Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат С.Савицька звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання в Ізраїль та про зобов`язання матері передати дитину батьку, в якому просила: визнати незаконним утримування [PERSON] , на території України малолітньої [PERSON] , [INFO] ; повернути малолітню [PERSON] , [INFO] , на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: [ADDRESS] ; якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язати Відповідачку - [PERSON] , передати малолітню [PERSON] , [INFO] , її батькові [PERSON] , [INFO] ; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини в Державу Ізраїль на Позивача; винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини в Державу Ізраїль. В обґрунтування позовних вимог представник позивач зазначила, що в березні 2017 році в місті Києві [PERSON] одружився з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 05.03.2017 року, виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис 344. Після одруження сім`я переїхала проживати до Ізраїлю, за місцем проживання чоловіка. [INFO] в Ізраїлі в м. Рамат-Ган у подружжя народилась донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого у приміщенні відділу реєстрації актів цивільного стану населення та імміграції в м. Рамат- Ган 21.08.2019 року З самого народження батько приймав активну участь в житті донечці. Він у всьому допомагав своїй дружині та нарівні з нею годував доньку, грався з нею, гуляв, відвідував з донькою басейн, співав їй. Донечка гарно знала батька, поряд з ним вона завжди була усміхнена і щаслива, що вбачається з фотокарток, які долучаються до позову. У батька були дуже гарні відноси з донькою, він дуже її любить і турбується за неї з самого її народження. Зі слів сусідів Позивача, він усе робив для своїх дівчат: дружини і доньки. Він любив їх обох. Сусіди навіть трошки заздрили, адже стосунки подружжя їм здавались ідеальними, де і чоловік і дружина люблять один одного та свою дитину. Влітку 2019 року на прохання своєї дружини відвідати в Україні своїх батьків, познайомити їх з онукою, чоловік звісно погодився. Подружжям була запланована тритижнева подорож в Україну до батьків дружини. Так, відповідно до придбаних авіаквитків, сім`я мала вилетіти в Україну 22.07.2019 року та повернутися додому до Ізраїлю планувалось 12.08.2019 року. Як і було заплановано, подружжя з дитиною вилетіли 22.07.2019 року з Ізраїлю в Україну. На фото в аеропорту видно, що сім`ю проводжає мати чоловіка, всі щасливі та посміхаються. Несподіванкою для Позивача стала заява його дружини, яка за день до вильоту додому в Ізраїль заявила йому, що нікуди з дитиною не полетить, вона хоче залишитись з донькою у своїх батьків. При цьому Позивач виявив, що закордонний паспорт його дружини та доньки, що знаходились разом з іншими документами сім`ї, зникли. Батьки позивачки не полишали сім`ю не на хвилину, тому всі разом вийшли пройтись. Під час такої прогулянки батькам позивачки постійно хтось телефонував та їм приходили смс-повідомлення, тому вони постійно зупинялись і позивачу також приходилось зупинятись, очікуючи їх. Після цього на телефон дружини Позивача надійшов дзвінок, на який вона відповіла, після чого стала дуже схвильованою, зупинилась, в той час як Позивач рухався вперед. Коли Позивач обернувся назад до дружини, то побачив, що вона різко змінила напрямок руху і забігала в торговий центр. Позивач кинувся за ними, не розуміючи, що сталося. Однак, сторонні люди перекривали йому дорогу і Позивач не побачив, куди тікає його дружина з дитиною. Він шукав їх в цьому торговому центрі, намагався викликати поліцію, однак поліцейські так і не приїхали. Такі події приголомшили Позивача повністю. Він не міг повірити, що таке може статися, і що його без будь-яких підстав фактично позбавлять доньки, яку він так любить. В подальшому, як стверджує Позивач, до нього підійшли батько та чоловік тітки його дружини та погрожуючи його життю рекомендували йому негайно вилітати в Ізраїль, інакше він ніколи не побачить дитину. Також родичі дружини говорили страшні речі про доньку Позивача - що якщо він не виїде з України, вони змінять дитині прізвище, і він ніколи її не знайде. В цей день Позивач вже не бачив своєї дружини і доньки. Чоловік на ім`я [PERSON] , (чоловік сестри [PERSON] ) привіз Позивача на автомобілі в аеропорт і до останнього супроводжував його, аж до проходження Позивачем реєстрації на рейс, щоб Позивач не залишився в Україні та не звернувся до органів поліції. Поспілкуватися з дружиною перед від`їздом Позивачу так і не вдалось, адже її телефон був відключений. Проте батько Відповідачки передав Позивачу, що донька планує повернутися до Ізраїлю наприкінці вересня 2019 року, тому Позивач може їм придбати інші квитки на літак. Сподіваючись, що рішення про залишення дружини з дитиною в Україні було нав`язано їй її батьками, Позивач змінив зворотні квітки з 12.08.2019 року на 25.09.2019 року. Однак, повернувшись додому в Ізраїль, Позивач був повністю відсторонений від своєї доньки, а дружина йому повідомила, що не має наміру повертатися з донькою в Ізраїль. При цьому, відповідачка жодного разу так і не зазначила фактичної причини, чому вона одноособово раптово вирішила залишити доньку в Україні. Так дії матері очевидно вказують на порушення нею прав та інтересів малолітньої доньки сторін, адже малолітня [PERSON] народилась в Ізраїлі та з самого народження отримала громадянство Ізраїлю, що підтверджується її паспортом, копія якого додається. З самого народження дитина проживала лише в Ізраїлі, в своїй сім`ї, отримуючи необхідне медичне обслуговування та розвиток. При цьому, як мати так і донька перебували на повному утриманні Позивача. В позовній заяві зазначає, що за час перебування дружини з донькою в Україні, після 12.08.2019 року батько мав лише поодинокі випадки спілкування з донечкою по телефону. Відповідачка маніпулює дитиною для отримання від Позивача грошових коштів, що підтверджується телефонною перепискою між сторонами (копія переписки додається). Також, під час однієї з телефонних розмов він почув, що його донечка плаче через грубе ставлення до неї іншої дитини - сестри Відповідачки , яка її вдарила. Батько стурбований тим, що [PERSON] перебуває в чужому для неї оточенні, з іншими цінностями та ставленням до дитини. Адже в Ізраїлі діти виховуються в повній свободі і любові, зі ставленням до дитини з самого народження як до особистостями зі своїми потребами і бажаннями, які в жодному разі не стримують. Грубе ставлення до [PERSON] в її новому оточенні, виховання її через заборони, може глибоко травмувати дівчинку. Ще 27.08.2019 року Позивач звернувся до центрального органу влади держави Ізраїль щодо сприяння йому у повернені дитини, що незаконно утримується матір`ю в Україні в порядку, передбаченому Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Державою Ізраїль з 01 лютого 2007 року. Зазначена заява була направлена центральним органом влади держави Ізраїль до центрального органу влади України, а саме до Міністерства юстиції України, яке прийняло до виконання заяву Позивача. В рамках вирішення питання щодо повернення малолітньої [PERSON] , Міністерство юстиції України через свої територіальні органи намагалось встановити місце проживання дитини [PERSON] в Івано-Франківську за останнім відомим батькові місцем перебування дитини, а саме за адресою: [ADDRESS] - проте за вказаною адресою дитини виявлено не було. Жодного письмового або усного пояснення щодо підстав утримання нею малолітньої дитини в Україні без згоди батька відповідним органам влади України відповідачка не надала. Як вбачається із документів, Позивач розпочав процедуру повернення дитини, що незаконно утримується її матір`ю, майже одразу, коли дружина йому повідомила про небажання повертатися з донькою в Ізраїль, а саме 27.08.2019 року. А отже є всі підстави для задоволення даного позову, що поданий батьком в інтересах його малолітньої доньки, яка незаконно утримується в Україні та ще й не має можливості вільно спілкуватися з батьком. Підстав для неповернення дитини [PERSON] до її постійного місця проживання в Ізраїлі - не має, адже батько з народження доньки приймає активну участь і її житті та жодної загрози її життю чи здоров`ю за місцем її постійного проживання не існує. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги найкращі інтереси дитини, а також той факт, що дитина з моменту народження до її переміщення на територію України постійно проживала в Ізраїлі, а також те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування за донькою, вважають за необхідне задовольнити позов в повному обсязі, визнавши утримання дитини неправомірним та зобов`язавши матір повернути доньку в Ізраїль до її постійного місця проживання. 13.11. 2019 року представником позивача одночасно із позовною заявою подано заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання [PERSON] повідомити письмово суд та Позивача [PERSON] , про місце фактичного перебування на території України малолітньої [PERSON] , [INFO] ; зобов`язання Служби у справах дітей за місцем фактичного перебування малолітньої [PERSON] , [INFO] , перевірити умови проживання дитини та скласти відповідний акт обстеження умов проживання дитини; заборони [PERSON] , вивозити малолітньою [PERSON] , [INFO] , за межі України без письмової згоди батька дитини - [PERSON] до постановлення остаточного судового рішення у даній справі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.11.2019 року вказану заяву задоволено частково. Заборонено [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , вивозити малолітню [PERSON] , [INFO] , за межі України без письмової згоди батька дитини - [PERSON] , [INFO] до постановлення остаточного судового рішення у даній справі. 10.12.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, а також поштові фіскальні чеки про направлення відзиву на адресу Служби у справах дітей та Савицькій С.Л . Відповідно до наданого відзиву відповідач зазначає, що вона та [PERSON] одружились в березні 2017 року в Україні. Проте після переїзду в [PERSON] став зовсім по-іншому до неї ставитись. Їхнє подружнє життя було як фільм жахів для неї та її донечки. Крики, скандали були кожного дня. В Україну вони поїхали із згоди [PERSON] та разом з ним. Коли в Україні зайшла мова про те, що вона хоче на навчання, на курси, хоч якийсь розвиток, то [PERSON] сказав що так не буде, інакше він вб`є її, дочку і себе. Вона наодинці його пробувала розговорити, говорила, що мусить чимось займатись, бо в Ізраїлі він не дозволяв їй жодне навчання, хоча б курси. Після цієї дискусіє [PERSON] розізлився і почав погрожувати, а потім він взяв дитину і вибіг з хати, за ним її батько. Потім спустилася вона із мамою [PERSON] тримав донечку і не віддавав їй, цілу дорогу він питав таксистів чи не їдуть вони до Києва Він вів себе неадекватно. Потім, коли він трохи заспокоївся і віддав донечку їй, вона з дитиною пішла додому. По телефону він їй сказав, що їде в Ізраїль, бо мусить все обдумати і заспокоїтися, а вона щоб з донечкою залишалася в Україні. Потім він попросив її тата відвезти його в Київ звідки вилетів в Ізраїль. Згодом [PERSON] неодноразово погоджувався з тим, щоб вона з донечкою проживали в Україні, що в тому числі підтверджується звукозаписом, який таємно вів [PERSON] . Наведене адвокатом Савицькою С.Л. в позовній заяві від імені [PERSON] , в більшості, не відповідає дійсності та є наслідком маніпуляцій. [PERSON] дав добровільно згоду на переміщення дитини до України. Зазначає, що вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і тільки тоді вирішити питання про повернення дитини (згідно Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, ЩО повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності до доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення. Звертає увагу суду також на те, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року де вказано, що малолітню дитину, не слід, крім виняткових випадків, (алкоголізм, наркоманія) розлучати із матір`ю. Наявність виняткових випадків позивачем не наведено. На підставі наведено у задоволені позову просила відмовити. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача [PERSON] - адвокат Крайняк І.М. вимоги позову підтримав та просив його задовольнити. Суду надано також письмовий виступ у судових дебатах. В судовому засідання представник відповідача [PERSON] - адвокат Івасишин З.З. вимоги позову заперечила із наведених у відзиві обставин. Також надала письмовий виступ у судових дебатах. Представники третьої особи - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в судовому засідання надали пояснення, що після отримання позову представниками їх служби було проведення обстеження матеріально-побутових умов проживання неповнолітньої дитини та встановлено наступне: малолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом із мамою, [PERSON] по місцю проживання останньої, за адресою [ADDRESS] . В дитини є обладнаний свій простір, багато іграшок, мама приділяє дитині дуже багато часу, грає із нею, розвиває, читає книжечки, співає пісні, водить на заняття в садочок, дитина доглянута, охайна, знаходиться в середовищі любові та опіки з боку мами, бабусі, повністю адаптована до українського середовища, має спільних друзів на ігрових майданчиках та в гуртках, на які ходить, укладено медичну декларацію із педіатром. Представник третьої особи - Міністерство юстиції України, в судовому засіданні вказав, що Міністерство юстиції України є неналежною стороною в даній справі. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що він є родичем відповідачки, [PERSON] та другом позивача, [PERSON] , і саме він їх познайомив, оскільки довший час був на заробітках в Ізраїлі і дружив із [PERSON] . Весілля в тих було в Україні, і після весілля вони переїхали в Ізраїль, де проживали весь час, він їх навідував майже щотижня. Коли в Ізраїлі почалися активні військові дії, там стало небезпечне перебування, він повернувся в Україну. Влітку 2019року [PERSON] із [PERSON] та маленькою дочкою прилетіли в Україну. Він із [PERSON] мали в планах відкрити бізнес в селі, де проживає батько [PERSON] , так як батько [PERSON] мав там будинок, і вони всі разом планували зробити відпочинковий комплекс. Через деякий час [PERSON] повернувся в Ізраїль, бо в нього там теж справи були, і після цього вже не виходив на контакт. Він не знав, чи виникла в них із [PERSON] сварка, чи ні, просто [PERSON] перестав спілкуватися з усіма , а потім він дізнався, що [PERSON] подав позов в суд про відібрання дитини. Сам він з [PERSON] в неприязних відносинах не перебував, конфліктів не мав, все було добре, оскільки до того дружили довго і планували вести спільні справи в Україні. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що відповідачка є її дочкою. Після одруження її дочки із позивачем, вони переїхали жити в Ізраїль, жили добре. Коли [PERSON] народила дочку, [PERSON] , вона полетіла до них в Ізраїль, щоб допомогти із доглядом, внучки. Була в них в гостях близько місяця. За той місяць, що вона перебувала в Ізраїлі, там вже проходили воєнні дії - було чути постріли та вибухи в сусідніх районах від дому, де жила [PERSON] з [PERSON] . Сім`я [PERSON] (батьки) казали, що якщо будуть вибухи близько, то треба перебиратися в бомбосховище, яке є під кожним будинком. Через деякий час [PERSON] , [PERSON] та маленька [PERSON] приїхали в Україну, провідати своїх родичів [PERSON] мала поступати у вищий навчальний заклад, бо навчання в Україні і дешевше і якісніше, аніж в Ізраїлі. Через місяць [PERSON] повернувся в Ізраїль, а [PERSON] залишилася, щоб навчатися. Ніяких конфліктів в їх сім`я не було і вона про них не знає, аж дізналася про це після того, як [PERSON] подав позов до [PERSON] про відібрання дитини. Ніхто на [PERSON] ніякого тиску не чинив, особисто вона не вмішувалася у відносини зятя та дочки. Представником позивача [PERSON] - адвокатом Крайняком І.М. 22.01.2021 року надано суду письмові покази свідків: [PERSON] , [INFO] (мати Позивача) , [PERSON] , [INFO] (сусід родини Позивача та Відповідачки), [PERSON] , [INFO] (брат Позивача) та [PERSON] , нотаріально засвідчені та з перекладом на українську мову. Покази даних свідків судом оголошено в судовому засіданні під час дослідження письмових матеріалів справи. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, представників третіх осіб, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в юстиції у місті Києві, 05 березня 2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №344. Від даного шлюбу народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 22 липня 2019 року позивач разом з дружиною та дитиною прилетіли до України з метою відвідати батьків дружини. З копії роздруківок електронних квитків пасажирів вбачається, що датою вильоту з Ізраїлю до Києва 22 липня 2019 року, дата вильоту з Києва до Тель-Аві?в - 12 серпня 2019 року. Мати дитини - [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України, має постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні з 2011 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта відповідача. Як вбачається з копії декларації №0001-463Р-АТ00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, [PERSON] , [INFO] , має лікаря-педіатра в КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» Івано-Франківської міської ради. Відповідно до копії Реєстраційної картки № 221807 виданої 10.10.2019 року, [PERSON] внесена до загальноміського реєстру дітей-заявників на поступлення до «ДНЗ №22 «Світанок». В судовому засіданні заслухано аудіо запис телефонної розмови між [PERSON] та [PERSON] , в той час, коли [PERSON] перебував в Ізраїлі, а [PERSON] із дитиною - в Україні (дата запису - 11.11.2019року). Під час розмови позивач на запитання відповідача, чи він вирішив приїхати, відповідає,що ні, не приїде; відвідач, натомість каже, що якщо він не приїде до неї, то і вона не приїде до нього; розмова проходить спокійно, без конфлікту та загострення. Відповідно до статті 7 Закону України "Про громадянство України" «особа є громадянином України, якщо батьки або один з батьків на момент її народження були громадянами України », [PERSON] являється громадянином України, так як її мати на момент її народження являлась громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта. [PERSON] матеріально забезпечена, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Малолітна [PERSON] , перебуває під наглядом фахівців КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» Івано-Франківської міської ради. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно ч.1 ст.3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01 2006 року № 3303-IV, Конвенція набула чинності для України з 01.09.2006 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом ч.2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі, турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Ст. ст. 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: - заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); - заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); - існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); - дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); - повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); - з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); - чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Відповідач повідомляла Позивача про поважність причин свого знаходження на території України. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень ст. 3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Згідно із вимогами ст. ст. 11, 59, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. За положеннями пункту «а» ст.5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: за дитиною здійснюється медичний догляд, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що місце проживання дитини є постійним та комфортним. Це знайшло своє відображення в судовому засіданні поясненням представника Служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, медичною декларацією. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. П. «в» ч.1 ст.13 Конвенції передбачено, що якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, якщо дитина прижилась у середовищі, то суд має право відмовити в поверненні дитини. Таким чином, при вирішенні справи необхідно враховувати саме інтереси дитини. В матеріалах справи відсутні виключні підстави, за яких Конвенція дозволяє задовольнити позовні вимоги. Позивачем не надано доказів соціального стану позивача, відомостей про працевлаштування та будь- яких інших доказів, які б вказували на диспозитивну зміну проживання малолітньої дитини. Відповідно до відомостей, зазначених у позові [PERSON] є громадянином Ізраїлю. Згідно із ч.1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом ч. 2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації неможна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позивач не надав достатніх доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітньої дитини, й відомостей про те, що при неповерненні дитини у запланований день - 12.08.2019 р., позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування про дитину; є серйозним наявний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв`язок з матір`ю, а також, що дитина вже більше року проживає на території України. Існують серйозні, визначені у Конвенції 1980 року перешкоди у терміновому поверненні дитини, якому за місцем його проживання в Україні створені належні умови для проживання і розвитку. За змістом ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі, турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed