Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу. В обґрунтування позову вказує, що 01 серпня 1983 року їй профспілковим комітетом ВАТ «Рівнельон» видано ордер № 226 на площу в розмірі 20 кв.м. по [ADDRESS] . 27.10.1999 року профспілковим комітетом ВАТ «Рівнельон» її чоловіку [PERSON] було видано ордер № 856 на вселення в кімнату [ADDRESS] житловою площею 53,3 кв.м. на сім`ю у складі 4 чоловік. Вказує, що вона з сім`єю проживала у вказаному приміщенні, сплачувала плату за його користування, а тому вважає, що між нею та ВАТ «Рівнельон» склались стабільні відносини щодо найму на підставі ордера житлового приміщення. Вважає, що укладений 28 травня 2008 року між ВАТ «Рівнельон» та [PERSON] договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон» в тому числі і будівлі пожежного депо по [ADDRESS] порушує її переважне право на купівлю даного приміщення. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.05.2008 року, що був укладений між [PERSON] та ВАТ «Рівнельон» в частині купівлі-продажу будівлі пожежного депо по [ADDRESS] загальною площею 903,3 кв.м. на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 228 ЦК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених у позовній заяві, просили їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином. Представники відповідача [PERSON] . , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні не визнали позовні вимоги [PERSON] з підстав, викладених у відзиві, просили відмовити в задоволенні позову, застосуваши наслідки пропуску строку позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи позивачу [PERSON] та її чоловікові [PERSON] були видані ордер від 01.08.1983 року № 224 та ордер № 856 від 27.10.1988 року на право проживання у квартирі [ADDRESS] . (а.с. 11) 28 травня 2008 року між ВАТ «Рівнельон» в особі керуючого санацією [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон» на підставі конкурсу з продажу цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон» від 09.04.2008 року. Відповідно до умов даного договору Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність цілісний майновий комплекс, до складу якого входить зокрема будівля пожежного депо по [ADDRESS] , загальною площею 903,3 кв.м. (а.с. 5-10) Право власності на будівлю пожежного депо в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 03.06.2008 року на підставі договору купівлі-продажу ВКО№ 417232 р № 3447/28.05.2008, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19062872. (а.с 59). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 276 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] , оскільки спірний договір купівлі-продажу укладено 28.05.2008 року, в той час як з позовом позивач звернулась 14.02.2018 року. У своїй позовній заяві [PERSON] посилається на те, що укладеним договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу з [PERSON] порушено її право переважної купівлі зазначеного приміщення як особи, у якої із ВАТ «Рівнельон» склались відносини найму житлового приміщення. З пояснень представника позивача [PERSON]. в судовому засіданні вбачається, що про укладення договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу між ВАТ «Рівнельон» та [PERSON] позивачу [PERSON] стало відомо весною 2008 року. Посилання позивача на факт проживання її та її сім`ї у спірному приміщенні до 2014 року, реєстрації у ньому, на підтвердження того, що їй не було відомо про укладення договору не заслуговують на увагу суду, оскільки дане свідчить лише про те, що власником приміщення не заявлялись вимоги про його звільнення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, на яку посилається позивач, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як вбачається із рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2015 року встановлено факт укладення між [PERSON] 01 серпня 1983 року та відкритим акціонерним товариством «Рівнельон» договору найму житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2015 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту укладення договору найму житлового приміщення. Зокрема згаданим рішенням встановлено, що «на час відчуження цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон» у 2008 році, в тому числі і пожежного депо, були відсутні житлові приміщення, а самовільно реконструйована частина пожежного депо не має статусу жилих квартир, оскільки відсутні акти державної приймальної комісії про прийняття до експлуатації об`єктів, відсутній сертифікат відповідності закінченого будівництвом об`єкту проектній документації. На час відкриття ліквідаційної процедури ВАТ «Рівнельон» будівля пожежного депо не була об`єктом державного житлового фонду, гуртожитком, об`єктом комунальної інфраструктури. Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів перебування пожежного депо в статусі гуртожитку та перебування квартири, в якій проживає позивач із сім`єю, в статусі жилої до його реконструкції та продажу відповідачу у 2008 році в матеріалах справи немає». Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У своєму позові позивач, як підставу своїх вимог, на підтвердження того, що між нею та ВАТ «Рівнельон» склались відносини найму житлового приміщення, посилається зокрема і на рішення господарського суду Рівненської області від 14.02.2008 року, яким визнано право власності за ВАТ "Рівнельон" на самовільно реконструйовану будівлю пожежного депо загальною площею 903 кв.м. і житловою площею 158,7 кв.м. Проте дане твердження позивача повністю спростовується ухвалою господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2009 року про роз`яснення рішення від 14 лютого 2008 року у справі № 17/15 за заявою ВАТ «Рівнельон» стосовно визначення рішенням статусу самовільно реконструйованої частини будівлі пожежного депо, площею 158,7 м.кв. як житлового та визначення можливості проживання в ньому. Зокрема судом роз`яснено, що рішення від 14 лютого 2008 року у даній справі №17/15 слід розуміти так, що воно не визначає статус самовільно реконструйованої частини будівлі пожежного депо площею 158,7 м.кв., як житлового приміщення та не встановлювало можливості проживання в самовільно реконструйованій частині пожежного депо. Вказання на частину даного приміщення, як житлову відображає саме зміст довідки КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» № 99 від 07 березня 2007 року.» Як на підставу визнання договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 28 травня 2008 року між ВАТ «Рівнельон» та [PERSON] частково недійсним позивач [PERSON] посилається на порушення при його укладенні ч. 1 ст. 228 ЦК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України. 08 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 2а-12868/12/2670, адміністративне провадження № К/9901/1167/18 (ЄДРСРУ № 83552488) визначав підстави визнання правочинів такими, що порушують публічний порядок. Аналізуючи положення ч. 1 ст. 203 та ст.ст. 215, 228 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що зміст наведених норм свідчить про те, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави. Договір може бути визнаний нікчемним лише за умови одночасної наявності таких підстав: умислу сторін (сторони) Договору на досягнення незаконного результату та суперечність змісту Договору публічно-правовим актам держави. Щодо умислу сторін (сторони) на досягнення незаконного результату, то у постанові від 04 червня 2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, ЄДРСРУ № 82424016) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України та встановлення умислу сторін (сторони) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо) сторонами правочину або однією зі сторін й повинна бути встановлена лише вироком суду, постановленим у кримінальній справі, що відповідає частині першій статті 62 Конституції України. В матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б доводили наявність у відповідача умислу на досягнення незаконного результату під час укладення договору. Щодо суперечності змісту правочину публічно-правовим актам держави, то об`єктивна ознака такого правочину повинна вказувати на його суперечність публічно- правовим актам держави (Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного законодавства тощо), які визначають основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави. Посилання позивача [PERSON] на те, що укладеним договором було порушене її право на переважну купівлю житла, на думку суду, є безпідставним та спростовується наступним. Відповідно до ч. 3 ст. 822 ЦК України у разі продажу житла, яке було предметом договору найму, наймач має переважне перед іншими особами право на його придбання. З аналізу даної норми закону випливає, що саме наймач, з яким у наймодавця укладений договір найму житла наділений правом на переважне право купівлі житла. [PERSON] не є наймачем приміщення у пожежному депо в [ADDRESS] , дані площі не є житловим приміщенням, а отже правила ч. 3 ст. 822 ЦК України не поширюються на правовідносини між [PERSON] та ВАТ «Рівнельон». ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами підставність її вимог до [PERSON] , а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed