Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

04 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 01 вересня 2007 року його друг [PERSON] отримав від нього у борг грошові кошти в розмірі 600,00 доларів США, які позивач передав йому без укладання розписки про це. 12 вересня 2007 року [PERSON] отримав від позивача у борг 5 000,00 доларів США, зобов'язавшись повернути їх в строк до 30 вересня 2008 року з відсотками, про що надав відповідну розписку, в якій зазначив також, що загальна сума його боргу перед позивачем становить 5 600,00 доларів США. Втім, в обумовлений договором строк [PERSON] борг позивачеві так і не повернув, посилаючись на відсутність коштів. 01 жовтня 2016 року [PERSON] в рахунок повернення боргу сплатив позивачеві грошові кошти в розмірі 1 600,00 доларів США, про що позивачем було надано відповідну розписку. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті залишилось спадкове майно яке складається з житлового будинку із господарськими та побутовими будовами і спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS], та житлового будинку із господарськими та побутовими будовами і спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] На даний час позивачеві відомо, що єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є його племінник відповідач [PERSON] Позивачем було запропоновано [PERSON] в добровільному порядку виплатити йому залишок боргу який становить 4000,00 доларів США, чи еквівалентну суму в гривнях, втім до теперішнього часу борг позивачеві залишається не повернутим. Посилаючись на положення ст. 625, ч. 2 ст. 1281 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу, в розмірі 4000,00 доларів США, що станом на 01 грудня 2017 року еквівалентно 108623,20 грн., а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 40 299,00 грн. Позивач [PERSON], у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] цивільний позов визнав частково, посилаючись на доводи викладені ним в письмовому відзові на позов. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню. 12 вересня 2007 року [PERSON] отримав від позивача у борг 5 000,00 доларів США, зобов'язавшись повернути їх в строк до 30 вересня 2008 року з відсотками, про що надав відповідну розписку, в якій зазначив також, що загальна сума його боргу перед позивачем становить 5 000,00 доларів США (а.с. 7). Таким чином, вказаною розпискою [PERSON] власноруч посвідчив факт передачі йому позивачем грошових коштів у зазначеному розмірі. У розписці, чітко зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписка, свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. 01 жовтня 2016 року [PERSON] в рахунок повернення боргу сплатив позивачеві грошові кошти в розмірі 1 600,00 доларів США, про що позивачем було надано відповідну розписку. 16 листопада 2016 року [PERSON] написав розписку позивачу - [PERSON], відповідно до якої зазначив, що винен позивачу грошові кошти у розмірі 3 400,00 доларів США, 100 євро та 2 200,00 грн. по курсу 2013 року під 12 відсотків річних. Крім того в розписці зазначено, що розписку від 12.09.2007 року вважати недійсною (а.с. 38). Згідно із повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00019477188 від 30 січня 2018 року, [INFO] року в м. Слов'янськ Донецької області [PERSON] помер (а.с.1-2). За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини, докази, які підтверджують обставини, встановлені у судовому засіданні, а також норми чинного законодавства, які регулюють виникли між сторонами спірні правовідносини, судову практику, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики, передбачені параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Так виходячи із змісту розписки про отримання в борг грошових коштів від 16 листопада 2016 року, наданої суду відповідачем в обґрунтування своїх вимог, судом встановлено, що сторонами договору визначено розмір суми позики, у розписці чітко зазначено та обставина, що [PERSON] винен позивача кошти саме у борг, передбачений обов'язок боржника повернути борг. Крім того судом враховується, що розписка від 12.09.2007 року сторонами була визнана недійсною, що підтверджено підписами [PERSON] та [PERSON] у розписці та не спростовувалося сторонами у суді. Отже вказана розписка є документом, який виданий боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, а отже, і відповідальності за неналежне виконання його умов. Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як видно з матеріалів справи, сторони договору встановили кінцевий строк повернення позики - до 30 вересня 2008 року. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Взяте на себе зобов'язання, [PERSON] не виконав, про що, свідчить наявність оригіналу вказаної розписки, який на даний час перебуває у відповідача та представлений ним суду. Частиною 2 ст. 1281 ЦК України встановлено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. На даний час позивачеві відомо, що єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є його племінник відповідач [PERSON] Позивачем було запропоновано [PERSON] в добровільному порядку виплатити йому залишок боргу який становить 4000,00 доларів США, чи еквівалентну суму в гривнях, втім до теперішнього часу борг позивачеві залишається не повернутим. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ч.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19лютого1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30травня2007р. №200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18червня2007р. за №656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29грудня2000р. №520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21лютого2001р. за №152/5343) та іншими документами. Згідно зі ст.524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно із частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. За договором позики від 16 листопада 2016 року сума позики становить 3 400,00 доларів США, 100 євро та 2 200,00 грн. по курсу 2013 року. З огляду на викладе, сума що підлягає сплаті у гривнях у даному випадку визначається за офіційним курсом відповідної валюти на 01.01.2013 року, як встановлено договором (розпискою). Таким чином, не повернута сума боргу становить - 3 400,00 доларів США, 100 євро та 2 200,00 грн., що виходячи з офіційного курсу гривні до іноземних валют за курсом НБУ, станом на 01 січня 2013 року становить 30 429,92 грн. (27 176,20+ 1 053,72 + 2 200,00 = 30 429,92 грн.) З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 30 429,92 грн. За приписами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, в даному випадку склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору позики коштів, тобто є грошовими, наявність спеціальних норм, які регулюють спірні правовідносини відсутня. Зобов'язання перед позивачем не виконано, його виконання прострочено, а отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню дванадцять відсотки річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором. При обчисленні дванадцяти процентів річних слід виходити із основної суми боргу, виплата якої прострочена, а саме 3 400,00 доларів США, 100 євро та 2 200,00 грн., що виходячи з офіційного курсу гривні до іноземних валют за курсом НБУ, станом на 01 січня 2013 року становить 30 429,92 грн. Наведені роз'яснення містяться у аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, зробленому ВСУ, де зокрема зазначено, що неоднозначним для судової практики є питання, пов'язане з правомірністю нарахування позивачем трьох процентів річних на суму заборгованості зі сплати процентів, передбачених кредитним договором, договором позики та банківського вкладу. Вирішуючи його, суди мають керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. З огляду на викладене, з відповідача підлягають стягненню дванадцять проценти річних від основної суми боргу, в межах заявлених позовних вимог в розмірі 7 151,64 грн. (30 429,92*12% / 100% / 365 днів ? 715 (кількість днів) = 7 151,64). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1489 грн. 22 коп. (а.с. 15). Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики повністю задоволені, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1489 грн. 22 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial