Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за кредитним договором, вказуючи, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 30 березня 2006 року, [PERSON] 30 березня 2006 року отримав кредит у розмірі 10000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно умов укладеного договору, Договір складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Відповідачем зобов'язання, щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 29 березня 2013 року має заборгованість 36830,12 грн., яка складається з наступного: - 8671,64 грн. - заборгованості за кредитом; - 25928,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1730,01 грн. - штраф (процентна складова). У зв'язку з викладеним, Позивач просить стягнути з Відповідача вказану суму заборгованості, а також сплачений ним судовий збір. У судовому засіданні Представник позивача, Панько Н.С., що діяла на підставі довіреності позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі з наступних підстав: правовідносини ґрунтуються на підставі договірних відносин. Строк позовної давності три роки - минув. Просив суд відмовити в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього про стягнення заборгованості, застосувавши до позову строк позовної давності. Суд заслухавши думку представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 30 березня 2006 року отримав кредит у розмірі 10000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно умов укладеного договору, Договір складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Крім того, відповідно до п. 6.4 умов та правил надання банківських послуг у разі незгоди зі змінами правил чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. Згідно з розрахунком заборгованості за даним кредитом, наявним у матеріалах даної справи, Відповідач станом на 29 березня 2013 року має заборгованість 36830,12 грн., яка складається з наступного: - 8671,64 грн. - заборгованості за кредитом; - 25928,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1730,01 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких, відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до роз'яснень, які надані у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) Разом з тим, відповідно до п. 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано в ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту у повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов надання споживчого кредиту та заяви позичальника від 30 березня 2006 року (а.с.№10-14) закінчився 30 березня 2007 року. Позивач направив позов до суду лише 23 травня 2013 року. За таких обставин, вимоги щодо стягнення заборгованості за договором від 30 березня 2006 року в розмірі 36830,12 грн. заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення. В матеріалах справи відсутні докази того, що весь цей час позивачем приймалися заходи в межах загального строку позовної давності щодо стягнення нарахованої відповідачу заборгованості та не містять доказів і того, що позивач скористався будь-яким із положень визначених в Умовах надання споживчого кредиту, які передбачені як Розділом №3 так і Розділом №6. При цьому, виходячи з розрахунку заборгованості за договором від 30 березня 2006 року (а.с.№7-9) наданого позивачем до позову, судом вбачається, що відповідачем не здійснювалася відповідна плата за користування кредитом з 03 вересня 2008 року, про що було достаменно відомо позивачу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз'яснено права та обов'язки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено повністю, то судові витрати відповідно ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed