Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

30 січня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Слов'янського коледжу транспортної інфраструктури про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він працював у відповідача на посаді викладача з лютого 1966 року. В червні 2014 року на вимогу юриста коледжу він написав заяву про звільнення за власним бажанням по закінченню навчального процесу. Учбовий процес у групах, де він викладав, триває до теперішнього часу. З 16.08.2014 року по 06.09.2014 року він знаходився на лікуванні, про що повідомляв адміністрацію коледжу за телефоном. 08.09.2014 року він вийшов на роботу, надав лист непрацездатності. В цей же день, за вимогою адміністрації, він складав звітові документації, а в кінці дня йому було повідомлено, що його звільнено ще 01.09.2014 року. Він відмовився від підпису наказу про звільнення у зв'язку з порушенням трудового законодавства, після чого неодноразово звертався до адміністрації з вимогою усунути порушення трудового законодавства. Тому просить суд поновити йому строк звернення до суду, поновити його на роботі на посаді викладача, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 500 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також пояснив суду, що не звернувся до суду у передбачений місячний термін з вимогою про поновлення на роботі, оскільки намагався вирішити дане питання добровільно без судового розгляду. З цього приводу він не одноразово звертався до адміністрації коледжу про поновлення його на роботі, однак відповідач відмовився поновлювати його на посаді. У період з 08 вересня 2014 року не хворів, за межі міста на тривалий час не виїжджав. Представник відповідача, Прокопцев С.В., діючий на підставі довіреності, у судовому засідання вимоги позивача не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що [PERSON] 10.04.2014 року власноруч написав заяву про звільнення за власним бажанням після закінчення учбового процесу. Навчальний процес за 2013 - 2014 роки було завершено 31.08.2014 року, тому [PERSON] було звільнено на підставі його заяви 01.09.2014 року. 08.09.2014 року позивач з'явився на роботу та йому було запропоновано ознайомитися з наказом про звільнення та забрати трудову книжку. [PERSON] відмовився це зробити, про що було складено акт про відмову працівника ознайомитися з наказом та відмову отримати трудову книжку, і було прийнято рішення про направлення копії наказу про звільнення та запропоновано забрати трудову книжку [PERSON] поштою. 16.09.2014 року [PERSON] отримав поштою копію наказу про звільнення, про свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення. Тому просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача, оскільки відповідач діяв у межах трудового права, крім того позивач звернувся з даним позовом до суду з пропуском строку звернення до суду. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює в Слов'янському коледжі транспортної інфраструктури заступником директора з 1999 року. В квітні 2014 року [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням по закінченню учбового процесу. Поняття, що таке учбовий процес в законі не має. Учбовий рік за 2013 - 2014 роки закінчився 31.08.2014 року. Оскільки [PERSON] написав заяву про звільнення, то його було звільнено з 01.09.2014 року по закінченню учбового процесу за 2013-2014 роки. З 01.09.2014 року учбові часи (загрузка ) на [PERSON] не планувалися, оскільки заяву про звільнення [PERSON] не відзивав. З 16.08.2014 року було відновлені заняття після завершення АТО в м. Слов'янську, він зателефонував [PERSON] та повідомив його про відновлення учбового процесу, на що [PERSON] відповів, що не може виїхати з Дніпропетровської області. Екзамени в тих групах, що викладав [PERSON] приймав інший викладач. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює юрисконсультом у коледжі, а також викладає правознавство. [PERSON] написав заяву добровільно, власноруч без будь - якого натиску ані з її боку, ані з боку адміністрації . По закінченню учбового року його було звільнено. Від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки [PERSON] відмовився в її присутності , обґрунтовуючи відмову тим, що забере трудову книжку у разі коли йому оплатять лікарняний лист та проведуть з ним всі належні розрахунки. Відмову від ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки було оформлено актом. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в коледжі інспектором у відділі кадрів, та надала пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює у відповідача викладачем охорони праці. У його присутності [PERSON] писав власноруч заяву про звільнення за власним бажанням, [PERSON] порадила [PERSON] написати у заяві строк звільнення по закінченню учбового процесу, щоб він зміг отримати всі соціальні виплати та скористатися правом на відпустки. Вважає, що учбовий процес у студенів коледжу починається з 1 вересня та закінчується отриманням студентом диплому. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так з матеріалів справи вбачається, що 22.03.1966 року [PERSON] було прийнято на роботу викладачем спеціальних предметів у Слов'янському технікумі залізничного транспорту. 01.11.2012 року Слов'янський технікум залізничного транспорту перейменовано у Державний вищій навчальний заклад «Слов'янський коледж транспортної інфраструктури». 01.09.2014 року [PERSON] було звільнено з посади викладача за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 39-42). Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року з подальшими змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів" Про справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Тому суд не приймає до уваги посилання позивача [PERSON], на ті обставини, що його примусила адміністрація коледжу написати заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки в порушення ч.1 ст.60 ЦПК України, [PERSON] не надав суду жодного належного допустимого доказу щодо примусу його подати заяву про звільнення за власним бажанням, крім того свідки [PERSON] та [PERSON], які були присутніми при написанні заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням, суду пояснили, що [PERSON] писав заяву добровільно без будь - якого примусу та саме [PERSON] порадила [PERSON] вказати строк звільнення « по закінченню учбового процесу», щоб [PERSON] зміг використати та отримати всі соціальні виплати та скористатися правом на відпустки, які йому належать за відпрацьований час. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Так, з заяви про звільнення [PERSON] від 10.04.2014 року, вбачається, що він просив звільнити його за власним бажанням з посади по закінченню учбового процесу (а.с. 16). Таким чином суд приходить до переконання, що адміністрація Слов'янського коледжу транспортної інфраструктури не мала права звільняти [PERSON] за власним бажанням з 01.09.2014 року, оскільки у заяві про звільнення не вказана чітко дата його звільнення, а лише зазначено «по закінченню навчального процесу», визначення якому відповідач не надав, а саме не вказав строк, коли у Слов'янському коледжі транспортної інфраструктури починається навчальний процес та коли він закінчується. Так з матеріалів справи та з пояснень [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи, вийшов на роботу 08.09.2014 року після перебування на лікарняному, на своєму звільненні не наполягав, а навпаки відмовився від ознайомлення з наказом про його звільнення, на його місце іншого викладача не прийнято, а його викладацькі часи розподілено між іншими викладачами, що підтверджується витягом з протоколу №9 засідання циклової комісії «Технічне обслуговування, ремонт та експлуатація тягового рухомого складу» Державного вищого навчального закладу «Слов'янський коледж транспортної інфраструктури» від 17.04.2014 року (а.с. 31-32), то суд приходить до переконання, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства з боку відповідача. Відповідно до ст. 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки. Суд вважає, що позивач звернулася до суду із позовними вимогами, які випливають із трудових відносин, а отже строк позовної давності становить один місяць. Відповідно до роз'яснення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року з подальшими змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів", за змістом яких у разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. При необґрунтованості вимог суд відмовляє у позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обгрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши причини пропуску строку звернення до суду, суд приходить до висновку, що будь-яких поважних підстав для поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено, оскільки про порушення свого права позивач дізнався саме 08.09.2014 року, коли відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, про що не заперечує та зазначає сам позивач, що підтверджено актом про відмову працівника підписувати наказ про звільнення (а.с 24), однак до суду за захистом свого порушеного права, як це передбачено ст. 233КЗпП України, не звертався, а звернувся до суду лише 30 січня 2015 року, тобто через чотири місяці, після того як йому стало відомо про порушення свого права, тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку звернення до суду, так як у позивача не було вмотивованих причин пропускати строк звернення до суду з даним позовом, які б могли зупинити перебіг строку звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки позивач у період з серпня 2014 року не хворів та не виїжджав на тривалий час за межі міста. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed