Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач 17 листопада 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що 01.06.2009 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого останній отримав від позивача грошові кошти у розмірі 500\~000 доларів США, підтвердженням чого є власноруч написана відповідачем розписка. Згідно розписки [PERSON]повинен був повернути позивачу вказану суму до 31.08.2009 року. Однак у встановлений строк і до теперішнього часу зазначене зобов`язання відповідачем не виконано. У звязку з фактичною відмовою відповідача повернути грошові кошти, позивач просить стягнути частково заборгованість в розмірі 6100 грн. та судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що 01 червня 2009 року між [PERSON]\~ та [PERSON]був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у борг у розмірі 500\~000 доларів США, з кінцевим поверненням 31 серпня 2009 року, про що відповідачем була написана розписка /а.с.5/ Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. В силу ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву (а.с.34). Крім того, стверджує, що суму боргу повернув. Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позовної заяви позивачем була надана копія розписки, згідно якої кінцева дата повернення боргу 31.08.2009 року. Копія розписки яка була надана в наступні судові засідання, на звороті має дописки, що відповідач повернув частково суму боргу у 2012 та 2013 роках та має іншу кінцеву дату повернення. В судовому засіданні представник позивача не заперечував, що вказані дописки були зроблені власноруч позивачем. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така ж позиція викладена й у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з умовами договору позики від 01.06.2009 року, укладеного між позивачем та [PERSON], строк повернення позики 31.08.2009 року. З позовом до суду [PERSON]звернувся 17.11.2015 року, тобто через 6 років після настання 31.08.2009 року строку виконання зобов'язання за договором позики. В даному випадку, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли відповідач 31.08.2009 року не повернув позивачу кошти, взяті в борг до зазначеної дати. Будь-які докази, які б підтверджували поважні причини пропуску відповідачем строку, передбаченого ст. 257 ЦК України, суду не надано. Враховуючи зазначені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до [PERSON]не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом позовної давності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed