Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

У травні 2017 року Київський національний торговельно-економічний університет звернувся в Дніпровський районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , в якій просив виселити [PERSON] та її сина [PERSON] з кімнати № 525 гуртожитку № 6 Київського національного торговельно-економічного університету, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 5 679,00 грн. за період з 01.02.2017 року 31.04.2017 року. Позов обгрунтований тим, що [PERSON] зі своїм сином [PERSON] поселена у гуртожиток безпідставно, а з 01.01.2008 року навіть не має укладеного цивільно-правового договору, тому їхнє проживання у кімнаті № 525 гутрожитку є незаконним і порушує права позивача. Крім того, з серпня 2015 року у [PERSON] почався накопичуватися борг, у зв"язку з чим позивач звертався до суду із позовом про стягнення боргу, який було задоволено судом. Однак, з 01.02.2017 року [PERSON] продовжує несплачувати за проживання у гуртожитку, тому станом на 30.04.2017 року у неї накопичився борг у розмірі 5 679,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2017 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розляду. 22.11.2017 року представником відповідача подане до суду заперечення проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач вселилася та зареєструвалася в гуртожитку позивача відповідно до чинного на той час законодавства та більше ніж 5 років, а саме з 2001 року, простійно проживає у гуртожитку. Що стосується вимоги про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку, вважає що з наданого позивачем кошторису не вбачається, що плата за проживання нараховувалася відповідно до законних тарифів, з врахуванням того, що між позивачем та відповідачем не узгоджено плату за комунальні послуги, а тому позовні вимоги в цій частині залишилися недоведеними. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.10.2018 року підсудність вказаної цивільної справи визначено Дарницькому районному суду м. Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2018 року, справу передано для розгляду судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О., яка ухвалою від 14.11.2018 року справу призначила до розгляду у підготовче судове засідання. 05.03.2019 року позивачем подано до суду позовну заяву в новій редакції, яка по факту є заявою про зменшення позовних вимог, у якій позивач просить суд виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з кімнати № 525 студентського гутожитку Київського національного торговельно-економічного університету, що розташований за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] без дозволу балансоутримувача поселилася в студентський гуртожиток, так саме без дозволу самостійно переселялися з кімнати № 725 до кімнати № 525, в університеті на навчалася та не працювала, жодних договорів на користування кімнатою № 525 з [PERSON] та її сім"єю не укладалося. Рада студентського самоврядування студентського гуртожитку № 6 КНТЕУ зверталася до керівництва КНТЕУ з клопотанням про виселення [PERSON] зі студентського гуртожитку, оскільки вона систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, має борг за проживання, в її кімнаті проживає кіт, вона не допускає в свою кімнату представників адміністрації, забороняє проводити інвентаризацію наявного майна студентського гуртожитку. На даний час в кімнаті проживає собака, що є порушенням санітарних правил. У кімнаті більше 10 років не проводився поточний ремонт. 06.03.2019 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що її в гуртожиток було поселено як працівника університету, видано відповідний Ордер та зареєстровано місце проживання у визначеному законом порядку, тобто її проживання у спірному помешканні є законним, а тому просила у задоволенні позову відмовити. 21.03.2019 року відповідачем подано відзив на заяву про зменшення позовних вимог в якому викладені раніше зазначені нею обставини. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.2019 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розляду по суті. В судовому засідання представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про відкладення розляду справу, однак не надала до суду доказів поважності неявки в судове засідання, а тому суд, з урахуванням думки представника позивача та поданого відзиву, визнав за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав, з будь якими заявами до суду не звертався. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється стороанми, відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають у кімнаті № [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою у лютому 2004 року, що підтверджується реєстраційною відміткою у її паспорті, а відповідач [PERSON] - у вересні 2009 року ( а.с. 36, 86 т.1) Доказів скасування проведення вказаної реєстрації або визнання її неправомірною, стороною позивача не надано. Встановлено, що поселення відповідача та її сина до гуртожитку відбулося на підставі поданої заяви від 02 жовтня 2001 року (а. с. 88 т.1). З наданої до суду копії трудової книжки відповідача вбачається, що відповідач [PERSON] з 01 березня 2002 року працювала в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі (на той час Українська академія зовнішньої торгівлі) (а. с. 85 т. 1). Розпорядженням КМ України від 14 березня 2007 року № 98 Українська академія зовнішньої торгівлі реорганізована в Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі. 22 грудня 2014 року [PERSON] звільнена з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі у зв`язку з скороченням штату працівників. Вказана обставина встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.12.2015 року у справі № 755/5649/15-ц та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року у справі № 754/10844/18. Відповідно до розпорядження КМ України від 25 листопада 2015 року №1223-р, Київський національний торговельно-економічний університет (надалі КНТЕУ), є правонаступником Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі (а.с. 166, 167 - 171 т.1). Згідно наказу №1113 від 16 вересня 2016 року Міністерства освіти і науки України гуртожиток за адресою: [ADDRESS] на праві господарського відання був закріплений за КНТЕУ (а.с.181 - 191, 192 т.1). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі борг по оплаті за проживання в гуртожитку, у розмірі 21 629 грн. 18 коп. Зазначеними рішеннями судів встановлено обґрунтованість вимог державного університету, наданих розрахунків та встановлених тарифів, а також встановлено, що будинок [ADDRESS] є студентським гуртожитком (а. с. 58-61 т.1). У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 125 ЖК УСРС, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не можуть бути виселені, зокрема особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надавала їм житло не менш як десять років. Частинами першою, третьою статті 132 ЖК УРСР передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися у гуртожиток у зв`язку із роботою, може бути висилено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. При розгляді справи судом встановлено, що відповідачі іншого місця проживання не мають. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При цьому, суд також враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При вирішенні питання про виселення відповідачів з кімнати [ADDRESS] суд, встановивши баланс між інтересами відповідачів [PERSON] та її сина [PERSON] , які тривалий час були наймачами спірного житла, та інтересами держави в особі позивача вважає за необхідним зазначити, що [PERSON] , яка пропрацювала більше десяти років в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі, постійного житла, крім спірної кімнати не має, а також те, що відповідачі не відносяться до перелічений у частинах першій, третій статті 132 ЖК УРСР осіб, не може вважатися такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки у разі позбавлення вказаного житла відповідачі автоматично стають безхатченками. Таким чином суд вважає, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів із спірного приміщення без надання їм іншого житлового приміщення, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для захисту прав власника у визначений позивачем спосіб.

Outcome: dismissed