Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

В травні 2021 року [PERSON] звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої позовної вимоги обґрунтовує тим, що він у період з 01.07.2020 по 21.11.2020 працював у відповідача. 25.11.2020 року його було призвано на строкову військову службу. Роботодавцем на підставі повістки про призов на військову службу його було звільнено з роботи та припинено виплату заробітної плати. В травні 2021 року він випадково із сайту Пенсійного фонду України дізнався про те, що його було звільнено з роботи 21.11.2020 за п.1 ст. 36 КЗпП (угодою сторін), проте жодної заяви та угоди він не підписував. Позивач вважає, що відповідач звільнив його незаконно, оскільки на нього поширювалась дія ст.\~39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" та положення \~ст.119 КЗпП України, згідно з якими за працівником, призваним на військову службу після 08 лютого 2015 року зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форм власності. Також позивач просив поновити йому строк на подання заяви про поновлення на роботі, оскільки про своє звільнення з роботи він дізнався лише в травні 2021 року з сайту Пенсійного фонду України. \~ \~ \~ \~Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15 червня 2021 року вказану позовну заяву передано за підсудністю до Менського районного суду Чернігівської області, яка надійшла до суду 11 серпня 2021 року. \~ \~ \~ \~ Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. \~ \~ \~ \~Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 20 вересня 2021 року позовну заяву вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю відомостей про вручення йому судової повістки. \~ \~ \~ \~19 жовтня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що поновлення його на роботі неможливе у зв`язку з припиненням нею підприємницької діяльності, а також у зв`язку з тим, що позивач був звільнений з роботи ще до призову на військову службу, а саме 21 листопада 2020 року, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП, за прогул. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відповідних заяв про відкладення або перенесення розгляду справи суду не надав, що у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відзиві на позовну заяву зазначила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] 01 липня 2020 року було прийнято на роботу до ФОП [PERSON] на посаду менеджера (управителя) в оптовій торгівлі, що вбачається із записів у трудовій книжці [NUMBER] (а.с.59). Наказом від 21 листопада 2020 року № 211120 звільнено [PERSON] з роботи за прогул на підставі пункту 4 частини першої\~статті 40\~КЗпП України (а.с. 59, 60). Відповідно до записів, зроблених у військовому квитку серії [NUMBER] , виданого Менським військовим комісаріатом Чернігівської області, [PERSON] був призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 26 листопада 2020 року, а 12 липня 2021 року на підставі контракту Наказом в/ч [NUMBER] №31-РС від 12 липня 2021 року призваний у Збройні Сили України (а.с. 6, 47-48). 01 лютого 2021 року припинена державна реєстрація підприємницької діяльності фізичної особи підприємця [PERSON] за її рішенням (а.с. 63-64). Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач вказує на те, що про своє звільнення з роботи він дізнався лише в травні 2021 року з сайту Пенсійного фонду України, а тому, враховуючи вказані обставини, а також те, що з 26 листопада 2020 року позивач проходив строкову військову службу, суд вважає поважними причинами пропуск строку для звернення до суду та поновлює строк. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на незаконне звільнення його з роботи, що потягло порушення відповідачем норм Конституції України, статей 36 та 119 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, відповідно до положень\~статті 17 Конституції України\~оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених\~законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. З підстав, передбачених пунктом 3 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~трудовий договір може бути припинений у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування і форми власності та у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. За змістом частини 2\~статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~ (в редакції, яка діяла на час призову позивача на військову службу) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими\~частиною третьою\~та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, Стаття 119 КЗпП України гарантує працівникам збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку на час виконання державних і громадських обов`язків. Але це правило не є нормою прямої дії. Збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку гарантується лише тоді, коли законодавство передбачає можливість виконання державних і громадських обов`язків у робочий час. Статтею 119 КЗпП встановлено гарантії щодо відносин роботодавців з працівниками, які були призвані на військову строкову службу; працівниками, які призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; працівниками, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період; працівниками, яких прийняли на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби. Гарантії поширюються на працівників, які працювали до мобілізації на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Передбачені статтею 119\~КЗпП\~гарантії за своєю сферою дії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Між працівником, призваним на строкову військову службу, та роботодавцем зберігаються трудові відносини, і працівник лише увільняється від виконання посадових обов`язків із збереженням середнього заробітку.\~У разі призову або вступу\~працівника\~на військову службу\~підприємство повинно видати наказ про увільнення працівника від роботи на час\~служби і\~збереження\~за цей період\~посади та середнього заробітку.\~Підставою для видання наказу є повістка, контракт або інший документ, що підтверджує\~початок військової служби працівника. Проте, доказів того, що позивач проінформував свого роботодавця, що його призвали на службу за допомогою повістки, яку він мав пред`явити за місцем роботи, суду не надано. Водночас з тим, як вбачається з матеріалів справи, і про це зазначив позивач у своїй позовній заяві, він працював у відповідача лише у період з 01 липня 2020 року по 21 листопада 2020 року. Відповідно до військового квитка серії [NUMBER] [PERSON] був призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 26 листопада 2020 року. Отже, станом на 26 листопада 2020 року [PERSON] не перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . Окрім того, з трудової книжки позивача вбачається, що він був звільнений з роботи не у зв`язку з призовом на військову службу відповідно до пункту 3 частини першої ст. 36 КЗпП, і не за угодою сторін ( пункт 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України), про що вказує позивач у позовній заяві, а на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, за прогул. Звільнення за пунктом 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, який застосовується до працівника за порушення трудової дисципліни. Позивач не порушує питання щодо законності його звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Натомість визначальним є те, що таке звільнення відбулося до призову позивача на строкову військову службу, а тому на нього не можуть поширюватися гарантії щодо збереження протягом року місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та ст. 119 КЗпП України. Відповідно до статті 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі викладеного, суд не вбачає підстав й для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Кеpуючись статями 36, 119 КЗпП України, статтями 12, 13, 77-78, 81-82, 263265, 354\~ЦПК Укpаїни, суд

Outcome: dismissed