Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до ТОВ «Фінансова компанія Є Гроші Ком», у якому просить визнати договір позики № 2689708494-1012705, укадений між ним відповідачем, недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним та ТОВ «Фінансова Компанія Є Гроші Ком» було укладено договір № 2689708494-1012705, відповідно до якого позивачем було отримано позику у сумі 6500,00 грн. однак, ознайомившись зі змістом договору, позивач вважає його недійсним. ТОВ «Фінансова Компанія Є Гроші Ком» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак, згідно з позовною заявою, вказаний договір позивач не підписував. Факт надання інформації повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Відповідачем було проігноровано вимоги закону та не повідомлено письмово позивачу всю необхідну інформацію щодо умов договору. Позивач вважає, що відповідач скористався тим, що позивачу як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з доводами позовної заяви, відповідачем було введено позивача в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та йому не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобовязання. Позивачем зазначено, що ним йому було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що він погодився на укладання зазначеного договору. Також, на думку позивача, при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, оскільки позивачу запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Також позивачем зазначено, що розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між ним та відповідчем, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Позивач зазначає, що в телефонному режимі працівники ТОВ «Є Гроші Ком» повідомляють, що сума заборгованості складає 40 000,00 грн. станом на дату звернення до суду, однак не пояснюють джерело нарахуваних відсотків. Отже заявлені позивачем суми процентів не ґрунтуються на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами договору, відповідач не представив, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. Надані позивачем розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені робітниками організації - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Ухвалою судді від 23.03.2021р. у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідач відзив за правилами спрощеного позовного провадження не надав. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, а також доводи позовної заяви, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24.10.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія Є Гроші Ком» було укладено договір позики № 2689708494-1012705, згідно якого останнє зобов`язалося надати позичальникові (позивачу) грошові кошти в сумі 6500,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язався повернути позику та сплатити нараховані проценти за користування позикою. Згідно з умовами вищевказаного договору, загальна сума позики за цим договором за весь період складає 8091,50 грн. (абз.2 п.1.1 договору). Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики в електронній формі, що не суперечить чинному законодавству України. Так, Закон України «Про електронну комерцію» закріпив легальне визначення електронного договору, як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п.5 ч.1 ст.3 Закону). Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Дійсно, договір позики фізично не підписується, однак він укладається шляхом підписання електронним цифровим підписом. Відповідно до положень ст. 5, 15 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Суб`єкти електронного документообігу, які здійснюють його на договірних засадах, самостійно визначають режим доступу до електронних документів, що містять конфіденційну інформацію, встановлюють для них систему (способи) захисту. Відтак, сторони «онлайн кредиту» укладають договір у формі електронного документу з використанням електронного цифрового підпису, на підставі якого видаються/отримуються грошові кошти шляхом перерахування на банківський рахунок особи. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Фінансові установи на своїх веб-сайтах розміщують правила надання грошових коштів у кредит, якими визначають порядок і умови надання грошових коштів у кредит. Такі правила є в загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою до укладання договору. Згідно із п.1.2 оспорюваного договору, позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця (https://e-groshi.com), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Положення п. 7.2 договору визначають, що уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Фінаснова компанія «Є гроші Ком», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, текст яких розміщено на сайті позичальника. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, електронними договорами визначаються основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначаються суми позики, дату її видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування, що в свою чергу є звичайним договором в розумінні чинного законодавства України. Твердження позивача про те, що він не підписував договір позики № 2689708494-1012705 спростовуються наступним. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України "Про електронні довірчі послуги".Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону). Таким чином, проходячи всю процедуру укладення договору, заповнюючи всі поля заявки та приймаючи пропозицію (оферту) укласти договір з подальшим введенням отриманих кодів, особа буде вважатись такою, що особисто підписала електронний договір. 24.10.2020 року позивачу було погоджено відповідачем видачу кредиту в сумі 6500, 00 гривень строком на 30 днів. У позовній заяві позивач не спростовує інформацію щодо отримання ним грошових коштів на суму 6500,00 грн. Більше того, у першому абзаці позовної заяви самим позивачем підтверджено факт отримання грошових коштів, у сумі, яка відповідає умовам вищевказаного договору позики. Також позивачем зазначено, що ним після ознайомлення зі змістом договору було сформовано позицію про те, що цей договір є недійсним. Будь-яких інших достатіх, допустимих і достовірних доказів на підтвердження факту непідписання вищевказаного договору саме позивачем ним надано не було. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що учасниками електронної комерції, в даному випадку позивачем і відповідачем, здійснено послідовні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку відповідач використовує для укладення електронних договорів. Посилання позивача на постанову Вищого господарського суду України від 12.10.2016 року у справі № 916/16/16 не спростовує вищевказаних висноків суду, оскільки у вказаному судовому рішенні зазначено, що позивачем не було надано будь-яких доказів того, що саме відповідна особа підписала електронним цифровим підписом заяву про приєднання до умов, викладених в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку, оскільки позивачем не надано ані відомості про сертифікацію ключа ЕЦП відповідача, ані відомості про особистий ключ підписувача, який має відповідати відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. При цьому, як встановлено судом вище, у справі, що розглядається, позивачем не надано доказів на підтвердження факту непідписання позивачем оспорюваного договору. Що стосується посилань позивача на постанову Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16, то вказане судове рішення стосується інших правовідносин, а саме правовідносин, що випливають із договору позики, укладеного в усній формі. Також позивач зазначає, що відповідач умисно замовчував інформацію про істотні умови договору, ввів його в оману щодо реальної процентної ставки, що свідчить про ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Щодо посилання позивача на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то суд вважає, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте таких обставин позивачем у справі не доведено. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено умови договору, які є несправедливими. Відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання відповідної інформації. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Посилання позивача на те, що умови договору позики є несправедливими, оскільки відповідач не надав йому інформації про істотні умови договору, що вказаний договір містить непомірно великий розмір відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, спростовуються наявними у справі належними доказами та наведеними вище обставинами справи. В укладеному договорі визначені всі істності умови, зокрема розмір наданої позики, строк користування грошима, порядок їх повернення, розмір плати за користування коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Щодо посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на положення ст. 230 ЦК України, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману є оспорюваним. Позивачем на підтвердження своїх вимог не доведено, що такий обман дійсно мав місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Вимоги про визнання недійсним договору у зв`язку із введенням сторни в оману можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем такого факту, під яким необхідно розуміти умисне введення в оману особу, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі № 910/18600/19. Однак, позивачем не доведено наявність вищевказаних обставин. У п.7.5 договору зазначено, що уклавши вказаний догові, позичальник підтверджує наступне: до укладення цього договору позичальник отримав від позикодавця інформацію, що визначена частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та в частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; позичальник повідомлений про свої права згідно частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; до укладення цього договору надав згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання, в якості аналога власноручного підпису, для підписання цього Договору електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, який надається позикодавцем. Таким чином, суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрав фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Твердження позивача про дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем суду не надано. Крім того, судом прийнято до уваги, що умовами оспорюваного договору, а саме п.1.8.1, передбачено право позичальник протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від нього без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових. Доводів позивача щодо розміру заборгованості за вищевказаним договором, телефонних дзвінків працівників ТОВ «Є Гроші Ком», суми наразованих процентів, які не грунтуються на умовах договору, не спростовують вищевказаних висновків суду, оскільки у справі, що розглядається відсутні позовні вимоги про стягнення з позичальника заборгованості за договором позики. Більше того, вказані доводи позивача не підтверджені належними засобами доказування та ним не було надано суду розрахунку заборгованості за вказаним договором. До позовної заяви долучено лише копію Графіку розрахунків за вказаним договором у випадку виконання умов укладеного договору. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Договір позики № 2689708494-1012705 є домовленістю сторін цього договору, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід`ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб`єктивні права і конкретні юридичні обов`язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб`єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність із передбачених законом підстав, такий правочин згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однак, суд дійшов висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання договору недійсним, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивач, звернувшись до суду за захистом своїх прав як споживача, був звільнений від сплати судового збору. Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано. Згідно із ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Однак, доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed