Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У лютому 2016 року до суду надійшла вищевказана позовна заява, вимоги якої обгрунтовуються таким. 04.01.2011 позивач була прийнята на посаду інспектора з кадрів Комунальної установи Сумської обласної ради «Обласний діагностичний центр у місті Шостка» (відповідача у справі) та в цій же установі на посаду секретаря на 0,5 ставки за сумісництвом. Наказом від 05.08.2013 позивачу була надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05.08.2013 по 11.04.2016. Листом від 01.02.2016 позивача було повідомлено про звільнення з посади секретаря за сумісництвом згідно з наказом від 01.02.2016 р. у зв'язку з прийняттям на дану посаду іншого працівника, який не є сумісником. Вважаючи вищевказаний наказ таким, що порушує вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП України, позивач просила суд визнати наказ від 01.02.2016 незаконним та поновити її на посаді секретаря на 0,5 ставки за сумісництвом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, уточнивши предмет позову, а саме, визнати також незаконним наказ від 29.02.2016, яким вирішено вважати наказ від 01.02.2016 таким, що втратив чинність. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив вказуючи, що наказом відповідача від 29.02.2016 наказ про звільнення позивача визнано таким, що втратив чинність, а тому спір між сторонами відсутній. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що наказом відповідача від 04.01.2011 № 2-к позивач була прийнята на посаду секретаря на 0,5 ставки за сумісництвом. Наказами від 05.08.2013 .№ 117-відп. та №118- відп. позивачу була надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05.08.2013 по 11.04.2016. Наказом від 01.02.2016 № 11-к позивач була звільнена з посади секретаря за сумісництвом з 01.02.2016 у зв'язку з прийняттям на дану посаду іншого працівника, який не є сумісником. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується наданням відпустки визначеної тривалості зі збереженням на її період місця роботи (посади). Одним з видів відпусток, передбачених статтею 4 Закону України "Про відпустки" є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення з ініціативи роботодавця вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста ст. 179 КЗпП), одиноких матерів за наявності дитини до 14 років або дитини-інваліда не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Отже, звільнення позивача в період дії соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з посади секретаря за сумісництвом оформлене наказом від 01.02.2016, з вищевказаними вимогами закону не узгоджувалось. Судом також встановлено, що 29.02.2016 (в день подання позовної заяви до суду) відповідачем було видано наказ № 26-к згідно якого вирішено вважати таким, що втратив чинність наказ від 01.02.2016 № 11-к. Дата, з якої наказ від 01.02.2016 вважається таким, що втратив чинність, не зазначена. Позивач та її представник висловили сумнів в тому, що наказ від 29.02.2016 є ефективною гарантією захисту її трудових прав. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщощо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Враховуючи, що наказ від 29.02.2016 було видано лише в день звернення позивача до суду, а також те, що не однозначний для розуміння зміст даного наказу викликає сумнів з точки зору достатності відновлення прав позивача, більше того, вносить правову невизначеність у відносини позивача та відповідача суд вважає, що виданням наказу від 29.02.2016 спір між позивачем та відповідачем не вичерпано, а тому право позивача на працю підлягає судовому захисту.

Outcome: approved