Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування якого вказала наступне. 31.10.2015 між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного проживання вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Подружні відносини між ними припинені з початку листопада 2018 року. Основна причина розпаду сім`ї - це різниця характерів, відсутність взаєморозуміння та довіри. Відповідач самоусунувся від спільного життя та виховання дитини, проживає окремо. Засоби зв`язку з відповідачем відсутні. Окрім того за весь період окремого життя [PERSON] жодного разу не поцікавився станом здоров`я дитини та жодного разу не запропонував фінансової допомоги, не виявив бажання спілкуватися з сином. Аліменти за нього перераховує його мати. 18.11.2019 вона звернулась до служби у справах дітей з проханням посприяти у виконанні [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Її лист був розглянутий та проведено бесіду з батьком дитини, і останній обіцяв виправитись. Проте ситуація не змінилась і він продовжив уникати спілкування з дитиною. 28.02.2020 вона знову написала звернення до служби у справах дітей, але отримала відповідь, що встановити місцезнаходження [PERSON] неможливо. Очевидно, що батько умисно ухиляється від виконання покладених на нього обов`язків. На підставі викладеного позивачка просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина сина [PERSON] . Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні У судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Пахомова А.І. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, суду надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник позивачки зазначила, що відповідач умисно не виконує свої батьківські обов`язки відносно сина. Така умисна поведінка полягає в тому, що він жодного разу не приймав участі у спілкуванні з дитиною. Також позивачка додатково пояснила, що дитина не бачила батька 2 роки та не знає батька взагалі. Вона не розповідає та не може розповідати синові про батька, якого в житті сина не існує, тому що батько не цікавиться дитиною. Син називає батьком свого дідуся (її батька). У них з відповідачем склались неприязні відносини. Адресу місця проживання дитини відповідачу вона не повідомляла, оскільки він про це не питав, а повідомила тільки номер картки, на яку треба перераховувати аліменти. Аліменти відповідач сплачує регулярно, оскільки це йому потрібно для перетину кордону, так як він працює за кордоном. Проте життям сина не цікавиться, не спілкується з ним, останній раз бачив дитину 01.01.2019. Просила її позов задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] . Відповідач у судовому засіданні зазначив, що з позовом не згоден, просив у його задоволенні відмовити. Пояснив, що за характером своєї роботи не мав змоги спілкуватися з дитиною, оскільки працює водієм за кордоном в Польщі. Після розлучення був в Україні лише 6 разів. Крім того після розлучення з дружиною він не знав, де знаходиться його син, так як колишня дружина не повідомила йому місце знаходження сина. Він лише здогадувався, що дитина живе у її батьків. Проте він не бажає спілкуватися з дитиною у присутності батьків позивачки, оскільки між ними ще з часу перебування у шлюбі відносини були напруженими, вони для нього чужі люди. Також зазначив, що між ним та позивачкою неприязні відносини. Оскільки він майже постійно знаходиться у відрядженнях за кордоном, то він міг би спілкуватися із сином по телефону через інтернет зв`язок. Однак позивачка такого бажання не має. Пояснив, що бажає спілкуватися з сином, тому звернувся до служби у справах дітей, щоб йому визначити години побачення з сином. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, заперечення відповідача, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані по справі докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6). Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 20.09.2019 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а також з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.7-8). Згідно розрахунку заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] відсутня (а.с.63-64). Малолітній [PERSON] зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , однак за місцем реєстрації не проживає, а фактично проживає у батьків позивачки в [ADDRESS] . Про що також зазначала позивачка у своїх поясненнях (а.с.9, 55). У червні 2019 року [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей із заявою, в якій просила провести з [PERSON] роз`яснювальну бесіду щодо його прав та обов`язків як батька дитини та щодо неприпустимості в подальшому порушень інтересів дитини. В обґрунтування заяви вказала, що [PERSON] самоусунувся від спільного життя та виховання дитини, проживає окремо. Протягом півроку окремого проживання він жодного разу не поцікавився станом здоров`я дитини, не запропонував фінансової допомоги, не виявив бажання спілкуватися з сином (а.с.12-14). Службою у справах дітей проведено бесіду з [PERSON] та роз`яснено йому його права та обов`язки батька про необхідність участі у вихованні дитини (а.с.16). У лютому 2020 року [PERSON] повторно звернулась до Служби у справах дітей із заявою, в якій просила провести з [PERSON] роз`яснювальну бесіду щодо його прав та обов`язків як батька дитини та щодо неприпустимості в подальшому порушень інтересів дитини. Зміст заяви від лютого 2020 року повністю ідентичний змісту заяви від червня 2019 року (а.с.10-11). Службою у справах дітей надано відповіть [PERSON] про неможливість проведення бесіди з [PERSON] , оскільки останній на виклик не з`явився та засоби зв`язку з ним відсутні (а.с.15). У висновку Органу опіки та піклування Семенівської РДА від 12.01.2021 зазначено про неможливість надання остаточного висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , і остаточне вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав залишили за судом (а.с.75-76). Під час розгляду справи також встановлено, що між сторонами з часу перебування у шлюбі виникли неприязні відносини, які тривають і донині. Вказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні, тому не підлягають доказуванню. Після встановлення зазначених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Правові норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин Згідно зі ст.12, 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі ст. 141, 142 СК України слідує, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно приписів ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу статті 6 Декларації, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пунктом другим частини першої статті 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно з приписами пунктів 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні особою обов`язків по вихованню, а також встановити, що вона ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Висновки суду Установлені судом в ході судового розгляду обставини та заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчать про те, що [PERSON] бажає приймати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином. Крім того останній вживає необхідні дії для участі у вихованні сина. Так, 15.01.2021 відповідач звернувся до служби у справах дітей із заявою, в якій вказав про своє бажання спілкуватися з сином, проте характер його роботи передбачає постійні закордонні відрядження впродовж 2,5-3 місяців, оскільки він працює водієм за кордоном в республіці Польща, що ускладнює його спілкування з сином. Відповідачка не сприяє його спілкуванню з сином у період відряджень засобами інтернет зв`язку. 18.01.2021 [PERSON] направив до служби у справах дітей заяву, в якій просив визначити йому години побачень із сином (а.с.82, 83). Вирішення питання про поділ майна подружжя не у добровільному, а судовому порядку (а.с.65-66), свідчить про конфліктні стосунки між сторонами. Крім того сторони у судовому засіданні визнали, що між ними існують неприязні відносини. Також судом установлено, що протягом 2 років відповідач не спілкувався із сином, не цікавився його життям та здоров`ям. Суд уважає, що така неактивна участь батька в житті сина спричинена неприязними стосунками між сторонами, проживанням відповідача на значній відстані від сина, характером роботи відповідача, який працює за кордоном у Республіці Польща, та неналежним усвідомленням матір`ю необхідності участі батька у вихованні сина, незважаючи на конфліктні стосунки між сторонами. Після розірвання шлюбу із [PERSON] [PERSON] фактично позбавлений можливості спілкуватися із сином, що призводить до того, що формування відношення дитини до батька відбувається лише за впливом матері, яка має вкрай неприязні стосунки із відповідачем. Проживання відповідача на далекій відстані від дитини та характер його роботи свідчать також про існування об`єктивних перешкод для реалізації відповідачем його батьківських обов`язків. Крім того слід звернути увагу на те, що позивачка не виховує дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, а саме його батька, любові до своєї сім`ї, свого батька, оскільки на запитання сина про свого батька вона йому нічого не розповідає, при цьому дозволяє синові називати дідуся батьком, також не сприяє дитині у спілкуванні з батьком через засоби інтернет зв`язку. Все це свідчить про неналежне усвідомлення матір`ю необхідності активної участі батька у вихованні сина, незважаючи на конфліктність стосунків між батьками хлопчика. Письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] , надані представником позивачки в судовому засіданні 21.01.2021, суд оцінює як недопустимі докази в силу положень ст.78 ЦПК України, оскільки такі пояснення свідків одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а саме ст.230 ЦПК України. Отже, аналізуючи спірні правовідносини в контексті вищевказаних норм права, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків, а судом не встановлено винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від виховання сина [PERSON] і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Крім того позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] буде суперечити інтересам самої дитини. З огляду на вищевикладене та враховуючи бажання батька приймати участь у вихованні сина суд уважає, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити з указаних підстав.

Outcome: dismissed