Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

У березні 2019 року до Жовтоводського міського суду з Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У своїй позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 75129,55 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 08.06.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Окрім того, відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Свої зобов`язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконує, у зв`язку із чим виникла заборгованість по кредитному договору станом на 31.07.2017 року в сумі 75129,55 грн., яка складається з наступного: 6600,06 грн. - заборгованість за кредитом; 61025,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3450,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3553,79 грн. - штраф (процентна складова). Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.06.2011 року на загальну суму 75129,55 та судові витрати в розмірі 1600,00 грн. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 19 грудня 2017 року по цивільній справі №175/3251/17, було задоволено. Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року по справі №175/321/17 за позовом ПАТ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - скасовано. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року дана справа була направлена до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області за підсудністю. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетрповської області від 02 квітня 2019 року було відкрито провадження по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У своєму відзиві на позов, який надійшов до Жовтоводського міського суду 19.04.2019 року [PERSON] вважає, що останній є безпідставним, необґрунтованим, не підтвердженим належними та допустимими доказами з тих підстав, що жодних договорів між ним та позивачем щодо надання кредиту у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік не укладалося. Копія договору, на яку посилається позивач у матеріалах справи взагалі відсутня. «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», він не підписував та не був ознайомлений з ними, тобто умови викладені у цих документах не погоджені між сторонами. Таким чином позивачем не надано належних доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку», щоб у сукупності із заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Крім того, Умови та правила надання банківських послуг, які знаходяться у матеріалах справи, не містять жодної інформації про дату та рік їх затвердження, публікації, внесення змін або іншої інформації, за допомогою якої можна встановити їх чинність на момент отримання кредиту. Також, відповідач зазначає, що згідно з наданою позивачем анкетою-заявою від 08.06.2011 року, відповідач виявив бажання отримати у позивача виключно «Зарплатну картку», про що свідчить відповідна відмітка у анкеті-заяві від 08.06.2011 року. Жодних доказів отримання відповідачем кредитних карток, позивачем до матеріалів справи не надано. Також анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, пені, штрафу, а тому правова підстава для їх нарахування відсутня, відповідних доказів вчинення даного правочину між сторонами не надано. Крім того, у своєму відзиві відповідач просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». У своїй відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 08.06.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладання договору здійснювалось за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання ст. 634 Цивільного кодексу. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Правила та умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Таким чином, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. На виконання договору Банк забезпечив позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою Карти та фінансового телефону на який приходить динамічний (змінюваний) отп - пароль. Сторонами при укладанні договору були оговорені всі істотні умови. До суду надано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Позивач вважає, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Також позивач у відповіді на відзив зазначив, що 19.09.2013 року внесені зміни до тарифів щодо розміру пені на що банк має право згідно Умов та правил надання банківських послуг. До відповіді на відзив позивач надав накази банку про внесення змін до тарифів. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана норма також закріплена у ст. 12 ЦПК України. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено з позовної заяви, що 08.06.2011 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №б/н з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 7000,00 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Також, у даній заяві у графі «Виявляю бажання оформити на своє ім`я…» стоїть позначка відповідача навпроти графи «Зарплатна картка» (а.с.8). До даної заяви відповідача банк додав довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів льотного періоду по договору SAMDN55000045877164, від 25 червня 2011 року, що не співпадає з датою підписання відповідачем анкети-заяви та у якій є підпис клієнта без зазначення його прізвища та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 (а.с.9-33). Пізніше, разом із відзивом позивача на заяву відповідача про перегляд заочного рішення, АТ КБ «ПриватБанк» було долучено до матеріалів справи виписку по руху коштів [PERSON] за період з 01.06.2011 року по 16.01.2019 року, довідку, яку склав представник позивача про те, що [PERSON] згідно кредитного договору №б/н від 08.06.2011 року отримав картку № [NUMBER] , зі строком дії до останнього дня 06.2015 року, довідку про зміну тарифів на зняття готівки за елітними картками та фото клієнта з карткою (а.с.113-117). За наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за договором б/н від 08.06.2011 року станом на 31.07.2017 року становить 75129,55 грн., і складається з наступного: 6600,06 грн. - заборгованість за кредитом; 61025,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3450,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3553,79 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку [PERSON] в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме прізвище, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, ІПН, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв`язку, та те, що він виявив бажання оформитина своє ім`я зарплатну картку. Таким чином додана до позовної заяви копія анкети-заяви не доводить отримання позивачем кредитної картки та ознайомлення його з тарифами та основними умовами обслуговування та кредитування та не може бути взята судом до уваги, як одна із складових кредитного договору, оскільки вона не містить відомостей про видачу відповідачу кредитної картки, її виду, номеру, строку її дії, розміру кредитного ліміту. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також, оскільки відповідач заперечує отримання від позивача кредитних коштів, а із заяви-анкети не вбачається, який вид кредитної картки виявив бажання оформити відповідач, то і не можуть бути взяті судом до уваги як докази отримання кредиту відповідачем довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «кредитка Універсальна» 55 днів льотного періоду, яка до того ж підписана невідомою особою та значно пізніше ніж анкета заява та витяг з умов та правил надання банківських послуг. Крім того у дослідженій судом довідці про умови кредитування зазначено номер договору, укладеного між сторонами, а саме SAMDN55000045877164 без зазначення дати його укладення, хоча у позовній заяві позивач вказує на те, що між сторонами було укладено кредитний договір №б/н саме 08.06.2011 року. Копію договору SAMDN55000045877164 до позовної заяви не додано. Щодо доданих до позовної заяви витягу про рух коштів по карткам [NUMBER] , [NUMBER] та фото клієнта з карткою, то останні також не можуть бути прийняті судом як докази кредитних відносин між сторонами, оскільки надані банком відомості не містять посилань, чи саме ці картки відносяться до спірного кредитного договору. А з фото клієнта з карткою, який додано до позовної заяви, як доказ отримання відповідачем кредитної картки не вбачається номер картки, яку він тримає в руках. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Тим більше що, у матеріалах справи відсутня довідка про встановлення кредитного ліміту по картковому рахунку, не доведено, що відповідач дійсно отримав на свій рахунок кредитний ліміт у сумі саме 7500 грн. В той же час, як зазначалось вище, позивачем, АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником умов та правил надання банківських послуг, тарифів і пам`ятки клієнта, щоб в сукупності з заявою-анкетою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача http://privatbank.ua/terms/pages/70/ неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08.06.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05.09.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Це не суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог щодо укладення самого кредитного договору та дотримання на момент його можливого укладення вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Згідно вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed