Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» про визнання правочину недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що з кінця лютого 2018 року до середини березня 2018 року він виконував за замовленням ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» підрядні роботи з обмурування та теплоізоляції котла філіалу заводу «Енергія» ПАТ «Київенерго», водночас, чи підписував він з ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» будь-який договір щодо виконання вказаних робіт, не пам`ятає. Протягом 10-15 березня 2018 року усі роботи, які необхідно було виконати, він виконав, й відповідач сплатив йому вартість виконаної роботи (наданої послуги) в сумі близько 2 800 - 3 000 грн., про що написав власноручну розписку. Після чого йому не видалося знайти роботу й він 16 квітня 2018 року став на облік як безробітний у Нетішинському міському центрі зайнятості, й у період перебування на обліку як безробітний отримував соціальну допомогу від держави. Проте, 24 жовтня 2018 року центр зайнятості листом повідомив його про припинення здійснення виплат матеріальної допомоги із наданою вимогою про повернення неправомірно отриманих ним грошових коштів від держави в сумі 29 736 грн. 29 коп., оскільки центром зайнятості проведено розслідування випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, й виявлено, що 25 травня 2018 року ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» йому за цивільно-правовим договором сплатив вартість виконаних робіт за договором підряду № 210218/2 від 21 лютого 2018 року в розмірі 14 701 грн. 01 коп. Ознайомившись із документами, які були витребувані центром зайнятості у відповідача, він встановив, що договір підряду № 210218/2 від 21 лютого 2018 року та акт виконаних робіт № 1 від 25 травня 2018 року він не підписував, й у графі про його підпис, підпис виконаний не ним, а іншою особою, відтак правочин укладений за відсутності його згоди (волевиявлення), не ним, а іншою особою, що є підставою для визнання такого правочину недійсним з метою доведення правомірності отримання ним державних виплат від центру зайнятості та відсутності підстав для повернення отриманих ним грошових коштів на випадок безробіття, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Відподповідчем надано відзив на позов, у якому ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» вимоги позивач не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на наявні у нього докази. Вважаючи, що позивач перебував у договірних (підрядних) відносинах з ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» й за наслідками виконаних підрядних зобов`язань ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» виплатило [PERSON] 14 701 грн. 01 коп. (а.с. 48 - 83). За таких підстав судом відповідно визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглянута у порядку загального позовного провадження. Вислухави пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням відзиву на позов, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За приписами ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] відповідно до наказу від 23жовтня 2018 року Нетішинського міської філії Хмельницького обласного центру зайнятості надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю із початком виплати по безробіттю з 23 квітня 2018 року (а.с.11), а наказом такого центру зайнятості від 23 жовтня 2018 року за № 76 у зв`язку із виявленим фактом порушення призначення виплат [PERSON] , припинено йому виплату допомоги з 23 жовтня 2020 року по безробіттю та направлено на його адресу вимогу про повернення отриманої ним допомоги в сумі 29 736 грн. 29 коп. (а.с. 11, 12, 13), оскільки центром зайнятості проведено розслідування випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, й виявлено, що 25 травня 2018 року ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» за цивільно-правовим договором [PERSON] сплатив вартість виконаних робіт за договорм підряду № 210218/2 від 21 лютого 2018 року в розмірі 14 701 грн. 01 коп. Позивач вважає, що хоча він з кінця лютого 2018 року й до середини березня 2018 року виконував за змовленням ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» підрядні роботи з обмурування та теплоізоляції котла філіалу заводу «Енергія» ПАТ «Київенерго», проте не пам`ятає, чи підписував з ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» будь-який договір щодо виконання вказаних робіт, а протягом 10-15 березня 2018 року усі роботи, які необхідно було виконати, він виконав, й ТОВ «Спеценергомонтаж Київ» сплатив йому вартість виконаної роботи (наданої послуги) в сумі близько 2 800 - 3 000 грн. Ознайомившись із документами, які були витребувані центром зайнятості у відповідача, позивач встановив, що договір підряду № 210218/2 від 21 лютого 2018 року та акт виконаних робіт № 1 від 25 травня 2018 року, він не підписував, а в графі про його підпис, підпис виконаний не ним, а іншою особою, що суперечить ч.3 ст. 203 ЦК України відтак такий правочин укладений за відсутності його згоди (волевиявлення), не ним, а іншою особою, що є підставою відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України для визнання такого правочину недійсним. Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Водночас належних та допустимих доказів про те, що позивач не підписував оспорювані договір та акт виконаних робіт, позивач не надав, а його доводи будуються лише на припущеннях, що спростовуються доказами, наявними у матеріалах справи. Так, текст оспорюваного договору позивачем прочитано, зміст, значення та наслідки угоди йому роз`яснені й були зрозумілими, про що останнім проставлений підпис як на договорі, так й акті виконаних робіт у графі «підпис виконавця - фізичної особи - [PERSON] » (а.с. 14 - 17, 18). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї осторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правочин має вчинятися у формі встановленій закон (ч.4 ст. 203 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно, позивачем до суду не надано жодних доказів про те, що оспорювані договір та акт виконаних робіт підписано не ним, а іншою особою. Суд вважає, що обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній справі, можна встановити лише при дослідженні висновку експерта на предмет належності підпису на оспорюваному договорі позивачу чи іншій особі, а за відсутності дослідження (висновку) якого суд позбавлений можливості вирішити об`єктивно спір та за наслідками якого постановити обгрунтоване та законне рішення щодо задоволення позову, що узгоджується із положенням ЦПК України про докази та доказування. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у ряді постанов з аналогічних правовідносин. Так, позивач, як в межах підготовчого судового засідання, так й розгляду справи по суті, перед початком з`ясування обставин по справі жодних клопотань не заявляв, й у тому числі, про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою доведення факту здійсння підпису на оспорюваних договорі та акті виконаних робіт не ним, а іншою особою, й належності наявного підпису на оспорюваних договорі та акті виконаних робіт не йому, а іншій особі. Положенням ст. 49 ЦПК України визначені процесуальні права та обов`язки сторін та стадії цивільного процесу, на яких вони можуть бути реалізовані. Позивач згідно ст. 48 ЦПК України є стороною по справі й користується, визначеними ст. ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами. Так, відповідно ст. 43 ЦПК України учасники справи мають права та обов`язки. П. 4 ч.2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Главою 3 ЦПК України визначениий інститут підготовчого судового засідання й ч.1 ст. 189 ЦПК України передбачене завдання підготовчого судового засідання. Положення п. 3 ч.1 ст. 189 ЦПК України передбачено визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, а відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Прийняття судом процесуального рішення (ухвал) за зверненнями (клопотаннями) сторін, третіх осіб залежить й від такого фактору, як процесульної правильності (поведінки) таких осіб, яка має відповідати вимогам ЦПК України, адже судочинство відбувається на засадах змагальності сторін та процесуальної рівності учасників процесу, а згідно принципу диспозитивності суд не може виходити за межі заявлених вимог. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Під час розляду справи суд врахував той фактор, що позивач, будучи присутнім як під час підготовчого судового засідання, так й розгляду справи по суті, не надав належних на допустимих доказів про предмед доказування, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Окрім того, вирішуючи спір, судом враховно рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2019 року, яке набуло чинності відповідно до постанови Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2019 року, яким позов Хмельницького обласного центру зайнятості в особі Нетішинської міської філії до [PERSON] про стягнення 29 736 грн. 29 коп. незаконно отриманої допомоги по безробіттю задоволено (а.с. 73 - 75, 76 - 78). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно, із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів про предмет доказування, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 509, 203, 215 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: dismissed