Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивачізвернулись до суду з позовом, відповідно до якого просиливизнати за нимиправо спільної сумісної власності на кімнату № [ADDRESS] , що складає 15/100, у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилаються на те, що 29 серпня 1995 року мати позивача [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] купили одну житлову кімнату [ADDRESS] у квартирі [ADDRESS] та також кімнату [ADDRESS], але без правовстановлюючих документів, де і фактично проживали з 1995 року та користувалися двома зазначеними кімнатами. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті свого чоловіка, мати позивача - [PERSON] продовжила у кімнаті [ADDRESS] зазначеної квартири, а у кімнаті № [ADDRESS] з 2007 року безперервно та постійно проживає позивач, зі своєю дружиною - [PERSON] . Жодного разу ніхто не оспорював ані [PERSON] та [PERSON] , ані володіння та користування позивачами кімнатою № [ADDRESS] , і батьки, а потім - позивачі завжди володіли та користувалися кімнатою відкрито. Таким чином позивачі вважають, що наявні підстави для набуття за ними спільного сумісного права власності за набувальною давністю. Представник позивача, [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Заявила клопотання про допит її в свідком, та пояснила, що вона особисто була в квартирі і може підтвердити, що позивачі проживають у спірній кімнаті і в неї знаходяться їх речі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення за місцем його власності судової повістки, які повернуті до суду за закінченням терміну зберігання. Заяв від відповідача до суду не надходило. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22.03.2019 року залучено до участі в справі в якості третьої особи Харківську міську раду. Представник третьої особи, ХМР в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до отриманих судом письмових пояснень в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Посилається на те, що позивачами зазначено про те, що їм достеменно було відомо, що попереднім власником кімнат № [ADDRESS] та [ADDRESS] станом на 1994 рік був [PERSON] , у якого згідно з договору купівлі продажу у 1995 році [PERSON] купив кімнату №5 (27/100 частин) у комунальній квартирі [ADDRESS] Посилання позивачів на те що, вони з 2007 року безперервно та постійно проживають у кімнаті [ADDRESS] вказаної комунальної квартири, сплачували комунальні послуги, робили ремонт не підтверджуються належними та допустимими доказами. З огляду на вищенаведене, обґрунтованим буде висновок про те, що визнати право власності в порядку набувальної давності, у відповідності до ст. 344 ЦК України, неможливо, у зв`язку з чим, не має правових підстав для задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування вимог та заперечень, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. В ході судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 29 липня 1995 року [PERSON] перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , придбав у [PERSON] кімнату [ADDRESS], житловою площею 14,80 кв.м. в комунальній квартирі, що розташована за адресою [ADDRESS] , що складає 27/100 частки, що підтверджується копією договору купівлі продажу №У-08-1240-Н від 29.08.1995 року, який знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи. Також в відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи кімнату № [ADDRESS], житловою площею 8,0 кв.м в комунальній квартирі, що розташована за адресою [ADDRESS] , що складає 15/100 частки квартири, [PERSON] продав [PERSON] , що підтверджується договором купівлі продажу №У-11-1610-Н від 09.11.1995 року. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Ленінського районного суду від 09 лютого 2007 року за [PERSON] було визнано право власності на кімнату № [ADDRESS] у зазначеній квартирі в порядку спадкування, після смерті чоловіка [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини, після смерті матері, де в матеріалах спадкової справи і отримав довідку БТІ від 05 грудня 2017 року, згідно з якої вбачається, що 15/100 частки вище зазначеної комунальної квартири належать [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому Харківською Універсальною Біржею 09 листопада 1995 року р.№У-11-1610-Н. Так згідно з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 20 лютого 2018 року: 02 червня 2003 року на підставі архівного запису зареєстровано право власності [PERSON] на 15/100 частки у квартирі [ADDRESS] ; 30 травня 2007 року на підставі рішення суду від 09.02.2007 та ухвали суду від 20.04.2007, справа №2-514/07 зареєстровано право власності [PERSON] на 27/100 частки у квартирі [ADDRESS] . Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч.1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд розглядає справи, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ч.6 ст.81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України закріплено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. В судовому засідання свідок [PERSON] дав свідчення, що його син [PERSON] і невістка [PERSON] проживали з 2007 року в кімнаті №[ADDRESS] у квартирі [ADDRESS] Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що [PERSON] і [PERSON] проживають в кімнаті № [ADDRESS] у квартирі [ADDRESS] з 1993 року. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачі проживають в квартирі [ADDRESS] з дев`яностих років, а з 2007 року проживають постійно. Допитаний в якості свідка, позивач [PERSON] пояснив, що з 2007 року постійно проживав з дружиною в кімнаті [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Приписами ч.1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" [ADDRESS] від 07.02.2014 р. особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] посилається, як на один з доказів, на рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2007 року, яке ухвалене з метою оформленні права власності в порядку спадкування на кімнату № 5 в зазначеній комунальній квартирі, його матір`ю [PERSON] , в якому остання чітко вказувала на визначене майно, яким користувалась з моменту придбання спадкодавцем [PERSON] кімнати та після його смерті, а саме квартирою [ADDRESS] . Крім того, 20 квітня 2007 року ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова про роз`яснення вище зазначеного рішення суду, зазначено що за [PERSON] визнано в порядку спадкування право власності на кімнату № [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , яка складає ідеальну частку 27/100 квартири. Тим самим позивачі користуючись спірною кімнатою № [ADDRESS] знали про те, що вони володіють чужим майном, яке їм не належить. Беручи до уваги те, що позивачіусвідомлювали, що спірна кімната [ADDRESS] в квартирі [ADDRESS] належить на праві власності іншій особі, а саме відповідачу по справі, відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачами в судовому порядку права власності на зазначене приміщення на підставі вимог статті 344 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed