Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про зобов`язання надати зобов`язання надати частину відпустки за період 2014-2015 навчального року та стягнення моральної шкоди, В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з листопада 1980 року працює у вказаному навчальному закладі, є інвалідом ІІІ групи. 14.06.2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання ненаданої раніше частини відпустки кількістю 39 календарних днів за 2014-2015 рр., проте, листом від 26.06.2017 року відповідач у задоволенні її заяви відмовив, зазначивши, що їй як викладачу коледжу у 2014-2015 рр. вже надавалась відпустка тривалістю 17 календарних днів. Проте, відповідач не врахував, що позивач не надавала своєї згоди на перенесення основної щорічної відпустки за 2014-2015 навчальний рік на інший термін, так і на її поділ на дві частини. Вважає, що вказана бездіяльність відповідача порушує вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ та закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 року № 346, оскільки позивачеві не було надано відпустку та, відповідно, не виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у необхідності витрачати додаткові зусилля для захисту своїх трудових прав, організації свого життя, позивач втратила спокій та нормальні життєві зв`язки. Просила зобов`язати відповідача надати їй недодану частину щорічної основної оплачуваної відпустки у кількості 39 днів за період 2014-2015 навчального року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 57 Закону України «Про вищу освіту», стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень та судові витрати. Відповідач ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» в особі директора Камєнєва О.С. із позовом [PERSON] не погодився, про що зазначив у письмових запереченнях на позов (а.с. 42-47). В обґрунтування заперечень посилається на те, що на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2014 [PERSON] наказом № 64-к від 15.09.2014 поновлено на роботі з дати звільнення. Після поновлення на роботі [PERSON] не проводила викладацьку діяльність, з жовтня 2014 р. по січень 2015 р. надавала листки непрацездатності. З лютого по вересень 2015 р. [PERSON] на робочому місці не з`являлась та обов`язки викладача не виконувала. В травні 2015 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення порушень законодавства про оплату праці в частині одноосібної зміни трудового договору шляхом скасування наказів, стягнення заборгованості по заробітній платі, спонукання до вчинення певних дій, відшкодування моральної шкоди. Рішенням у справі № 335/4958/15-ц від 03.11.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2017 за період з 15.09.2014 по 31.08.2015 стягнуто на користь [PERSON] 32 786,40 грн. Касаційна скарга на вказане рішення перебуває на розгляді суду касаційної інстанції, ухвалою якого виконання рішення зупинено до закінчення касаційного розгляду. Крім того, у січні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання бездіяльності при ненаданні щорічної основної відпустки неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди (справа № 335/80/16-ц). Рішенням суду у цій справі від 18.04.2016 визнано неправомірною бездіяльність ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» при ненаданні [PERSON]. щорічної основної відпустки, стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1 500 грн. У 2015-2016 рр. [PERSON] виконувала роботу викладача спецдисциплін, у зв`язку з чим наказом № 47-вк від 15.06.2016 їй надана відпустка за 2015-216 навчальний рік з 04.07.2016 по 29.08.2016 у кількості 56 календарних днів та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення. На виконання рішення суду у справі № 335/80/16-ц відповідачем видано наказ № 58-вк від 05.07.2016, яким [PERSON] надана відпустка за 2013-2014 навчальний рік у кількості 56 календарних днів та відпустка за 2014-2015 навчальний рік згідно з відпрацьованим часом - 17 календарних днів. Таким чином, на підставі двох рішень суду за невідпрацьований в 2014-2015 навчальний рік час (з 15.09.2014 по 31.08.2015) [PERSON] двічі отримано - середню заробітну плату в сумі 32 786,40 грн., відпускні за 17 календарних днів в сумі 2 524,67 грн., допомогу на оздоровлення - 2 888,80 грн. Відповідач вважає, що права [PERSON] не порушені, і законних підстав для надання їй відпустки у кількості 39 календарних днів та виплати допомоги на оздоровлення за період 2014-2015 навчальний рік немає. Крім того, відповідачем ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» в особі директора Камєнєва О.С. було надано відзив, за змістом якого зазначив, що на підставі ст. 82 КЗпП України, п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» відповідачем видано наказ № 126-ОД від 14.05.2019 про надання [PERSON] відпустки за 2014-2015 навчальний рік у кількості 39 календарних днів. Цей наказ було надано [PERSON] для ознайомлення та запропоновано написати заяву про місяць і дату надання відпустки. [PERSON] було запропоновано укласти мирову угоду (а.с. 151-153). У судовому засіданні 25.06.2019 року представником відповідача подано письмові заперечення на відповідь позивача, відповідно до яких відповідач заперечує також проти стягнення моральної шкоди, у зв`язку із її недоведеністю. Згідно із поясненнями [PERSON] , вона відмовилась від укладання мирової угоди на визначених відповідачем умовах (а.с. 161-165). Судом проведені такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 21.09.2017 року о 16:30 годині (а.с. 38). Ухвалою суду від 18.10.2017 року задоволено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, внаслідок чого розгляд цієї справи зупинено до вирішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2017 по справі за позовом [PERSON] до ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» про усунення порушень законодавства про оплату праці, стягнення сум заборгованості по заробітній платі, спонукання до вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди (а.с. 109). Ухвалою суду від 19.04.2019 року провадження у цій справі поновлено, розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначене на 16.05.2019 року о 14:00 годині з викликом учасників справи, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи (а.с. 137). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача Дудіна Т.О. проти позову заперечувала з підстав, викладених в заявах по суті справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] відповідно до записів у трудовій книжці з 12.11.1980 року працювала у ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на різних посадах. Однак, 20.12.2013 року [PERSON] було звільнено з посади викладача спеціальних дисциплін згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно із записом у трудовій книжці від 16.09.2014 року запис № 21 від 20.12.2013 року є недійсним, [PERSON] поновлено на попередній роботі (а.с. 18-23). Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 503284 від 11.09.2013, пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 05.10.2013, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с. 17). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2014 року у цивільній справі № 335/932/14-ц (провадження № 2/335/706/2014) задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, внаслідок чого визнано незаконним наказ в.о. директора ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» № 85-к від 20.12.2013 про звільнення [PERSON] з посади викладача спеціальних дисциплін згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено [PERSON] на вказаній посаді, стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 294,41 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. (а.с. 24-25). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.09.2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2014 року залишено без змін (а.с. 26-28). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2014 року у справі № 335/932/14-ц (провадження № 2-р/335/23/14) задоволено частково заяву [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, внаслідок чого з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на її користь стягнуто середній заробіток за час затримки поновлення на роботі з 16.07.2014 року по 14.09.2014 року у розмірі 2 901,78 гривень (а.с. 29). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 року у цивільній справі № 335/4958/15-ц (провадження № 2/335/87/2016) частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж», внаслідок чого визнано незаконним наказ ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» № 202-ОД від 29.08.2013 року «про педагогічне навантаження на 2013-2014 рік» в частині, що стосується [PERSON] , визнано незаконним наказ ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» № 212 ОД від 26.09.2014 року «про коригування пед.навантаження», стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь [PERSON] недоотриману заробітну плату за період з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року в сумі 22 730,73 грн., та за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року в сумі 32 786,40 грн., зобов`язано ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» надати [PERSON] роботу відповідно до трудового договору та забезпечити річне педагогічне навантаження працівника в обсязі не менше ставки - 720 годин у 2016-2017 навчальному році з врахуванням педагогічного навантаження з дисципліни «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 7 000 грн., судові витрати (а.с. 49-54). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2017 рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 року залишено без змін (а.с. 55-63). Постановою Верховного Суду від 21.03.2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2017 року залишено без змін (а.с. 141-146). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2016 року у цивільній справі № 335/80/16-ц (провадження № 2/335/613/2016) частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж», внаслідок чого визнано неправомірною бездіяльність ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» при ненаданні щорічної основної відпустки, стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1 500 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 66-68). З ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 03.08.2016 року, якою відмовлено [PERSON] в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, випливає, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15.06.2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2016 у цивільній справі № 335/80/16-ц в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії скасовано. У цій частині ухвалено нове рішення про зобов`язання ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» видати наказ про надання [PERSON] відпусток за період роботи за 2013-2014, 2014-2015 навчальні роки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 69 - зворот). На виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15.06.2016 року у справі № 335/80/16, ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» видано наказ № 58-вк від 05.07.2016 року, яким вирішено, зокрема, надати [PERSON] відпустку за 2014-2015 навчальний рік згідно ст. 9 Закону України «Про відпустки» за відпрацьований час, включивши до стажу роботи період з 15.09.2014 року по 30.01.2015 року у кількості 17 календарних днів (а.с. 88-89). Також, наказом ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» від 01.07.2016 року № 156-ОД вирішено виплатити допомогу на оздоровлення [PERSON] в розмірі 100% місячного посадового окладу (а.с. 72). Відповідно до наданої ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» довідки від 11.09.2017 року № 01-8/526 [PERSON] було нараховано відпускні за 2014-2015 навчальний рік за 17 календарних днів - 2 524,67 грн., виплачена матеріальна допомога на оздоровлення - 2 888,80 грн. (а.с. 74). 14.06.2017 року [PERSON] звернулась до директора ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» Камєнєва О.С . із заявою про надання їй недоданої частини відпустки у кількості 39 днів за період 2014-2015 навчального року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідності до ст. 57 Закону України «Про вищу освіту», або виплатити компенсацію за вказаний період відповідно до чинного законодавства (а.с. 9). Листом від 20.06.2017 року № 01-8/376 у відповідь на вказану заяву [PERSON] проінформовано, що їй як викладачу за 2014-2015 навчальний рік була надана відпустка тривалістю 17 календарних днів, виходячи із часу фактичної роботи. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя на користь позивача було стягнуто заробітну плату за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року в сумі 32 786,40 грн., включаючи період, за який викладачам надається відпустка, тобто з липня по серпень 2015 року. Відповідно до п. 78 Інструкції «Про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти», затвердженої наказом МОН України № 102 від 15.04.1993 середня заробітна плата викладам вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації визначається шляхом множення годинної ставки викладача на встановлений йому обсяг річного навантаження і ділення цього добутку на 10 навчальних місяців. Тому вважають вимогу позивача про надання відпустки у кількості 39 календарних днів є безпідставною (а.с. 10-11). Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються: 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); 3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 Закону України "Про відпустки", за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку; 5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних навчальних закладів; 6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників; 7) інші періоди роботи, передбачені законодавством. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Наказом ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» від 14.05.2019 року № 126-ОД вирішено надати [PERSON] невикористану частину основної щорічної відпустки в кількості 39 календарних днів за період роботи з 16.11.2014 року по 15.11.2015 року та узгодити із [PERSON] термін надання відпустки (а.с. 154). Відповідно до запису [PERSON] на зворотному боці цього наказу, вона не відмовляється погодити дату настання відпустки після закінчення 2018-2019 навчального року та вирішення цієї справи судом. Накази ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» від 01.07.2016 року № 156-ОД та від 14.05.2019 року № 126-ОД [PERSON] не оскаржувала. Таким чином, з урахуванням того, що ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» вищезазначеними двома наказами було вирішено питання про надання [PERSON] відпустки за 2014-2015 навчальний рік, а довідкою від 11.09.2017 року № 01-8/526 підтверджено виплату [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні відпустки за наказом від 01.07.2016 року № 156-ОД, суд доходить висновку, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги [PERSON] про зобов`язання відповідача надати їй частину щорічної основної оплачуваної відпустки у кількості 39 днів за період 2014-2015 навчального року. При цьому, суд звертає увагу на те, що конкретний час надання відпустки підлягає подальшому узгодженню між сторонами відповідно до вимог чинного законодавства, про що було зазначено в наказі від 14.05.2019 року № 126-ОД, після чого відповідач має вирішити питання про виплату відповідної допомоги позивачеві на оздоровлення. Відтак, вимога щодо виплати [PERSON] допомоги на оздоровлення є передчасною. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень, то [PERSON] пов`язує цю шкоду із необхідністю витрачати додаткові зусилля для захисту своїх трудових прав, організації свого життя, при цьому, вказує, що втратила спокій та нормальні життєві зв`язки. Як передбачено статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За вимогами ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, позивач, заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її трудових прав, не наводить жодних даних, на підставі яких можливо було б встановити спричинення такої шкоди. Фактично вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач ґрунтує на власних твердженнях щодо необхідності витрачати додаткові зусилля для захисту своїх трудових прав, організації свого життя, при цьому, вказує, що втратила спокій та нормальні життєві зв`язки. Проте, жодного доказу цих обставин (письмового, речового, електронного доказу, висновку експерта або показання свідка) позивач не зазначила. Крім того, позивач не вказала, з яких міркувань вона виходила при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 5 000 гривень. За роз`ясненнями, що наведені у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин. За таких обставин, враховуючи, що позивач не надала доказів спричинення їй з боку відповідача моральної шкоди, не вказала обсягу моральних і фізичних страждань, а також не обґрунтувала розміру відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку про недоведеність цих позовних вимог. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню на користь позивача не підлягають.

Outcome: dismissed