Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

06.04.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просить скасувати розпорядження органу приватизації № 111182 від 26.01.1998 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, про приватизацію квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 29.01.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів за № 111182 на квартиру [ADDRESS]. При цьому позивач посилається на те, що його покійна донька [PERSON] після реєстрації шлюбу у 1990 році, а його внук [PERSON] з дня народження - 1992 року, не проживали у [INFO], та взагалі весь час проживають аз межам України. У зв'язку із чим позивач вважає приватизацію квартири, здійснену на трьох осіб незаконною, тому змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] міського господарства Одеської міської ради та Комунального підприємства "Міське агентство з приватизації житла" [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, та пояснила, що приватизація квартири була здійснена у відповідності до чинного законодавства. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши учасників справи, які з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 26.01.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації № 111182 від 26.01.1998 року, видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках на квартиру [ADDRESS]. Свідоцтво зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 15-4785 /а.с. 5/. Судом також досліджено розпорядження органу приватизації № 111182 від 26.01.1998 року, на підставі якого 26.01.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло /а.с. 4/. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Судом досліджено довідку про склад сімї наймача окремої квартири [ADDRESS], з якої слідує, що на момент приватизації квартири, у ній були зареєстровані та проживали: [PERSON] /з 31.03.1989 року/, [PERSON] /з 20.06.1990 року/, [PERSON] /з 1994 року/ (а.с. 34). В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] є батьком матері відповідача [PERSON], [INFO], а саме [PERSON], яка 13.02.2000 року померла. Таким чином, позивач [PERSON] є дідусем відповідача [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються відповідними свідоцтвами /а.с. 6, 8-9/. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 17.05.2016 року, судом отримано та досліджено заяву [PERSON] від 22.12.1997 року, адресовану керівнику органу приватизації, з проханням оформити передачу квартири в рівних долях. Уповноваженим власником квартири визначений [PERSON] Судом встановлено, що заява містить два підписи повнолітніх членів сімї: [PERSON] та [PERSON]В./а.с. 33/. У ході розгляду справи сторона позивача постійно підкреслювала, що донька позивача [PERSON] після одруження у 90х роках виїхала за межі України, де народила сина, та у квартирі з того часу ані [PERSON], ані [PERSON] не проживали, а тому [PERSON] була позбавлена у 1997 році можливості особисто підписати заяву до органу приватизації. На підтвердження пояснень сторони позивача щодо відсутності [PERSON] на території країни під час приватизації квартири, представник позивача посилалася на лист ДПС України від 27.09.2016 року, в якому повідомлено, що [PERSON] 19.08.1995 року виїхала із України, та 03.01.1999 року вїхала до України. Суд критично оцінює вказаний лист, оскільки, тимчасова відсутність [PERSON] за місцем постійного мешкання у розумінні положень ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не позбавляє особу права на приватизацію. При цьому суд зазначає, що заява [PERSON] від 22.12.1997 року, адресована керівнику органу приватизації, з проханням оформити передачу квартири в рівних долях йому та [PERSON] написана безпосередньо позивачем, що не оспорювалося стороною позивача у ході розгляду справи. А пояснення сторони позивача щодо фальсифікації підпису [PERSON] у заяві на приватизацію квартири суд вважає такими, що не доведені, в зв'язку з чим не заслуговують на увагу. Так як у ході розгляду справи судом було розяснено сторонам можливість призначення почеркознавчої експертизи, проте сторона позивача категорично відмовилась проти експертизи. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, так необґрунтована та недоведена.

Outcome: dismissed