Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

18 серпня 2014 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви від 22.10.2014 року позивач просить: зобов'язати відповідача видати наказ про надання начальнику відділу з контролю за використанням державної власності [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати з 04 серпня 2014 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з березня 2008 року працює у відповідача. 01.08.2014 року в кабінеті відділу документозабезпечення та контролю, а також приймальні генерального директора Концерну зафіксовано факт відмови в реєстрації заяви позивача про надання відпустки. В зв'язку з цим 02.08.2014 року позивач направив поштою заяву про надання щорічної відпустки. Як зазначає позивач, йому на день звернення до суду із зазначеною позовною заявою було відомо, що рішення по заяві прийнято не було, відпустка надана не була, згоди на її перенесення позивач не надавав. Як зазначає позивач, згідно з нормами статті 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати йому повинна бути надана в обов'язковому порядку тривалістю до 30 календарних днів. А тому для захисту порушеного права позивач звернувся до суду із заявленими вимогами. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача заперечували проти заявлених вимог з тих підстав, що позивач звернувся із заявою про надання відпуски, але такий вид відпустки не передбачений діючим законодавством; також неможливо виконання рішення суду про надання відпустки з 04.08.2014 року, у вересні чи грудні 2014 року. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 01.08.2014 року [PERSON] написав заяву на ім'я Генерального директора Концерну РРТ Півнюка О.В. в якій просив надати йому щорічну відпустку строком на 30 календарних днів з 04.08.2014 року без збереження заробітної плати. Як вбачається, на заяві провідний інженер з питань кадрів [PERSON] зазначила, що за графіком відпустка травень, червень, серпень, вересень; інвалід ІІІ групи з 30.11.2012 - 01.12.2014. Як пояснили в судовому засіданні сторони, за практикою, яка існує на підприємстві, спочатку заява про відпустку передається до відділу кадрів, та один з працівників якого робить на ній відповідні помітки щодо наявності права на відпустки, а потім заява передається генеральному директору на резолюцію. Графіком відпусток працівників Концерну РРТ на 2014 рік, [PERSON] затверджена щорічна відпустка в період 26.05-06.06, 25.08-13.09. З копії довідки до акта огляду МСЕК Серії 10 ААБ №253860 вбачається, що з 30.11.2012 року до 01.12.2014 року [PERSON] встановлена третя група інвалідності. 01.08.2014 року начальником відділу внутрішнього аудиту КРРТ [PERSON], провідним юрисконсультом юридичного відділу КРРТ [PERSON] та начальником сектору обліку основних засобів, нематеріальних активів та капітальних інвестицій КРРТ [PERSON] в кабінеті Відділу документозабезпечення та контролю Дирекції КРРТ та приймальній генерального директора КРРТ зафіксовано факт відмови в реєстрації Заяви від 01.08.2014 року «Про надання щорічної відпустки» начальника відділу з контролю за використанням державної власності [PERSON] Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, коли [PERSON] 01.08.2014 року з'явився на прохідну КРРТ, його не пропустили на територію (так як перепустку було заблоковано), потім він внутрішнім телефоном зателефонував до Відділу документозабезпечення та контролю Дирекції КРРТ з проханням зареєструвати заяву про відпустку, але йому в цьому відмовили, в цей же час у Відділі документозабезпечення та контролю Дирекції КРРТ знаходились [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які чули про те, що [PERSON] відмовили в реєстрації його заяви. Аналогічно події відбулись і в приймальній генерального директора КРРТ. В той же час в матеріалах справи міститься виписка з електронної системи доступу з прохідної зі сторони вул.Дорогожицької по працівнику [PERSON] за проміжок часу 19.05-05.11.2014 з якого вбачається, що 01.08.2014 року [PERSON] не намагався пройти на територію підприємства. На період відпусток та днів непрацездатності перепустки працівників Концерну РРТ блокуються, як передбачено Правилами пропускного режиму. З копії листка непрацездатності вбачається, що в період з 21.07.2014 року по 01.08.2014 року включно, [PERSON] перебував на лікарняному. Стати до роботи мав 02.08.2014 року (субота). В судовому засіданні представники відповідача не заперечували, що на підприємство надійшла 05.08.2014 року по пошті заява [PERSON] про надання відпустки з 04.08.2014 року. Заява датована 01.08.2014 року та направлена, як вбачається з відміток пошти 02.08.2014 року. Стаття 45 Конституції України визначає, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством (ч.2 ст.2 КЗпП України). Як визначає стаття 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом (ч.2 ст.2 Закону України «Про відпустки»). Стаття 4 Закону України «Про відпустки» визначає такі види відпусток: 1) щорічні відпустки, 2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 4) соціальні відпустки; 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Стаття 84 КЗпП України визначає, що у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. Пункт 6 частини 1 статті 25 Закону України «Про відпустки» передбачає, що відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку, зокрема пенсіонерам за віком та інвалідам III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно. В заяві про надання відпустки позивач просив надати йому «… щорічну відпустку без збереження заробітної плати…», але даний вид відпустки не передбачений діючим законодавством, так як в ній не конкретизовано яку саме відпустку позивач бажав отримати чи щорічну чи без збереження заробітної плати (посилання на ст.25 Закону України «Про відпустки відсутній), так як позивач мав встановлену групу інвалідності лише до 01.12.2014 року, відпустку без збереження заробітної плати не можна назвати щорічною. На підприємство для уточнення підстав надання відпустки позивач не з'явився. Діючим законодавством не встановлено обов'язку роботодавця надсилати запрошення працівнику для надання пояснень щодо уточнення виду відпустки, яку він бажає отримати. Отже, так як рішення про надання відпустки приймається особисто керівником підприємства, який не відмовив у задоволенні заяви, суд не має законом передбачених підстав для зобов'язання відповідача (навіть не керівника підприємства) видати наказ про надання відпустки позивачу, враховуючи що із заяви не можливо зрозуміти який вид відпустки він бажав отримати, позивач звернувся до суду із неналежним способом захисту його прав, так як він не позбавлений можливості звернутись до відповідача із проханням розглянути його заяву про надання відпустки та його права можуть бути поновлені в інший спосіб, тому відповідно суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення заявлених вимог позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed