Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом [PERSON] , третя особа відділ опіки і піклування служби у справах дітей Хустської РДА про визначення способу участі у вихованні дитини та встановлення графіка зустрічей з дитиною . Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народилася одна дитина син- [PERSON] [INFO] . Відповідно до рішення Хустського районного суду від 02.03.2020 р. шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] . Відповідачем було подано позов про стягнення аліментів та рішенням суду від 11.03.2020 р. позов задоволено частково та зобов`язано його сплачувати аліменти у розмірі 2000 грн. Він належним чином виконує рішення суду , сплачує аліменти, однак відповідач перешкоджає йому бачитись із сином . В лютому 2020 р. він звернувся до органу опіки і піклування Хустської РДА із заявою про встановлення графіку зустрічей з дитиною. Відповідно до розпорядження голови Хустської РДА № 407 від 10.11.2020 р. йому встановлено години спілкування з сином , та передбачено , що всі зустрічі повинні відбуватися у присутності матері. З встановленим графіком він не погоджується , оскільки вважає, що він порушує принцип справедливості та рівноправності батьків , а саме можливість батьків у рівній мірі брати участь у вихованні дитини. На даний час він проживає у с. Сокирниця , а відповідач у с. Вільшани, а він бажає проводити час з дитиною у своєму селі , або ж у іншому місці, де вони зможуть цікаво провести час. Присутність матері під час таких зустрічей не є необхідною підставою, а враховуючи що сину вже 5 років він не потребує постійного знаходження біля матері. За наведених обставин позивач вважає, що порушуються його права щодо спілкування з дитиною. У своєму позові позивач просить суд, постановити рішення яким встановити графік його зустрічей з малолітнім сином [PERSON] 02.06.2015 р., а саме безперешкодні зустрічі з дитиною без присутності інших осіб щоп`ятниці, щосуботи та щонеділі з 15 год. до 20 години. Безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі [PERSON] щороку у літній період строком на 14 діб. Безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження сина (з можливостю участі інших осіб) кожного року 2 червня з 8 год. до 22 год. Безперешкодна участь у спільному святкуванні державних свят України з 8 год. до 22 год. Зобов`язати відповідача за два дні до дня його зустрічі з сином надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін , повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин. В судовому засіданні позивач [PERSON] його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали покликаючись на наведені в позовній заяві обставини, просять їх задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила проти позовних вимог. Суду ствердила, що твердження позивача про те, що вона робить перешкоди у спілкуванні з сином є безпідставними, надуманими та такими, що не відповідають дійсності . Жодних перешкод у спілкування дитини з батьком вона не здійснює та не бажає здійснювати. Приблизно два з половиною років вони разом з відповідачем разом не проживають, і протягом цього часу позивач лише декілька разів приходив навідати свого сина. Декілька разів вона особисто дзвонила позивачу приїхати до сина. Приїхавши до сина він грається з ним декілька хвилин після чого їде геть. Вона не проти щоб позивач спілкувався з дитиною, та вважає що дитина повинна спілкуватися з батьком , однак позивач сам нехтує своїм обов`язком спілкувати з дитиною , не надає допомоги на його утримання та протягом 2021 р. не надав жодної копійки для його утримання. Питання щодо участі позивача у вихованні дитини було предметом розгляду комісії з питань захисту прав дитини Хустської РДА на засіданні якої позивач у присутності його представника погодився з запропонованим графіком його зустрічей з дитиною, однак сам його не виконує . В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову покликаючись на наведені у відзиві обставини. У відзиві на позовну заяву представник відповідача ствердив , що твердження позивача про те, що відповідачка перешкоджає йому бачитися з сином є безпідставними, необґрунтованими та повністю надуманими. Дані твердження не підтверджені позивачем жодним допустимим доказом, а тому не можуть судом братися до уваги в силу статті 81 частини 1 ЦПК України. Ні до прийняття головою Хустської райдержадміністрації свого розпорядження про встановлення позивачу годин спілкування з дитиною, ні після - позивач жодного разу не відвідував дитину, сина [PERSON] та навіть не цікавився станом його здоров`я. З тексту позовної заяви вбачається явне бажання позивача догодити своїм особистим інтересам без врахування інтересів дитини, малолітнього сина [PERSON] . Наведене підтверджується, зокрема, наступним: позивач зазначає в позові про те, що з грудня 2019 року він не бачив сина і одночасно при цьому вважає, що присутність матері під час його зустрічей з сином не є необхідною. В позові зазначається про порушення прав позивача щодо спілкування його з дитиною. Однак, жодних доказів цьому позивачем суду не надано. Жодних прав позивача щодо спілкування його з дитиною відповідачкою не порушено. Зустрічі позивача з сином [PERSON] мають проходити виключно в присутності матері - відповідачки [PERSON] . З акту умов проживання відповідачки, складеного комісією Вільшанської сільської ради вбачається можливість проведення систематичних зустрічей позивача з дитиною по місцю проживання відповідачки. Як вбачається з Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача, останній проживає разом з батьком [PERSON] , 1955 року народження. Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 61/2018 в [PERSON] , 1955 р.н. виявлено стійкість до міко-бактерій туберкульозу. В розділі анамнезу життя зазначено, що він 9 місяців лікувався від туберкульозу, рекомендовано продовжити лікування амбулаторно. Спілкування позивача з дитиною - малолітнім сином [PERSON] без присутності матері - відповідачки негативно відображатиметься на емоційному та моральному стані дитини через агресивність самого позивача. Так, позивач неодноразово обвинувачувався у скоєнні кримінальних правопорушень, зокрема по кримінальному провадженню № 12017070050000910 за ч.1 ст. 125 КК України, кримінальному провадженню № 12020070050000087 за ч. 2 ст. 186 КК України. В журналі судового засідання від 12.03.2020 року по кримінальному провадженню № 309/392/20 вказано: «Свою вину в частині заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень [PERSON] визнає» За наведених вище обставин, вважають, що проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини - сина [PERSON] , оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає позивача, як батька (що підтверджується зокрема, службою у справах дітей Хустської райдержадміністрації, при наданні відповідного висновку щодо встановлення годин спілкування батька з дитиною). Вважають, що для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний тривалий час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності сина до батька. В судовому засіданні представник органу опіки і піклування Хустської РДА Вайнраух Л.Й. заперечила проти задоволення позову. Суду ствердила, що до служби у справах дітей Хустської РДА надійшла заява він позивача щодо вирішення питання його участі і вихованні сина. Після надходження заяви службою були проведені всі необхідні заходи спрямовані на вирішення даного питання, в тому числі була проведена розмова з сином сторін [PERSON] . Під час спілкування з дитиною було з`ясовано, що дитина неохоче бажає спілкуватися з батьком. На засіданні комісії були присутні сторони з своїми представниками , і спільно було узгоджено графік спілкування позивача з сином. Жодних зауважень, заперечень чи застережень до даного графіку у сторін не було, у зв`язку з чим даний графік було затверджено розпорядженням голови Хустської РДА . Даний графік є оптимальний та відповідає інтересам дитини. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі за час якого у них народилася одна дитина син - [PERSON] [INFO] . Відповідно до рішення Хустського районного суду від 02.03.2020 р. шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] . Звертаючись з даним позовом позивач покликаючись на ст. 159 СК України стверджує про наявність перешкод з боку відповідача на спілкування позивача з сином, та його незгоду із запропонованим порядком його зустрічей з дитиною, який затверджений розпорядженням голови Хустської РДА від 10.11.2020 р. № 407. Відповідно до розпорядження голови Хустської РДА від 10.11.2020 р. № 407 встановлено години спілкування [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON] а саме: кожну та третю суботи місяця з 12 год. до 17 год. ( у разі перебування матері в ці дні на роботі зустріч переноситься на наступний день); другий день Різдва та другий день Пасхи з 12 год до 17 год. ; у день народження дитини з 12 год. до 17 год.; у день народження батька з 12 год. до 17 год. Всі зустрічі відбуватимуться у присутності матері дитини [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України на батьків покладені рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України. При цьому, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства "контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 СК України). В такому випадку, як визначено приписами ч. 2 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому, зокрема, у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування. Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Суд звертає увагу, що позивачем до суду не подано жодного доказу та суду не доведено, що відповідач робить будь-які перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною у зв`язку з чим він звернувся за захистом свого права до суду. На переконання суду незгода позивача, через певний проміжок часу, із графіком, який визначений у розпорядженні голови Хустської РДА № 407 від 10.11.2020 р. який ним же був погоджений , не може бути підставою для задоволення його позовних вимог. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином у спосіб, визначений у розпорядженні голови Хустської РДА від 10.11.2020 р. чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, не встановлено. Суд зазначає, що рішення про задоволення позову може бути прийняте лише за умови його правомірності, обґрунтованості та доведеності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Рішення суду повинно ґрунтуватись на доказах, досліджених при розгляді справи, а не на припущеннях, які на думку осіб, що беруть участь у справі доводять пред`явлені вимоги Суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.

Outcome: dismissed