Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним посвідченого 11.02.2014 року приватним нотаріусом Путивльського районного нотаріального округу [PERSON] заповіту cвого батька - [PERSON], яким заповів належну йому частку житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] відповідачу [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що останні роки перед смертю батько зловживав спиртними напоями, на грунті чого у нього розвився склероз, а поведінка була неадекватною. Також він хворів на туберкульоз легенів 4 ступеня. Посилаючись на ці обставини, просила визнати недійсним оспорюваний заповіт з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 і ч. 2 ст. 1257 ЦК України, оскільки вважала, що волевиявлення батька при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши суду, що в 2011 році [PERSON]купила у [PERSON] його частку в будинку. Він написав розписки про отримання грошей та видав їй довіреність для оформлення документів на успадкований від матері будинок. Оскільки сталась затримка при оформленні документів, у такій спосіб [PERSON] оформив перехід права власності на це майно, що відповідало його дійсному волевиявленню. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав. Згідно з матеріалами справи, 11.02.2014 року приватним нотаріусом Путивльського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт мешканця м. Путивль [PERSON]., 1965 р. народження, який заповів належну йому частку житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] Сумської області [PERSON] (а.с. 36). Цей заповіт зареєстрований в Спадковому реєстрі за № 55720371 в 15.30 год. 11.02.2014 року, що підтверджено відповідним витягом (а.с.39). 02.04.2014 року з діагнозом десемінований туберкульоз легень, фаза розпаду, інтоксикація, кахексія, [PERSON] був доставлений швидкою допомогою до Путивльської ЦРЛ, де перебував на лікуванні в туберкульозному відділенні і помер [INFO] (а.с.9, 73). На підставі заяви від 07.08.2014 року (а.с. 37) спадщину після смерті [PERSON] прийняла спадкоємець за заповітом [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки заповіт є одностороннім правочином, тому до нього застосовуються загальні правила про правочини та положення про їх недійсність. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 203 ЦК України основним елементом дійсної угоди є воля сторін. Волевиявлення особи має бути вільними і відповідати її внутрішній волі, бажанню викликати певні юридичні наслідки - встановлення, зміну або припинення правовідносин. За ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено , що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-131цс14 від 17.09.2014 року, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення свої х дій та керувати ними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особе не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хочаб однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 410 від 15.12.2014 р., [PERSON] на момент посвідчення заповіту - 11.02.2014 року, хронічним психічним захворюванням не страждав, ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності або недоумства не виявляв, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 121-123). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що з 1977 року була знайома з родиною померлого [PERSON] Останній зловживав спиртними напоями. Після смерті матері у 2010 році він зовсім опустився, бомжував. Останній раз бачила його влітку 2013 року. У померлого був дуже гарний почерк, служив в армії писарем. Від людей чула, що [PERSON] продав свій будинок по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] повідомила суду, що померлий сильно випивав, в стані алкогольного сп'яніння був неадекватний, міг ударити, обізвати. Свою дочку дуже любив та казав, все своє майно отримає дочка. Після смерті матері свідок з ним не спілкувалася. Свідок [PERSON] суду повідомив, що після смерті матері [PERSON] зовсім опустився, став сильно випивати. За рік-півтора до смерті між ними була розмова про продаж будинку по [ADDRESS], але чи продав він його - не знає. Останній раз спілкувався з померлим восени 2013 року. Свідок [PERSON] суду повідомила, що у померлого з дочкою були гарні відносини, вона ходила до нього, допомагала. В лютому 2014 року, коли свідок бачила померлого в останній раз, він заходив до них на базар, був п'яний, вони просили його піти, але він не слухався. В цей час проходила поряд його дочка, і її він послухався. Останнім часом померлий постійно пив. Про продаж будинку померлий не казав. Повідомляв, що все залишить дочці. Останнім часом померлий проживав у своїх друзів. Свідок [PERSON] суду повідомив, що останні 2-3 роки він був сусідом померлого [PERSON], який хворів, не працював, у нього були відсутні засоби до існування. Свідок допомагав померлому по можливості їжею та грошима. Про намір померлого продати будинок свідку нічого не відомо. Останній раз бачив померлого та спілкувався з ним за 2-3 дні до того як того забрали до лікарні. Свідок [PERSON] суду пояснила, що спілкувалась з померлим та його матір'ю. Після смерті матері померлий вів антисоціальний спосіб життя. Останній раз бачила померлого за рік до смерті, коли на тачці він віз здавати металобрухт. Був погано одягнутий та в стані алкогольного сп'яніння. Казав свідку, що проживає на [ADDRESS]. Після смерті його матері чула, що померлий продав будинок, а його обікрали та побили. Свідок [PERSON] суду показала, що спілкувалась з померлим, взимку 2011 року він проживав у неї вдома. Свідок допомагала померлому продуктами харчування. Померлий випивав, дуже хворів і скаржився на біль в ногах. У 2011 році чула про продаж будинку померлого за 20 тисяч гривень. Грошей за продаж цього будинку не бачила. В останнє бачила померлого в лютому 2014 року, він прийшов додому до свідка, попросив картоплі, він був тверезий, але вигляд мав поганий, ледве ходив, був жовтого кольору. Повідомлене свідком узгоджується з копіями письмових розписок [PERSON] від 14.06.2011 р. і 17.09.2011 р. про отримання ним грошових коштів - 20 тис. грн. і 1 тис. грн. відповідно - за частину будинку по [ADDRESS] (а.с.47,49) та змістом нотаріально посвідченої довіреності від 24.06.2011 р., якою [PERSON] уповноважив [PERSON] отримати спадщину після смерті матері - [PERSON] у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок по [ADDRESS] (а.с. 48), які підтверджують доводи відповідача про те, що [PERSON] бажав відчуження цього успадкованого нерухомого майна. Суд вважає, що висновок згаданої посмертної психіатричної експертизи є цілком обґрунтованим, оскільки допитані судом свідки хоча і показали про те, що [PERSON] тяжко хворів і мав поганий фізичний стан, зловживав спиртними напоями, однак жоден з них не дав свідчень про його невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії в тому ступені їх прояву на момент вчинення правочину, які б давали суду підстави для сумніву в здатності [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту. Крім того, згідно довідки Путивльської ЦРЛ від 13.11.2014 р. [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебував (а.с. 98). Отже, не можуть безспірно свідчити про дефект волі дані щодо його тяжкого захворювання, беручи до уваги і показання свідка [PERSON], приватного нотаріуса, який повідомив про те, що під час посвідчення заповіту [PERSON] поводився адекватно, ніяких сумнівів в його дієздатності не виникало. Те, що для останнього відповідач була сторонньою особою, оскільки не перебувала з ним в сімейних, родинних відносинах, не здійснювала його догляд та поховання, в силу ст. 1235 ЦК України правового значення для справи не має, оскільки право на заповіт здійснюється вільно і заповідач може призначити своїм спадкоємцем будь-яку фізичну особу. За встановлених обставин, суд не знаходить достатніх підстав для висновку про те, що при складанні оспорюваного заповіту волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, з огляду на наведені докази у їх сукупності та підстави заявленого позову - ч. ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Виходячи з наведеного вище,

Outcome: dismissed