Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення ідеальних часток. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області про визначення часток права власності на квартиру, припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання договору про розподіл майна між подружжям недійсним. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення ідеальних часток у загальній спільній власності на квартиру. [PERSON] та її представник у судовому засіданні просили суд визначити, що їй на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м, яка складається з: житлової кімнати площею 12,0 кв.м, житлової кімнати площею 16,2 кв.м, кухні площею 8,4 кв.м, ванної кімнати площею 3,8 кв.м, вбиральні площею 1,4 кв.м, коридору 1,4 кв.м, передпокою площею 6,9 кв.м, вбудованої шафи 1,6 кв.м, балкону площею 0,8 кв.м, лоджії площею 2,6 кв.м. Стосовно зустрічних позовних заяв покладалися на розсуд суду. [PERSON] та його представник у судовому засіданні просили суд визнати недійсним договір про розподіл майна між подружжям від 27 березня 2012 року укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 336; припинити право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; визнати право спільної часткової власності за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м, яка складається з: житлової кімнати площею 12,0 кв.м, житлової кімнати площею 16,2 кв.м, кухні площею 8,4 кв.м, ванної кімнати площею 3,8 кв.м, вбиральні площею 1,4 кв.м, коридору 1,4 кв.м, передпокою площею 6,9 кв.м, вбудованої шафи 1,6 кв.м, балкону площею 0,8 кв.м, лоджії площею 2,6 кв.м, по 1/3 частини кожному. Стосовно позовних заяв [PERSON] та [PERSON] покладалися на розсуд суду. [PERSON] у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності та винести рішення, яким визначити, що йому на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м, яка складається з: житлової кімнати площею 12,0 кв.м, житлової кімнати площею 16,2 кв.м, кухні площею 8,4 кв.м, ванної кімнати площею 3,8 кв.м, вбиральні площею 1,4 кв.м, коридору 1,4 кв.м, передпокою площею 6,9 кв.м, вбудованої шафи 1,6 кв.м, балкону площею 0,8 кв.м, лоджії площею 2,6 кв.м. Стосовно позовних заяв [PERSON] та [PERSON] покладався на розсуд суду. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, відповідно до письмової заяви просила суд розглядати справу за її відсутності. Представник реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви начальний реєстраційної служби просив суд слухати справу за відсутності представника служби. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами докази, вважає за необхідне відмовити [PERSON] та [PERSON] у задоволенні позову, та задовольнити позовну заяву [PERSON] виходячи з наступного. Відповідно свідоцтва про право власності на житло 18.03.1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 28,2 .кв.м і складається з: житлової кімнати площею 12,0 кв.м, житлової кімнати площею 16,2 кв.м, кухні площею 8,4 кв.м, ванної кімнати площею 3,8 кв.м, вбиральні площею 1,4 кв.м, коридору 1,4 кв.м, передпокою площею 6,9 кв.м, вбудованої шафи 1,6 кв.м, балкону площею 0,8 кв.м, лоджії площею 2,6 кв.м. Квартира надана нам в порядку приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що було видане розпорядження органу приватизації від 24.02.1998 року за №75. Свідоцтво є правовстановлюючим документом і право спільної сумісної власності сторін на квартиру зареєстровано КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» 18.03.1998 року за р.№263-1, про що свідчить надана [PERSON] довідка БТІ від 18.07.2014 року за №1075/14. Таким чином, право власності на квартиру сторони отримали в порядку приватизації, квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності і не є майном, що було придбано подружжям [PERSON] під час шлюбу. В договорі про розподіл майна між подружжям від 27.03.2012 року неправомірно зазначено, що квартира набута [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу. Окрім цього, в договорі невірно вказано, що [PERSON] належить 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва. В ньому вказано, що квартира також належить на підставі свідоцтва і [PERSON], але розмір його частки не визначений. Оскільки [PERSON] до укладання цієї угоди не був залучений, його право власності на квартиру так і залишилося у формі спільної сумісної власності, що протирічить вимогам закону. Договір порушує право власності [PERSON] В свідоцтві про право власності на житло не вказані частки співвласників квартири. Як пояснив [PERSON] у судовому засіданні на день підписання договору між сторонами не було домовленості щодо поділу квартири, яка є спільною сумісною власністю трьох осіб, на рівні частки по 1/3 кожному. Договором не припинена спільна сумісна власність на квартиру. Нотаріусом невірно був визначений предмет договору і поділено майно, право власності на яке не зареєстровано у відповідності до закону. Крім того, про те, що договір про поділ майна між подружжям не відповідає вимогам законодавству України свідчить відмова державного реєстратора зареєструвати за [PERSON] право власності на частку квартири, що підтверджується доданим до первісного позову рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 23.06.2014 року за № 13971894. Співвласники квартири не можуть використати договір за призначенням, тобто не можуть реалізувати свої права щодо розпорядження своїм майном. Відповідно Державного Акту про право приватної власності на землю від 14.03.2000 року серії 1-ДП № 092373 [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0595 га, яка розташована в садовому товаристві «Рассвет» Балівської сільської ради для ведення садівництва. Акт виданий на підставі рішення виконкому Балівської сільської ради народних депутатів №63 від 15.10.1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1920. Державний Акт про право приватної власності на землю є правовстановлюючим документом про особисту приватну власність [PERSON] на земельну ділянку. Садовий будинок, що розташований на земельній ділянці, є тимчасовою спорудою, в експлуатацію не прийнятий, право власності на нього не зареєстровано. Відповідно довідки від 24.09.2014 року [PERSON] є членом садівничого товариства «Рассвет» с. Балівка і на приватизованій ним земельній ділянці знаходиться будинок не придатний для проживання. Земельна ділянка безкоштовно передана [PERSON] у приватну власність згідно декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92, є його особистою приватною власністю і не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Таким чином, нотаріус під час посвідчення договору не вірно визначила предмет договору, не залучила до його укладання третього співвласника квартири [PERSON], поділила майно, право на яке не зареєстровано у відповідності до діючого законодавства, поділила земельну ділянку, що належить [PERSON] на праві приватної власності, отже зміст договору протирічить вимогам закону, він не зареєстрований у державних органах, а тому є недійсним. Як пояснив [PERSON] у судовому засіданні, [PERSON] ввела його в оману, вона повідомила, що вони йдуть до нотаріуса для того, щоб розірвати шлюб, він гадав, підписанням договору шлюб між ними припинений і тому вони розділяють майно. Він не має юридичної освіти, вважав, що нотаріус склав текст договору у відповідності до закону, тому підписав його. Тепер на його думку, він помилявся не лише в мотивах угоди, а й сприйнятті природи договору, його умов, своїх та відповідача [PERSON] прав та обов'язків, не знав про наслідки укладення такого договору. Така помилка є істотною саме для нього, як сторони угоди. Окрім цього, право власності за договором у сторін виникає лише після його реєстрації в Державному реєстрі речових прав. Оскільки [PERSON] після підписання договору в 2012 році не зареєструвала своє право власності на 2/3 частини квартири в реєстрі прав власності на нерухоме майно, вона не отримала у власність цієї частки, тобто договір не має юридичних наслідків. В наслідок розподілу майна, що зазначено в договорі, [PERSON] лишився житла про що знала [PERSON] Як пояснив [PERSON] в судовому засіданні, в зв'язку з цими обставинами вони домовились, що він й в подальшому буде проживати в квартирі доти поки не придбає собі інше житло або не добудує садовий будинок придатний для постійного проживати в ньому. [PERSON] у нотаріуса підтвердила, що ніяких претензій до [PERSON] мати не буде. Таким чином, як пояснив [PERSON] у судовому засіданні, договір укладений на вкрай невигідних для нього умовах. [PERSON] його обманула щодо своїх намірів відносно збереження його прав на користування квартирою та його майбутнього проживання в ній. З цих підстав також вважає, що договір є недійсним. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). До правовідносин що виникли між сторонами застосовуються положення норм Цивільного кодексу УРСР (1963 р.), Закону України «Про власність», норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Декрету КМУ від 26.12.1992р. «Про приватизацію земельних ділянок», норми Цивільного Кодексу України (2004 року). Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України (2004р.), якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-УІ «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Разом із тим, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За таких обставин, сторони договору необґрунтовано визначили земельну ділянку, що розташована в садовому товаристві «Расвєт» Балівської сільської ради в Дніпропетровській області, квартиру [ADDRESS], як об'єкт спільного майна подружися, а нотаріус посвідчив заздалегідь недійсний договір. Нормою ст. 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, та зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Окрім загальних підстав визнання договору недійсним, цивільним законодавством закріплені норми визнання недійсними правочини відносно конкретних дій суб'єктів правовідносин. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під помилкою, яка має істотне значення, цивільне законодавство розуміє помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин, визначених у 229 статті, потрібно виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, стану здоров'я, характеру діяльності, значення правочину тощо. При цьому за загальним правилом не має розцінюватися як помилка незнання сторонами правочину норм законодавства (постанова №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року). Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів (ст. 215 ЦК України). На підставі ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Нормою ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена(ст.369 ЦК України). За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України перехід права власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації, а згідно п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року момент вчинення правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації у відповідності до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому, у випадку її відсутності, вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Правилами ч. З та ч. 4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 4 статті 334 ЦК України встановлено особливий порядок виникнення права власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації такого права. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до Закону. З огляду на вище наведені норми права, всі співвласники спірної квартири мали укласти договір про поділ нерухомого майна і визначити частки кожного співвласника, а потім зареєструвати право власності на виділені частки у відповідності до вимог діючого законодавства України. Відповідно ст. 5 Закону України « Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод ( ст.7 Закону України « Про нотаріат»). Згідно зі ст. 54 Закону України « Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам, сторін. За правилами ст. 55 Закону України « Про нотаріат» угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому. Відповідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 296/5 22.02.2012 року нотаріус зобов'язаний: установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної а сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочини. Правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. Згідно ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р. «Про приватизацію земельних ділянок» (який діяв на час виникнення правовідносин) передбачено, що сільські, селищні, міські Ради народних депутатів повинні забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Відповідно Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.02.1993 року за №10, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.02.1993р. за №7 (який діяв на час виникнення правовідносин) у приватну власність, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року N 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного та гаражного будівництва. Передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок, вказаних у частині першій цього пункту, провадиться тільки один раз по кожному виду їх цільового використання, про що обов'язково робиться Радами народних депутатів відповідна відмітка у паспорті або документі який його заміняє. Згідно з. ч.1, 3 і ст.13 Закону України «Про власність» (який діяв на час виникнення правовідносин) об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно. Отже, на підставі вище зазначених норм права квартира та земельна ділянка не є об'єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Земельна ділянка належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, а квартира знаходиться у спільній сумісний власності трьох осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як пояснив [PERSON] у судовому засіданні, він не заперечує проти поділу майна - квартири, та виділу кожному співвласнику по 1/3 частини. Однак заперечує проти того, щоб згідно договору, що укладений між ним та [PERSON], він був позбавлений права власності на житло. Договір укладений в супереч вимог законодавства, тому він є недійсним. В разі задоволення позову [PERSON], частка квартири залишиться у них із сином [PERSON] у власності у формі спільної сумісної власності, що не передбачено цивільним законодавством України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та [PERSON], оскільки судом не встановлено належних та достатніх доказів правомірності їх позовних вимог, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, задоволення позовних вимог [PERSON] повністю виключає можливість задоволення позовів [PERSON] та [PERSON]. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed