Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач у червні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив поновити йому строк звернення до суду та стягнути з Публічного акціонерного товариства „БЕРДЯНСЬКСІЛЬМАШ" на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 08.06.2012 року по день фактичного розрахунку 15.08.2013 року, який складає 27350,44 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що він 05.09.2006 року відповідно до наказу №161/10-02 був прийнятий на роботу інженером-конструктором у відкрите акціонерне товариство «КБ «Бердянськсільмаш», яке 12.04.2011 року змінило найменування на Публічне акціонерне товариство „БЕРДЯНСЬКСІЛЬМАШ". Згідно наказу від 08.06.2012 року №67/10-02 його було звільнено з роботи за п.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). В порушення ст.47,116 КЗпП України у день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку. На дату звільнення склалася заборгованість по заробітній платі в розмірі 3755,22 грн. Він неодноразово звертався до генерального директора підприємства з вимогою надати конкретну відповідь щодо строку погашення заборгованості по заробітній платі та здійснення остаточного розрахунку. 15.08.2013 року він отримав заборгованість по заробітній платі, тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2012 року по 15.08.2013 року за 298 робочих днів, який становить 27350,44 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати 91,78 грн. У зв'язку з об'єктивними обставинами він не міг подати даний позов раніше, оскільки з кінця серпня 2013 року до кінця травня 2014 року був на заробітках за кордоном. Даний факт можуть підтвердити свідки. Наприкінці травня 2014 року він телефоном звертався до генерального директора з проханням остаточно з ним розрахуватися та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку, але він його прохання ігнорує. У судовому засіданні позивач підтримав позов із зазначених у ньому підстав та просив задовольнити. На запитання суду уточнив, що на початку жовтня 2013 року він виїхав за кордон, через що не міг звернутися до суду вчасно з цим позовом, проте вважає дану обставину поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Представник відповідача до суду не з'явився, причину неявки не повідомив, тому суд за згодою позивача, відповідно до положень ст.169, ст.224-226 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач працював у відповідача інженером-конструктором конструкторського відділу з 05.09.2006 року. Згідно наказу від 08.06.2012 року №67/10-02 його було звільнено з роботи за п.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). Зазначене підтверджується записами в трудовій книжці. З наданої ПАТ «БЕРДЯНСЬКСІЛЬМАШ» довідки №357/05 від 21.11.2014 року вбачається, що на день звільнення позивача 08.06.2012 року заборгованість по заробітній платі складала 5889,06 грн., яка була остаточно виплачена 15.08.2013 року. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх належних йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суду необхідно установити: наявність боргу; відсутність спору щодо його розміру; вину підприємства; дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений з займаної посади 08 червня 2012 року, остаточний розрахунок отримав 15 серпня 2013 року, однак звернувся до суду із позовом лише 26 червня 2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Прохаючи поновити йому строк для звернення до суду, зазначив, що пропустив цей строк у зв'язку з об'єктивними обставинами, бо з кінця серпня 2013 року до кінця травня 2014 року був на заробітках за кордоном, проте, в порушення вимог ст.ст.57-60 ЦПК України, щодо доведеності обставин, на які посилається в обґрунтування вимог, не надав суду жодних доказів у підтвердження цьому. Навіть за наявності вказаної обставини щодо свого від'їзду за кордон, на переконання суду, позивач мав достатньо часу для звернення до суду. Крім цього, перебування за кордоном не є тією об'єктивною причиною, яка стала перешкодою для звернення до суду з пропуском встановленого законодавством строку, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку для звернення до суду. У зв'язку з наведеним, у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку звернення до суду. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed