Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

3 жовтня 2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 21.01.2017 між ним (продавцем) та [PERSON] (покупцем), та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В. В позовній заяві позивач зазначає як на підставу недійсності спірного договору той факт, що під час укладання вказаної угоди йому виповнилось 31 років, однак по досягненні 25 років в його паспорт фотокартка не була вклеєна, а тому у відповідності до п. 8 Постанови Верховної Ради України «Про затвердження положення про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992 №203-XII паспорт вважається недійсним. Посилаючись на вказані обставини та на положення ст. ст. 202, 203, 204, 215, 216 ЦК України просив задовольнити його вимоги. Ухвалою від 04 жовтня 2018 року позов був залишений без руху для усунення ряду недоліків. Зокрема,, позивачу запропоновано уточнити позовні вимоги та вказати, на яких саме передбачених законом підставах він просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири. На виконання вказаної ухвали позивачем 16 жовтня 2018 року було надано уточнену позовну заяву, в обґрунтування якої позивач послався на обставини, викладені в первісній позовній заяві. Зазначив, що його паспорт на час укладення договору був нечинний, що відповідно є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири позивача (продавець) недійсним. Ухвалою від 18 жовтня 2018 року провадження у даній справі було відкрито, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного провадження. Позивач в судовому засіданні позов підтримав. Щодо обставин укладання угоди пояснив, що дійсно мав намір продати квартиру, був особисто присутнім при укладанні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса, однак його обманули, гроші за продажу квартири він не отримав. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Пояснив, що позивача обманули, він познайомився з жінкою, яка запропонувала йому жити разом та умовила його продати квартиру. Договір купівлі-продажу був укладений у нотаріуса у присутності позивача, однак гроші йому не дали. Зазначив, що у нотаріуса повинні були виникнути сумніви у дієздатності позивака, який є інвалідом 2- групи з дитинства. Також зазначив, що саме відсутність фотокартки в паспорті позивача є безумовною підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним внаслідок недійсності паспорта позивача на час укладання угоди, та позов заявлено саме на цій підставі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи сповіщений належним чином, в наданій до суду заяві прохав розглядати справу без його участі та відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова К.В. про дату та час слухання справи сповіщена належним чином, не з'явилася, також надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки спірний договір посвідчувався нею в межах чинного законодавства, при суворому дотриманні положень ЗУ «Про нотаріат», жодних підстав для визнання договору недійсним немає. За таких обставин відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб, що не з'явилися. Вислухавши позивача, його представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають з таких підстав. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Згідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2017 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В. 1/3 частка вищевказаної квартири, яка відчужується, належала позивачу [PERSON].) на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління, економіки та комунального майна Виконавчого комітету ХМР від 18.11.1999, р. №4-99-151652, згідно з розпорядженням від 18.11.1999 №50066, право власності зареєстрованого у КП «Харківське міське БТІ» від 25.11.1999. 2/3 частки вищевказаної квартири належали [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Варніковою К.В., приватним нотаріусом ХМНО від 21.01.2017 за р. №118. Як вбачається з паспорта позивача [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], виданого Ленінським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 31.05.2001, фотокартка на сторінці №4 для фотокартки по досягненню 25 років вклеєна Холодногірським РІВ у м. Харкові ГУ ДМСУ В Харківській області і 23 серпня 2018 року, тобто після укладення 21 січня 2017 року оспорюваного договору. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно п. 1 вказаного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] 3-кімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 6 зазначеного договору, Продавець та Покупець підтвердили, що ця угода відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною. В договорі зазначено, що нотаріусом встановлено особу громадян, які підписали договір, їх дієздатність, а також належність квартири [PERSON] перевірено. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року №719-V «Про затвердження Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним (п. 8). Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті203,215-216,228-235 ЦК). Відповідно до приписів ч.1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що не пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи п. п. 9, 28 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», "правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним". Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд не вдається до оцінки фактів щодо наявності або відсутності обману з боку покупця або інших осіб, здатності (нездатності) позивача розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення угоди Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Як на єдину підставу недійсності правочину позивач посилається на те, що він надав нотаріусу на момент укладання спірного договору купівлі-продажу паспорт громадянина України, в якому не була вклеєна фотокартка по досягненню 25-річного віку. Судом достовірно встановлено, що оспорюваний договір укладено позивачем особисто, як продавцем, саме він, а не інша особа, уклав цю угоду, як продавець, що і підтвердив в судовому засіданні. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що один лише факт відсутності фотокартки по досягненні 25 років в паспорті позивача на час укладення угоди не є підставою для визнання угоди недійсною, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed