Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, який в подальшому уточнив і просив суд: - солідарно з відповідачів на його користь стягнути суму боргу в розмірі 114 473 грн. та відсотків в розмірі 274 958 грн., судового збору в розмірі 3 894,31 грн. В обґрунтування уточненого позову позивач посилається на те, що 29.01.2014 року між позивачем та відповідачами була складена розписка на підтвердження усного договору позики, згідно якого відповідачі отримали від нього 5000 доларів США на невизначений строк під 10 % на місяць за користування грошима. Розписка від імені [PERSON] написала [PERSON] і поставила свій підпис. На ім'я [PERSON] було направлено лист з вимогою про повернення боргу. Цей лист отриманий 11.06.2014 року. На даний час борг не повернуто. Позивач, його представник, виступаючи в судовому засіданні, уточнені позовні вимоги підтримали, як і їх обгрунтування, викладене в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що ніякі кошти ні він, ні його дружина [PERSON] у позивача не брали. Відповідач [PERSON], повідомлена про час та місце судового засідання в установленому законом порядку, в судове засідання не з'явилася, в письмовій заяві просили суд проводити розгляд за її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, вважаючи його необґрунтованим. Суд вважає, що необхідно відмовити в позові повністю з наступних підстав: Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. В розписці, наданій суду (а.с. 4), зазначено, що саме [PERSON] отримав від позивача в борг 5000 доларів (не зазначено якої країни, символ долара, який зазначений поруч з сумою, використовується для позначення доларів в понад 30 країнах світу, що є загальновідомим і не підлягає доведенню в порядку ст. 61 ЦПК України). Строк повернення - на першу вимогу. Розпискою передбачено виплату 10 % від 5000 доларів щомісячно. Розписка датована 29.01.2014 року. Позивач стверджує, що направляв відповідачу [PERSON] письмову вимогу про повернення позики. Однак суду надано повідомлення про вручення рекомендованого листа на ім'я іншої особи [PERSON] (а.с. 6). Докази отримання такої вимоги відповідачами до звернення позивача до суду останньому не надано. Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. В розписці не зазначено, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо). В якій валюті необхідно виплачувати відсотки також не визначено. У встановленому законом порядку позивачем не доведено, що в борг бралася сума, необхідно щомісячно сплачувати відсотки саме в доларах США. Як зазначає позивач, розписку [PERSON] не писав і не підписував. Останній зазначає теж саме. Отже, ці обставини ніким не оспорювалися, тому є встановленими. Суд приходить до висновку, що розписка [PERSON] не писалася і не підписувалася, тому ця особа не може бути визнана позичальником на підставі розписки від 29.01.2014 року. Позивач в судовому засіданні зазначав, що розписка написана і підписана другим відповідачем [PERSON], яка на час написання розписки була дружиною відповідача [PERSON]. Сторони не оспорюють, що на час написання розписки відповідачі між собою перебували в зареєстрованому шлюбі. Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що на час написання розписки відповідачі між собою перебували в зареєстрованому шлюбі і даний факт не спростований в судовому засіданні. Суд вважає, що і [PERSON] не є позичальником за розпискою, оскільки виключно та фізична особа, яка безпосередньо отримує грошові кошти від кредитора (позикодавця), підписує розписку, в якій зазначається її ім'я. Якщо розписку писала та розписалася під нею [PERSON], то в розписці повинно бути зазначеним її ім'я, а не [PERSON]. Передаючи кошти особі, яка не є стороною договору позики, позикодавець не скористався своїм правом на вимогу написання розписки саме тою особою, яка отримала від нього кошти. Якщо відповідачі вдвох взяли ці кошти, тоді зазначаються імена обох позичальників. Якщо [PERSON] діяла як представник [PERSON], тоді її повноваження повинні бути посвідченими довіреністю, про що зазначається в розписці, як і те в чиїх інтересах отримуються грошові кошти. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомив, що не уповноважував свою дружину на отримання грошових коштів у позивача і йому нічого не відомо про те, що вона отримувала такі кошти від позивача. Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже, в суду немає жодних об'єктивних даних на підтвердження того, що [PERSON] є позичальником за розпискою від 29.01.2014 року. Укладення між позивачем та відповідачами договору позики належними та допустимими доказами в судовому засіданні не підтверджено. Судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed