Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

у травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спілка фахівців з нерухомості «Маклер» про визнання кредитного договору удаваним правочином. У позові позивач зазначає про те, що 13.04.2007 року між ним та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено кредитний договір №МL-900/071/2007, згідно з яким банк надає позичальнику кредит у розмірі 45000 доларів США, які позичальник повинен прийняти, використати за цільовим призначенням, сплатити плату за користування та повернути кредит банку частинами в розмірах, порядку та в строки, визначені кредитним договором. Розрахунки між позичальником та банком повинні здійснюватися у валюті наданого кредиту. Як вказує позивач, за договором кредиту його цільовим використанням повинно бути придбання нерухомого майна. Позивач зазначає про те, що квартира [ADDRESS] придбана ним 13.04.2007 року за 267790 гривень, з яких 40540 гривень представник продавця отримав до підписання договору, а решту - 227250 гривень він як покупець мав сплатити готівкою представнику продавця до 13.04.2007 року, що підтверджується п.3 договору купівлі-продажу квартири. Сума 227250 гривень, яку мав сплатити [PERSON], за курсом НБУ на дату укладання договору становила 45000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником було укладено Договір іпотеки №ЗML-900/071/2007, посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. 13.04.2007 року. Договорі іпотеки був укладений щодо нерухомого майна, на купівлю якого банком було надано кредит. Як зазначено у позові, фактично для розрахунку за придбану квартиру позивачеві необхідно було сплатити 227250 гривень, однак банк видав йому ці кошти в іноземній валюті за курсом Національного банку України на час укладення договору, які не можуть бути використані позивачем за цільовим призначенням кредиту - для придбання квартири. На думку позивача, банк, маючи на меті одержання певної користі - отримання відсотків, запропонував позичальникові і уклав з ним кредитний договір як спосіб приховання дійсного правочину, яким є позика речей, визначених родовими ознаками, тобто 45000 доларів США. Позивач вказує на те, що кредит носив цільовий характер та іноземна валюта була видана позивачеві саме для придбання квартири - здійснення правочину з резидентом України. Позивач зазначає, що надання та отримання та погашення кредиту у доларах США порушують норми Конституції України, згідно з якими грошовою одиницею України є гривня, норми Цивільного кодексу України, які визначають, що зобов'язання повинно бути визначено в грошовій одиниці України - гривні, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про системи валютного регулювання і валютного контролю», яка встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Позивач вважає, що відповідач, як агент валютного контролю, не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті для його використання з метою проведення розрахунків іноземною валютою між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії Національного банку України. Крім цього, як вказує позивач, 13.04.2007 року між ним та банком укладено договір №900/564/07/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт), за п.1.1 якого банк надає позичальнику овердрафт шляхом кредитування його поточного рахунку, відкритого в Луганській філії ЗАТ «ОТП Банк» в розмірі ліміту овердрафту, який становить 1800 гривень, тобто укладено угоду про відкриття рахунку в національній валюті, а не іноземній. Мотивуючи свій позов таким чином, позивач просить визнати кредитний договір №МL-900/071/2007 від 13.04.2007 року, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», удаваним правочином, визнати те, що відносини сторін регулюються правилами щодо вчинення правочину договору позики, який сторони насправді вчинили, врахувати, що кошти в сумі 40329, 86 доларів США сплачені позивачем на користь відповідача за договором позики. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав. Зазначив, що банк не мав дозволу на укладення з позивачем кредитного договору в іноземній валюті. Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Вказав на те, що банк мав відповідну ліцензію Національного банку України на укладення кредитного договору в іноземній валюті, крім того, отримання кредиту в іноземній валюті було волевиявленням самого позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно зі ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 цієї норми до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (Позика) глави 71 ЦК (Позика. Кредит. Банківський вклад.), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, 13.04.2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено кредитний договір №МL-900/071/2007, згідно з яким позичальник отримав кредит у розмірі 45000 доларів США на придбання нерухомого майна, дата остаточного повернення кредиту - 13.04.2032 року. Згідно з умовами договору позичальник повинен прийняти грошові кошти кредиту, використати їх за цільовим призначенням, сплатити плату за користування та повернути кредит банку частинами в розмірах, порядку та в строки, визначені кредитним договором. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У договорі кредиту визначено його умови, сторонами підписано договір кредиту, а отже, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з умовами договору кредиту, банк надав, а [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 45000 доларів США, у подальшому позичальник здійснював погашення кредиту. Сторонами неодноразово (02.12.2008 року, 03.04.2009 року, 29.12.2009 року) укладалися додаткові договори до кредитного договору, укладеного 13.04.2007 року. Зазначене свідчить про встановлення між сторонами саме кредитних відносин, про взаємну згоду з умовами кредитного договору та на їх виконання. Посилання позивача на те, що банк, маючи на меті одержання користі - отримання відсотків, запропонував позичальникові та уклав з ним кредитний договір як спосіб приховання дійсного правочину, яким є позика речей, визначених родовими ознаками, якими є 45000 США, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки спростовуються вищевикладеними доводами. Крім цього, банком надано в кредит позичальникові грошові кошті, а не речі, визначені родовими ознаками, як про це вказує у позові позивач. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що між сторонами укладено саме кредитний договір, який не має ознак удаваного, відповідно не може бути визнаний таким судом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає також про те, що банк як агент валютного контролю не мав права на видачу йому як резиденту України кредиту в іноземній валюті для використання її для розрахунків між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії Національного банку України. Зазначене твердження є безпідставним та спростовується наступним. Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус грошової одиниці України і не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначає кошти як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають кредитними операції банків із розміщення залучених коштів у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та надають право на їх здійснення на підставі банківської ліцензії. Згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні операції здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно з п.5.3 Глави 5 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275 (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року за №15-93. Отже, банк як фінансова установа, отримавши в установленому порядку банківську ліцензію і письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Як вбачається з доданих представником відповідача до заперечень на позов документів, Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» мало банківську ліцензію №191 та дозвіл №191-1 від 08.11.2006 року, надані Національним банком України, на право здійснення банківських операцій (а.с.86-89), які у тому числі надавали йому право на здійснення операцій з надання кредитів в іноземній валюті. Як визначено ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1056 Цивільного кодексу України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Право споживача на відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту передбачене також ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з кредитної заявки [PERSON] від 13.04.2015 року та анкети-заяви на отримання кредиту від 05.04.2007 року, він просив банк видати йому кредит у розмірі 45000 доларів США, тобто в іноземній валюті. Згідно з умовами кредитного договору №МL-900/071/2007 кредит позивачеві надано у доларах США. Підписання позивачем вказаного договору свідчить про його розуміння умов договору, своїх прав та обов'язків за договором, згоду з умовами договору. На час укладення договору позивач не був позбавлений права отримати кредит в національній валюті України - гривні, але розпорядившись своїм правом на власний розсуд, отримав кредит в іноземній валюті - доларах США. Наданим законом правом на відмову від одержання кредиту позивач також не скористався. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, у зв'язку з чим вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. На підставі ст. ст. 192, 203, 235, 509, 627-629, 638, 1046, 1054-1056 ЦК України та

Outcome: dismissed