Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тесту - Позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі по тексту - Відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] (далі по тексту - Відповідач-3, [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] ). про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до ордеру № 02197 серії Б від 28.02.1994, виданого Залізничною районною державною адміністрацією в м.Києві [PERSON] Миколі Григоровичу (наймач) на сім`ю з чотирьох осіб була надана в користування квартира [ADDRESS] . До складу сім`ї наймача входили: син - [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва № 2-3685 від 24.12.1999 у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа: філія ДП «Укрвійськбуд» 135 завод ЗБК виділено у користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ізольовані кімнати площею 17,85 кв.м. кожна в квартирі [ADDRESS] . Виділено в користування [PERSON] ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. 26.01.2000 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на 68/100 квартири. Зазначає, що в квартирі без згоди інших наймачів зареєстрована дружина наймача [PERSON] , дочка [PERSON] - [PERSON] , сина [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] [INFO] помер [PERSON] З 2012 року і до моменту його смерті [PERSON] проживав разом із дружиною - [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Посилається на те, що 07.08.2018 між позивачем та філією «135 Домобудівельний комбінат» ДП МО України «Укрвійськбуд» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинковій території, відповідно до умов якого вона сплачує за надані послуги, виходячи із загальної площі квартири. З червня 2018 року також сплачує в повному обсязі інші комунальні послуги. Зазначає, що батько [PERSON] - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту від 20.03.2019 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі з 2015 року по дату складання акту. З огляду на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2015 року без поважних причин просила суд визнати їх такими, що втратили право користування даним жилим приміщенням. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.07.2019 відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. У відзивах на позов відповідачі, заперечуючи проти позову пояснили, що 24.12.1999 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.1999 [PERSON] виділено у користування ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. 15.01.2000 [PERSON] прописав свою дружину та її доньку [PERSON] на свою житлову площу. [PERSON] зазначила, що іншого житла, крім кв. [ADDRESS] у неї не має. Коли вона намагається потрапити до своєї кімнати позивач влаштовує скандал, тому вона часто їздить на дачу, де і перебуває довгий час. Крім того, несе витрати з утримання будинку та прибудинкової території. Щодо реєстрації дитини, [PERSON] зазначили, що дитина зареєстрована за місцем реєстрації його матері - [PERSON] , а тому згода позивача для реєстрації дитини не потрібна. 15.10.2019 на адресу суду надійшла відповідь, в якому позивач зазначила, що у неї не має конфлікту з відповідачем, жодних перешкод у користуванні житлом вона не чинить, однак вважає, що відповідач втратив інтерес до квартири, оскільки нею не користується, особистих речей в квартирі не має, не здійснює оплату комунальних послуг та платежів, крім того, погодилася на переоформлення особового рахунку та проживає в іншому місці. Ухвалою суду від 29.01.2020 закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання, призначене на 06.07.2020 позивач не з`явилася, представник позивача направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на наявність карантинних заходів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні проти відкладення розгляду справи заперечували. В судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права, зокрема, на подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи, що сторонами відповідних клопотань не заявлено, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення відповідачів, представника відповідачів, дослідивши матеріли справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] була надана для проживання [PERSON] та його сім`ї, яка складалася з: сина - [PERSON] , доньки - [PERSON] , доньки - [PERSON] , що підтверджується ордером № 02197 від 28 лютого1994 року, виданого Залізничною районною державною адміністрацією м. Києві. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.1999 року у справі № 2-3685 у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: філія ДП «Укрвійськбуд» 135 завод ЗВК про зміну договору найму жилого приміщення, виділено у користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ізольовані кімнати площею 17,85 кв.м. кожна в квартирі [ADDRESS] . Виділено в користування [PERSON] ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Зобов`язано філію ДА «Укрвійськбуд» 135 завод ЗБК укласти з [PERSON] окремий договір найму на ізольовані дві кімнати жилою площею 17,85 кв.м. кожна, а з [PERSON] укласти окремий договір найму на ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. 26.01.2000 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на 68/100 квартири [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 07.08.2018 між [PERSON] та філією «135 Домобудівельний комбінат» ДП МО «Укрвійськбуд» укладено договір № 37-17-1/2018 про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинковій території. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що з 2012 року і до моменту смерті наймача він проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до акту від 20.03.2019 року, складеного мешканцями квартири [ADDRESS] [PERSON] та мешканцем квартири [ADDRESS] [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2015 по теперішній час. Відповідно до ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ч. 1 ст. 78 ЖК УРСР, тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. В розумінні ст.71 ЖК УРСР, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування слід встановити, що особа не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, що цій особі перешкоди в користуванні житлом ніхто не чинив і така особа не цікавилася житлом, і не несла витрати з утримання житла за себе. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі №760/13113/14-ц, що враховуються судом у даній справі у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України) Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] , [PERSON] проживають періодично у квартирі [ADDRESS] . Крім того, посилалася на те, що позивач чинить їм перешкоди у користуванні житлом, замінила замки на дверях квартири та змінила код сигналізації. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач використала своє право на приватизацію житла та отримала у спірній квартирі право власності разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 68/100 частини квартири [ADDRESS] . Натомість в судовому засіданні відповідачі зазначили, що [PERSON] прописав позивача на свою житлову площу, тому що [PERSON] та її чоловік здійснювали оплату комунальних послуг на пільгових умовах. В той же час, суд не може погодитись з такими підставам позову, оскільки вони суперечать закріпленим в Конституції України положенням щодо права особи на житло. Так, Конституція України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Однією з підстав виникнення суб`єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України). Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України)». Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням немає. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час, стороною позивача в судовому засіданні не було надано належних доказів того, що відповідач якимось-чином відмовляється від сплати коштів за комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS] , не цікавиться житлом. Натомість, самі відповідачі в судовому засіданні зазначили, що вони здійснюють оплату за житлово-комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій, крім того зазначили, що періодично проживали у квартирі, до того як позивач замінила замки у квартиру. Крім того, позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення прав позивача на окрему ізольовану кімнату в квартирі [ADDRESS] , яка була виділена у користування [PERSON] . Також, суд критично ставиться до акту про непроживання від 20.03.2019, оскільки начальником ЖКГ-1 були лише засвідчені підписи сусідів зі слів яких і було складено даний акт. Жодних дій щодо перевірки факту не проживання відповідачів у спірній квартирі, здійснено не було, відомості, викладені сусідами перевірені не були. У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вищевикладене, судом не вбачається підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Враховуючи, що суд дійшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то з урахуванням положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed