Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

01.11.2017 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в ході розгляду справи ним змінено предмет і підставу позову, відповідно до яких залучено до участі у справі відповідачів [PERSON] та [PERSON] , третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Чіпко І. П. про визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, укладеного без письмової згоди подружжя, скасування державної реєстрації права власності і визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що 08 серпня 1986 року між ним та відповідачкою - [PERSON] укладено шлюб. На підставі рішення суду від 14.03.2014 р.шлюб між ними розірвано. За час перебування в шлюбі, ними, як подружжям, придбано нерухоме майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю - трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 80,7 кв.м, житловою площею 45, 9 кв.м. Виплата за цю придбану квартиру здійснювалася ним, так як на той час він перебував на роботі за кордоном. За домовленістю між ними обома, правовстановлюючі документи на придбану квартиру оформлено на його колишню дружину, якій видано свідоцтво про право власності. Оскільки домовленостей про добровільний поділ квартири ними не було досягнуто, 01 вересня 2015 р. його представником подано в Галицький районний суд позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, проте ухвалою суду від 15.09.2015 року позовну заяву повернуто у зв`язку з недоплатою судового збору, що він не міг зробити, так як перебував за межами України. Після повернення з-за кордону він звернувся знову в Галицький районний суд з позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири. Під час розгляду справи в суді, [PERSON] без його відома та без його письмової згоди як співвласника спірної квартири, не зважаючи, що спір вирішується судом, при сприянні приватного нотаріуса Чіпко І. П., 12 лютого 2018 року незаконно відчужила спірну квартиру на користь дітей - [PERSON] та [PERSON] , оформивши договір дарування. У зв`язку з цим, ухвалою суду в даній справі провадження закрито. Зазначену ухвалу ним було оскаржено як незаконну і таку, що прийнята з грубим порушенням норм процесуального закону, а тому, ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.04.2018 року ухвалу суду від 22.02.2018 року скасовано та направлено для продовження розгляду до першої інстанції. Вважає, що укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Чіпко І. П., 12 лютого 2018 року договір дарування квартири [ADDRESS] є недійсним та підлягає скасуванню, оскільки ним, як співвласником даної квартири не було надано письмову згоду на відчуження належної йому Ѕ частки квартири і відповідачкою [PERSON] приховано даний факт, а також те, що на час укладення договору в провадженні суду перебувала цивільна справа щодо поділу даної квартири. Просить позов задовольнити, визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири [ADDRESS] , загальною площею 80,7 кв.м, житловою площею 45, 9 кв.м, укладений 12.02.2018 року між [PERSON] , з однієї сторони, [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони та посвідчений приватним нотаріусом Галицького нотаріального округу Чіпко І. П., зареєстрований в реєстрі за № 244; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , здійснену державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; стягнути в його користь з [PERSON] судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Окрім того позивач зазначив,що не бажає отримувати компенсацію за свою частку в квартирі. Своєю часткою розпорядиться на власний розсуд, однак не виключає варіанту поділу її між синами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнала і суду пояснила, що 17.03.2014 року рішенням Галицького районного суду шлюб між нею та позивачем розірвано. Перед розірванням шлюбу у них з [PERSON] та їхніми дорослими дітьми була безпосередньо усна домовленість про розірвання стосунків без поділу майна. Спірна квартира, що належала їй на праві приватної власності, залишається дітям, а надане у 1992 році житлове приміщення у гуртожитку на ім`я позивача для проживання сім`ї, де він зареєстрований та проживає в даний час, залишається у його власності одноосібно. Домовленість також стосувалася і відсутністю права на поділ коштів, що знаходилися на банківських рахунках на ім`я [PERSON] у банку «Надра Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк». Письмового договору не укладали. Проте дана домовленість підтверджується фактичними діями, що вчинені безпосередньо нею та синами, оскільки перед розірванням шлюбу вони утрьох знялися з місця реєстрації та проживання у позивача. Жодних претензій майнового чи іншого характеру у неї з дітьми не було. Спірне майно - квартира, була придбана нею для їхніх спільних дітей за договором № 28/21Б на дольову участь у будівництві від 10.01.2006 року, укладеним між нею та ПФ «Галицький двір». Дольову участь у будівництві житла вона здійснювала шляхом інвестування коштів на будівництво на загальну суму 214625,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Будучи на заробітках, [PERSON] передавав кошти на утримання дітей, вона економила. Десять тисяч доларів позивач вклав у квартиру. Отримавши свідоцтво про право власності на квартиру у 2008 році, тільки сини і вона здійснили повністю ремонт у приміщенні, облаштували квартиру. В той час вони з [PERSON] вже не проживали разом. Жодної матеріальної допомоги у здійсненні ремонту квартири він не брав. [PERSON] ніколи у даній квартирі не проживав, не був зареєстрований. При розгляді даної справи за первісним позовом, [PERSON] не заперечував 22.02. 