Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області року надійшла заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, заінтересована особа: Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області На обґрунтування вимог заявник посилається на те, що вона народилась у м. Торезі, Донецької області, по закінченню у травні 1975 середньої школи № 6 міста Тореза поступила до Шахтарського торгового технікуму на спеціальність «Товарознавець промислових товарів», який закінчила у червні 1977. 07 листопада 2019 вона звернулась до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо перерахунку пенсії з тим, щоб до трудового стажу був доданий період її навчання у Шахтарському торговому технікумі, однак її звернення не було задоволено. Відмітка про проходження нею навчання міститься у трудовій книжці, виданої на її ім`я. У 2002 вона переїхала з м. Торезу до м. Маріуполя у 45-річному віці, питання відносно пенсії було на той час для неї не актуальним, жила в гуртожитку, особисті документи зберігала в батьківському будинку у м. Торезі, Донецької області. Пенсійний вік для осіб її року народження становив 57 років 6 місяців, тобто на пенсію вона вийшла у грудні 2015, під час війни, тому забрати документи з місця зберігання не виявилось можливим. У зв`язку з чим, просить суд: встановити факт,що вона навчалась у Шахтарському торговому технікумі у період з 01 вересня 1975 року по 30 червня 1977 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 серпня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду. Заявник надав заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримав, наполягав на її задоволенні. Представник заінтересованої особи Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області надав суду відзив на позов, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову, так як вважає, що зазначене питання вирішується в порядку адміністративного провадження. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона разом із [PERSON] навчалась в Шахтарському технікумі у м. Торез. Так, паспорт громадянина України, виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 14.03.2009 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Торез, Донецької області. На підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09 жовтня 1987 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Трудова книжка серія [NUMBER] заповнена на російській мові із зазначенням « [PERSON] », [INFO] ». Згідно із записами в трудовій книжці [PERSON] навчалась в Шахтарському торговому технікумі, на підставі чого виданий диплом серії [NUMBER] від 29 червня 1977. 07 листопада 2019 [PERSON] звернулась до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області з проханням перерахувати виплачену їй пенсію, зарахувавши до стажу роботи період пройденого нею навчання у Шахтарському торговому технікумі період з вересня 1975 по червень 1977. Згідно довідки від 02 березня 2021 за № 72, виданої директором [PERSON] . Державного професійного освітнього закладу «Шахтарський технікум», [PERSON] дійсно навчалась в Шахтарському торговому технікумі на денному відділенні за спеціальністю «Товарознавство та організація торгівлі промисловими товарами» у період з 01 вересня 1975 (наказ № 251 від 21 серпня 1975) по 30 червня 1977 (наказ № 233 від 30 червня 1977). Виданий диплом серії [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Донецьк віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності документу, виданого на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту, що має юридичне значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України, щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку статті 315 ЦПК України. Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд може встановлювати факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказує, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення юридичного факту навчання заявника має юридичне значення для реалізації заявником свого права на пенсію. Таким чином, зібрані у справі докази підтверджують факт того, що заявник з 01.09.1975 року по 30.06.1977 року в Шахтарському торговому технікумі. На підставі викладеного,

Outcome: approved