Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики № 204395 від 09.06.2017 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядженням Нацкомфінпослуг №2606 від 27.10.2015 зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225). За умови п. 1.1. укладеного Договору, Позикодавець надає Позичальникові гроші в сумі 5000, 00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3. Договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Відповідно до п. 1.4. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний Позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між Позичальником і Позикодавцем. Позивачем в порядку встановленому п. 1.4. Договору позики на картковий рахунок Відповідача була перерахована сума позики в розмірі 5000, 00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. 03 серпня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси винесена Ухвала про відкриття провадження по справі № 522/11745/20. Якою розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. та призначенням судового засідання в залі засідань № 215, в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси за адресою: 65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33, на 11 годин 45 хвилин «29» вересня 2020 року. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач отримав ухвалу 11 серпня 2020 року. 20 серпня 2020 року Відповідачем було надано відзив на позовну заяву з додатками. Також Відповідачем була надана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності. В судове засідання призначене на 11 годин 45 хвилин 29 вересня 2020 року в залі засідань № 215, в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси за адресою: 65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33, представник позивача не зя`вився. В п.4 прохальної частини позову позивач просить: Позовну заяву розглядати за відсутності позивача. В ухвалені заочного рішення суду по справі не заперечує. 29 вересня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що позовна давність для звернення за захистом цих прав спливла і про це зробив письмову заяву відповідач, суд відмовляє у позові з огляду на наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). В п. 7.8. Договору позики №204395 від 09.06.2017 встановлено - До правовідносин за цим Договором встановлюється загальний строк позовної давності, що за визначенням статті 257 Цивільного кодексу України складає 3 (три) роки. Щодо обізнаності Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про порушення його права, суд виходить з наступного. Договір позики між Позивачем та Відповідачем був укладений 09.06.2017 року (датою укладання договору позики вважається дата перерахування суми позики на банківський рахунок, що передбачено п. 1.4. Договору позики № 204395 від 09.06.2017 року) строком на 30 днів (п. 1.3. Договору). На самій позовній заві дата складання та підписання - відсутня. На конверті в якому надійшла позовна заява з додатками до суду дату також не можливо ідентифікувати. Але Відповідно до Довідки щодо заборгованості за Договором № 204395 від 15 липня 2020 року (додаток 7 до позовної заяви) - позика надана до 09.07.2017 року тобто загальний, встановлений законодавством України та встановлений Договором позики трирічний строк позовної давності сплив 09.07.2020 року. Також сплив строку позовної давності та подання позову після спливу строку позовної давності підтверджує дата сплати судового збору за розгляд позовної заяви - 17.07.2020 року, тобто на 8 днів пізніше спливу строку позовної давності. Даний факт не було спростовано ані Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», ані його представником. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" від 18.12.2009 р. № 14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. Суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року в справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (пункт 29 рішення від 09 грудня 1994 року в справі «Ruiz Torija v. Spain» («Руїс Торіха проти Іспанії»), заява №18390/91).

Outcome: dismissed