Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Шумейко О.І. від 12 жовтня 2016 року було відкрито провадження у цивільній справі № 756/12025/16-ц за позовом [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 квітня 2017 року судді [PERSON] передано на розгляд цивільну справу № 756/12025/16-ц за позовом [PERSON] . Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2019 року цивільну справу № 756/12025/16-ц за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 січня 2011 року між ним та [PERSON] укладено договір, за яким [PERSON] передав у власність позивача квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] сплатив за неї [PERSON] грошові кошти у сумі 50000,00 доларів США. Як стверджував позивач, [PERSON] не виконав зобов`язання, взяті на себе за вказаним договором. З метою домогтись повернення сплачених за договором від 19 січня 2011 року коштів, [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 400000,00 грн. У ході розгляду справи відповідач [PERSON] помер, а до участі у справі в якості його правонаступника було залучено спадкоємця [PERSON] - [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року у справі № 2604/9042/12 [PERSON] відмовлено у задоволенні його позову до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 400000,00 грн. У зв`язку з тим, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , [PERSON] , покликаючись на норми ст. ст. 216, 625, 1281, 1282 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 400000,00 грн, що еквівалентно 50000,00 доларів США. У ході розгляду справи [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з [PERSON] також втрати від інфляції у сумі 838000,00 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 56000,00 грн (т. 1, а. с. 84-78). Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подала. У судовому засіданні позивач підтримав свою позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову [PERSON] , стверджував, що [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , а тому не можна визначити вартість спадкового майна, в межах якого повинна відповідати спадкоємець перед кредитором спадкодавця. Також представник відповідача вказав на те, що [PERSON] пропустив строк пред`явлення вимоги про спадкоємця боржника, встановлений ст. 1281 ЦК України. Заслухавши вступні слова учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12 червня 2012 року серії [NUMBER] (т. 1, а. с. 155). Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері [PERSON] є сестрою [PERSON] , а тому вона є спадкоємцем другої черги за законом після смерті брата (т. 1, а. с. 159-160). Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За положеннями ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 21 червня 2012 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , звернувшись до нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної конотри з заявою про прийняття спадщини т. 1, (а. с. 155). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] виявлено не було (т. 1, а. с. 153-179). До складу спадщини входять yсі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. 1218 ЦК України). Зобов`язання, нерозривно пов`язані з особою боржника, не можуть бути виконані іншою особою. В усіх інших випадках до спадкоємців переходять відповідні боргові зобов`язання спадкодавця незалежно від виду спадкування - за заповітом чи за законом. Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Позивач надав суду договір від 19 січня 2011 року, за умовами якого [PERSON] зобов`язався передати у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] взяв на себе обов`язок сплатити за її придбання [PERSON] грошові кошти у сумі, еквівалентній 50000,00 доларів США (т. 1, а. с. 221). За приписами ст. 654 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору від 09 січня 2011 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Таким чином, договір від 09 січня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору від 09 січня 2011 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору від 09 січня 2011 року. Рішенням суду від 17 січня 2012 року у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а. с. 215-219). Після цього [PERSON] , покликаючись на норми ст. ст. 1212-1215 ЦК України, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва, пред`явивши кондикційний позов до [PERSON] про повернення грошових коштів 400000,00 грн, що еквівалентно 50000,00 доларів США. У ході розгляду справи відповідач [PERSON] помер, а до участі у справі в якості його правонаступника було залучено спадкоємця [PERSON] - [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року у справі № 2604/9042/12 [PERSON] відмовлено у задоволенні його позову (т. 1, а. с. 6-8, 30). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз ст. 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Норма ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України (такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 та Верховний Суд у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 668/7704/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 753/650/15-ц). Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Натомість реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, [PERSON] вправі вимагати повернення переданих за нікчемним договором від 09 січня 2011 року коштів з використанням правого механізму, передбаченого ч. 1 ст. 216 ЦК України, а не шляхом пред`явлення кондикційного позову. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені ст. 1219 ЦК України, отже зобов`язання щодо повернення в порядку реституції коштів, отриманих за нікчемним правочином, входять до складу спадщини. Строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення таких вимог регулюються ст. ст. 1281 та 1282 ЦК України. За приписами ст. 1281 ЦК України (у редакції, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Тлумачення ст. 1281 ЦК України свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц). Матеріали спадкової справи після померлого [PERSON] не містять письмової претензії [PERSON] до спадкоємця померлого [PERSON] про повернення у порядку реституції суми еквівалентної 400000,00 грн, що була отримана спадкодавцем [PERSON] від [PERSON] за нікчемним договором від 09 січня 2011 року. Не надав такої вимоги позивач і суду в ході розгляду справи. Строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника є преклюзивними, їх сплив позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців (ч. 4 ст. 1281 ЦК України). [PERSON] не пред`являв у досудовому порядку вимог до спадкоємця [PERSON] про повернення переданих за нікчемним договором від 09 січня 2011 року коштів з використанням правого механізму, передбаченого ч. 1 ст. 216 ЦК України, позов про їх стягнення пред`явлено позивачем 20 вересня 2016 року (т. 1, а. с. 15), хоча про відкриття спадщини він дізнався не пізніше 22 червня 2012 року, позаяк того дня у ході розгляду Дніпровським районним судом м. Києва справи № 2604/9042/2012 ним подано до суду клопотання про зупинення провадження для залучення правонаступника відповідача [PERSON] , який помер (т. 1, а. с. 30). Отже, позивач пропустив строк, встановлений ч. 2 ст. 1281 ЦК України, для пред`явлення вимоги до [PERSON] про повернення в порядку реституції суми еквівалентної 400000,00 грн, що була отримана спадкодавцем [PERSON] від [PERSON] за нікчемним договором від 09 січня 2011 року. Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 756/9094/15 зауважив, що що у випадку пропуску позивачем строку для пред`явлення основної вимоги, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу. У зв`язку з цим суд відмовляє [PERSON] у задоволенні його позовних вимог.

Outcome: dismissed