2018 року про закриття провадження в справі і того факту, що він згідний із переоформленням права власності на спірну квартиру на обох синів, в зв`язку з чим і вона не буде мати жодного права на спірне майно та не має. Вважає, що у неї, як власника нерухомого майна на день вчинення правочину були усі повноваження, передбачені законодавством для укладення договору дарування. Правочин є законним, оскільки були дотримані усі вимоги Закону. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно - спірна квартира не зазначена як об`єкт спільної власності подружжя, відповідної відмітки чи заяви [PERSON] , з даного приводу не існує. При перевірці будинкової книги, нотаріусом перевірено, майнові права на квартиру яких могли бути порушені при оформленні договору дарування - не виявлено. Нотаріусу про судовий розгляд даної справи не повідомляла, свідоцтво про розірвання шлюбу в пакеті документів здається було, але вона говорила, що розлучена. Також, просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки, на її думку, він ним пропущений без поважних причин. А вказівка [PERSON] у первісному позові про те, що ним перервано строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом шляхом подання позовної заяви такого ж змісту у 2015 році не заслуговує на увагу. Дана заява ухвалою суду визнана неподаною і повернута заявнику. Тому, застосовуються правила ч.1 ст. 265 ЦК України - залишення позову без розгляду не зупиняє перебіг позовної давності. Згідно ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права; за вимогами про визнання недійсним правочину чи застосування наслідків нікчемного правочину перебіг позовної давності починається від дня виконання правочину. У своїх позовних вимогах [PERSON] особисто підтвердив той факт, що про отримання нею та оформлення за нею одноосібно права власності на спірне майно йому було відомо ще у 2008 році, тобто під час шлюбу задовго до його розірвання. Відповідно до ЦК України, сплив позовної давності про застосування якою заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За наведених вище обставин, просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON] , в задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі та судові витрати покласти на нього. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] позову не визнали, подали письмовий відзив на позовну заяву та в судовому засіданні пояснили, що заперечують проти задоволення позову, поданого позивачем, посилаючись на ті обставини, що достовірно сказати, що спірна квартира є спільно нажитим майном подружжя [PERSON] не можуть. Так, якусь частину грошей батько давав на квартиру, але лише завдяки їхнім із мамою зусиллями, за допомогою друзів, що допомагали здійснювати ремонти, облаштовувати квартиру у [PERSON]-2009 роках, вони мали змогу переїхати туди жити. Батька в той час не було з ними, а коли він знаходився у Бурштині, то проживав у гуртожитку та зовсім не цікавився ними як синами. При укладенні договору дарування були присутніми у нотаріуса. Чи говорила мати нотаріусу про те, що у суді є справа про поділ майна подружжя - сказати не можуть. Особисто чули на попередніх засіданнях, що батько не заперечує, щоб спірну квартиру було переоформлено договором дарування на обох синів, таким чином повинна була бути досягнута мирова угода між батьками. В даний час, щоб виплатити грошову компенсацію замість батькової частки у спірній квартирі одним платежем, можливості не мають. [PERSON] зазначив,що чув як батько говорив,що будь-яких претензій мати не буде якщо його мати перепиши квартиру на нього і брата. Компенсацію може сплатити батьку однак не одним платежем так як у нього є на утриманні дитина. [PERSON] зазначив,що не готовий сплачувати батьку за його частку. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Чіпко І. П. на неодноразові виклики в судове засідання не з`явився однак ним подане пояснення з якого вбачається, що 12 лютого 2018 року ним було посвідчено Договір дарування за реєстром № 244, що був укладений між [PERSON] , як дарувальником та [PERSON] , [PERSON] , як обдаровувані. Сторонами даного правочину були надані йому усі документи, необхідні для вчинення такого роду правочину. [PERSON] був наданий правовстановлюючий документ на квартиру, а саме: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на бланку серії САВ № 733741, видане 03.06.2008 року Бурштинською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 20.03.2008 року за номером 116, в якому одноосібним власником спірної квартири була зазначена одна особа - [PERSON] , яка скористалася своїм особистим правом безоплатної приватизації житлового фонду. В даному документі не зазначено ніяких відомостей і не внесено відміток, з яких було б видно про домовленість між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] щодо оформлення права власності на дану квартиру тільки на [PERSON] як об`єкт спільної власності. Ним перевірялися правовстановлюючі документи на нерухоме майно, відсутність зоборони на відчуження або арешту даного майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перевірено відсутність податкової застави, перевірено відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також було перевірено чи є відчужуване майно об`єктом спільної сумісної власності або спільної часткової власності та перевірено чи не зареєстровані за вказаною адресою малолітні, неповнолітні, недієздатні особи. Для підтвердження даних фактів до укладення даного правочину [PERSON] була подана нотаріусу будинкова книга для прописки громадян, що проживають в даній квартирі та заява, в якій вона стверджувала, що відчужувана нею квартира є її особистою власністю і не є об`єктом спільної сумісної власності, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на майно (чи його частку) відсутні. Запевняє, що при посвідченні ним договору дарування квартири жодні вимоги Закону не були порушені і виконані ним в повному обсязі без будь-яких відхилень. Тому, зважаючи на вищевикладене, просить відмовити [PERSON] у позові і закрити провадження в справі. Заслухавши учасників судового процесу, проаналізувавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] з 1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 березня 2014 року (згідно рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області, а с.5) У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на даний час повнолітні. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] на час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджатися своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 70 Сімейного кодексу України. Так, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня [PERSON] року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] у 2008 році, тобто на час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів, які б спростовували вищевказану обставину відповідачами суду не надано, а судом таких обставин не встановлено. В подальшому [PERSON] без за згоди [PERSON] розпорядилася спільною сумісною власністю подружжя. Згідно копії Договору дарування квартири від 20.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Чіпко І. П. - Бура І. М. (дарувальник) дарує, тобто передає безоплатно у власність [PERSON] та [PERSON] (обдаровуваних) кожному в рівних частинах (по Ѕ) частині) належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обдаровувані дарунок прийняли (а.с.118) Таким чином, станом на даний час співвласниками квартири [ADDRESS] , є: [PERSON] 1/2 частина та [PERSON] 1/2 частина, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а.с.158, 159). За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене свідчить, що оспорюваний договір дарування є таким, що вчинений без згоди позивача, з порушенням вищевказаного порядку вчинення нотаріальних дій, всупереч ст. 12 ЦК України, а також укладення даного правочину завдало майнової шкоди інтересам позивача. Судом враховано правовий висновок Великої Палати ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325 цс18) у яких Верховний суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-5333цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. На підставі вищенаведеного та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, суд дійшов висновку про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, оскільки позивач не надавав своєї згоди на відчуження квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає ч. 3 ст. 65 СК, а відповідачі були обізнані про наявність спору щодо квартири та могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову позивача судом. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних доказів, які б спростовували висновок суду щодо режиму спільної сумісної власності подружжя на належну [PERSON] 1/2 частини квартири по [ADDRESS] , суд, враховуючи закріплений сімейним законодавством принцип рівності часток подружжя, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на Ѕ частину даної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя, про визнання договору дарування недійсним та скасування його, про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру. Заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності як підстави для відмови в позові позивача, за висновком суду, є необґрунтованою, оскільки у спорах щодо поділу майна позовна давність застосовується з моменту порушення права особи на спільне володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як ствердив позивач [PERSON] , та наявними матеріалами справи, у зв`язку з порушенням його права на житло 1 вересня 2015 р. його представник звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя однак 15.09.2015 р. позовну заяву повернуто із-за недоплати судового збору. Усунути такий недолік він не міг так як перебував за межами України. Повторно звернувся до суду після повернення на Україну 6.11.2017р. Такий факт інші учасники не заперечували. Судом вживалися заходи щодо встановлення даних перебування позивача за межами України за період з 1.01.2012 по 01.01.2019 р. З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за № 2061/2019 від 19.03.2019 р. видно, що [PERSON] 28.10.2017 р. в`їхав на Україну ( а.с.197). Іншої інформації немає так як така у базі даних осіб зберігається протягом п`яти років. З урахуванням встановленого та наведених норм матеріального права суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя оскільки придбана у шлюбі подружжям [PERSON] та [PERSON]. Кріт того, суд вважає, що позовні вимоги заявлені позивачем в строк позовної давності, оскільки про порушення його права він дізнався і 01.09.2015 р. звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Однак з причин відсутності його на території України він не зміг усунути недоліки зазначені судом. Відтак, судом установлено, що вказана квартира відчужена відповідачем [PERSON] без згоди позивача [PERSON] що і є підставою для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 640 грн. також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня [PERSON] року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved