Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON], [INFO]. На обґрунтування позову послалася на те, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 23.11.2006 року. Від подружнього життя мають дочку [PERSON], [INFO]. 30.06.2011 року шлюб з відповідачем розірвано. Вказує, що відповідач коштів на утримання дочки в добровільному порядку не давав, тому зверталася до суду із позовом про стягнення з останнього на свою користь аліментів. Рішенням суду з відповідача стягуються аліменти в розмірі ? частини зі всіх видів його доходів щомісячно до повноліття дочки. Зазначає, що відповідач має велику заборгованість по сплаті аліментів, вироком суду був засуджений за ч.1 ст.164 КК України, далі аліментів не платить. Стверджує, що відповідач, зловживаючи спиртними напоями, часто вчиняв сварки, наносив їй побої, за що останнього неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності. Усі ці події стали негативно відображатися на здоров'ї дитини. Стверджує, що відповідач з дочкою не спілкується, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, дитину не виховує і не утримує. Вказує, що неодноразово пропонувала відповідачу спілкуватися з дочкою, купувати одяг, харчі, шкільне приладдя, відвідувати батьківські збори в школі, але він цього робити не бажає. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити в задоволенні такого. Представник органу опіки та піклування Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області Грицишин М.М. подала суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 26.10.2017 року № 192 п. 18 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] - підтримує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши висновок органу опіки та піклування, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2006 року по 30.06.2011 року. Від подружнього життя в останніх є дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10.08.2012 року [PERSON] зобов'язано до сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів його доходів щомісячно, але мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 10.05.2012 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 10). Як свідчать матеріали справи, зазначене рішення суду відповідач не виконує, має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 33 159,83 грн., тому вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 09.12.2015 року [PERSON] засуджено за ч.1 ст.164 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт (а.с. 6). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 26.10.2017 року № 192 Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO] є доцільним. Відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів малолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків. Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Перевіряючи, також, і ставлення відповідача до дитини суд вважає, що таке не слід вважати зразковим чи навіть належним, зважаючи на відсутність у матеріалах справи даних про його активну участь у вихованні та утриманні дочки, даних про те, що такий достеменно знайомий із їх потребами, бажаннями, бере участь у формуванні їх особистостей, забезпечує їх підготовку до самостійного життя та навіть спілкується з ними у достатній мірі. Однак суд враховує зайняття відповідачем активної позиції - заперечення щодо позбавлення його батьківських прав. Зважаючи на вказане суд вважає, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на нього як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов'язків не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов'язків. Крім цього, зважаючи на зміст ст. 8 Конвенції про права людини та основоположних свобод, позбавлення батьківських прав слід вважати втручанням у права гарантовані ст. 8 Конвенції особи, відносно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав та таке втручання серед іншого повинно переслідувати мету насамперед захисту інтересів дитини, стосовно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав відповідача. Як вбачається із матеріалів справи та апеляційної скарги жодних доводів з приводу того як позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини та яких позивачем і відповідно судом першої інстанції не наведено. Про вказане йдеться і у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року Заява N 39948/06 «Савіни проти України», у якому зокрема вказано: 49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). 51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). За таких обставин позивачем не доведено наявність підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed