Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач АТ «Універсал банк» звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Універсал банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 23.02.2018 р., станом на 22.12.2020 р., у розмірі 27933,56 грн та судові витрати у розмірі 2270,00 грн., обгрунтовуючи свої вимоги тим, що в жовтні 2017 року АТ «Універсал банк» запустив новий проект - «Monobank», в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам - фізичним особам, спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки «Monobank». Після перевірки кредитної історії на платіжних картках за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал банк» опубліковано на офіційному сайті банку, які є загальнодоступними для ознайомлення. 23.02.2018 р. між АТ «Універсал банк» та [PERSON] \~\~було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви до договору про надання банківських послуг, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 13000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (38,4% річних), зі сплатою збільшених відсотків за користування кредитом у розмірі 6,4% на місяць на суму простроченої заборгованості за кредитом. Відповідач своїм підписом у анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал банк», Тарифами банку, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. АТ «Універсал банк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не виконав умов договору, тим самим допустив порушення виконання покладених на нього зобов`язань. В результаті чого станом на 22.12.2020 р. виникла заборгованість, розмір якої з урахуванням внесених відповідачем коштів на погашення заборгованості, становить 27933,56 грн. та включає: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 24705,58 грн., заборгованість за пенею та комісією 3227,98 грн., тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість та стягнути судові витрати по справі в розмірі 2 270 грн. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що не погоджується із позовними вимогами позивача. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Явка представника позивача в судове засідання ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2021 року була визнана обов`язковою, однак представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача у зв`язку з карантином. З урахуванням положень ст. ст.\~223, 280 ЦПК України\~ та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе на підставі наявних у справі доказів провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] 23.02.2018 року підписав анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, в якій зазначено, що ця анкета-заява разом з Умовами обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал банк», Тарифами банку, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, викладеними на офіційному сайті банку та доступними в мобільному додатку, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. 23.02.2018\~року [PERSON] \~\~отримав кредит у гривні, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 13000,00 грн. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 23.02.2018\~р. станом на 22.12.2020 року склала 27933,56 грн., яка включає: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 24705,58 грн., заборгованість за пенею та комісією 3227,98 грн. Згідно ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України\~встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Абзац 2 ч. 2 ст.639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. В силу ч. 1 ст.638 ЦК України\~договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ\~Про електронну комерцію\~моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ\~«Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. (висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема постанові від 12 січня 2021 року по справі №524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №127/33824/19). Суд вважає, що вказаний кредитний договір, який укладений в електронній формі, відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на його укладання, оскільки форма та порядок укладання договору відбулось саме у змішаній формі - підписання позичальником заяви-анкети шляхом засвідчення генерацією ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, який в подальшому також буде використовуватися для накладеного удосконаленого електронного підпису у мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно з договором. Зазначені дії свідчать про укладання електронного договору у спрощеній формі (не у вигляді окремого документу). В той же час, саме по собі звернення відповідача до банку із заявою про надання кредиту, погодження між сторонами умов кредитування та підписання кредитного договору не є доказом фактичного отримання позичальником кредитних коштів. При цьому, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору, банк надав відповідачу кредит у виді встановленого кредитного ліміту у розмірі 13000 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 3,2 % на місяць на суму залишку заборгованості та 6,4 % на місяць (38,4 % річних) за користування кредитом понад встановлені строки (76,8 % річних). З Виписки по рахунку відповідача вбачається, що ним було сплачено 50507,39 грн. Крім того, Банк безпідставно, з власної ініціативи списав відсотки в загальній сумі 10605,80 грн., тоді як сторони не погодили умови щодо їх розміру та порядку нарахування, а тому таке стягнення є неприпустимим та безпідставними. Дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, суд вважає, що жоден із наданих позивачем документів не підтверджує наявність заборгованості та її розміру. Відповідно до ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України). За приписами ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказів наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, банком не надано. Навпаки, надана Банком виписка спростовує факт наявності заборгованості, оскільки загальна сума, яка була сплачена відповідачем складає\~50507,39 грн. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Отже, сторони скористалися своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, в той час як збирати та відшукувати інші докази замість сторін суд не вправі. Зважаючи, що позивачем є юридична особа\~банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, а отже і про відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed