Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати за ним, [PERSON], нарівні із [PERSON] право на здійснення державної реєстрації права власності на спільний житловий будинок [ADDRESS] який має житлову площу 60,7 кв.м. і загальну площу 130,5 кв.м. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що з відповідачкою у справі він перебував у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1989 року. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 грудня 2002 року їх шлюб було розірвано. Під час шлюбу за спільні кошти було придбано 4-кімнатну квартиру [ADDRESS], яка рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ від 20.12.2013 року (справа № 207/451/13-ц), визнана спільною власністю подружжя, визнано за кожним з них право на 1/2 частку, припинено його право власності у спільній частковій власності, і на його користь присуджено матеріальну компенсацію у розмірі 62952,5 грн., а з урахуванням решти витрат по справі, - 67304,83 грн. Це рішення суду відповідачем не виконане. Також під час шлюбу, 14 вересня 2001 року за договором купівлі-продажу № 005-НС, зареєстрованим на Придніпровській товарній біржі, за 6000 доларів США був придбаний житловий будинок по [ADDRESS]. Житлова площа будинку складає 60,7 кв. м., загальна площа,- 130,5 кв. м. Будівельна готовність будинку на момент його купівлі-продажу складала 91 %. Договір нотаріально не посвічувався, тому що в його тексті було посилання на статтю 15 Закону України «Про товарну біржу», яка містила наголошувала про те, що цей договір не підлягає нотаріальному посвідченню. При виникненні питання про необхідність державної реєстрації права власності на будинок, [PERSON] всіляко стала ухилятися від виконання такої реєстрації, щоб позбавити його можливості про поділ спільного майна у вигляді цього житлового будинку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.11.2013 р. у справі № 209/5206/13-ц, визнано договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] від 14.09.2001 р. дійсним, з подальшою реєстрацією права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON]. Проте, незважаючи на це рішення суду, [PERSON] продовжує ухилятися від реєстрації у встановленому порядку права власності на цей об'єкт нерухомості. На момент купівлі будинку він мав статус «незавершеного будівництвом», оскільки на момент його придбання будинок не був обладнаний системою опалення. При купівлі будинку система комунікацій для монтажу паливного обладнання була виконана. Протягом першого ж року користування цим будинком, ними було встановлено опалювальні котли, здійснений монтаж батарей опалювання, теплообмінників, водонагрівач на кухні, розширювальний бачок. Зараз будинок, до того ж, газифікований і його готовність складає 100 відсотків, про що свідчить технічний паспорт на будинок від 11.02.2010 р., в якому вже немає посилання на «незавершеність будівництвом» і відображенням проценту його готовності. Питання про встановлення права власності на будинок і вирішення решти питань, що витікають з цього права власності, розглядалось і розглядається у різних судових інстанціях вже протягом 10 років. Останнім рішенням суду першої інстанції було рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 грудня 2015 року, яким йому було відмовлено у позові про визнання за ним особистого права власності на спірний будинок. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог. Вважає, що факт визнання виникнення права власності на незавершений будівництвом житловий будинок встановлений рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинськ від 04.11.2013 р. і підтверджений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.06.2016 р. Зазначив, що він має усі повноваження стосовно офіційної реєстрації права власності на це майно, тому що воно набуте законним шляхом, у зв'язку із чим він звернувся до суду із позов про визнання за ним нарівні із відповідачкою права на здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок, який придбаний ними за час шлюбу. Ухвалою суду (протокольна форма) від 30.05.2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні обґрунтуванню позову. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив визнати за позивачем, нарівні із [PERSON] право на здійснення державної реєстрації права власності на спільний житловий будинок [ADDRESS] який має житлову площу 60,7 кв.м. і загальну площу 130,5 кв.м., стан готовності якого складає 100%. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON], який брав участь під час судового розгляду справи 30.05.2017 року та 15.08.2017 року, заперечував проти позову, просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Також надав письмові заперечення, в яких зазначено, що позивачем не надано доказів про готовність будинку до експлуатації та взяття його участі в будівництві спірного будинку, оскільки в спірному будинку він ніколи не проживав та добудовою його не займався. Крім того зазначив, що в будинку продовжуються будівельні роботи, в зв'язку з цим твердження позивача про 100% готовність будинку є необґрунтованими, такими що суперечать «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затвердженого постановою КМ України № 461 від 13 квітня 2011 р., яким передбачено ряд послідовних дій забудовником. Посилався на те, що позивачем не надано доказів про наявність у нього рівного з відповідачем права на спірний будинок. Так, позивач у позовній заяві посилаючись на положення ст. 60 СК України зазначив, що спірний будинок є спільним майном подружжя. Надана в якості доказу копія біржового договору не містить підпису позивача, а також не містить посилання про його згоду на укладення правочину, тому на думку відповідача не може були належним доказом того, що договір укладався в інтересах сім'ї. Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська по справі N2209/5206/13 - ц договір купівлі - продажу незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] укладений на Придніпровській товарній біржі 14 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] визнано дійсним. Таким чином, відповідач вважає, що згідно вимог п.3 ст.61 ЦПК України обставини купівлі об'єкту незавершеного будівництва саме нею встановлено судом, і не доказуються при розгляді інших справ, а договором купівлі - продажу встановлено, що сторонами в договорі виступала Відповідач та [PERSON] Також зазначив, що на момент придбання будинку між позивачем та відповідачем були фактично припинені шлюбні відносини, вони не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Крім того, відповідач мала власні кошти на придбання будинку, частину з яких отримала в борг від своїх знайомих. Посилаючись на Постанову ВСУ від 02.10.2013 року (провадження № 6-79цс13), а також постанову ВСУ від 03.06.2015 року (провадження № 6-38цс15), стверджує, що «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) і мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою». Постановою ВСУ від 01.07.2015 року (провадження № 6-612цс 15) також підтверджені раніше застосовані правові позиції. Тобто у кожному випадку для віднесення майна до режиму спільного сумісного майна, необхідно встановлювати час придбання (сі. 60 СК), джерело коштів (ч.3 ст. 57 СК), а також мету (ст. 65 СК), а лише після цього загальні норми 60 СК та 368 ЦК України можуть вважатись застосованими правильно. Вважає, що позивачем заявлені позовні вимоги, які суперечать законодавству України. Так, у відповідності до чинного законодавства України в теперішній час спірний будинок являється об'єктом самочинного будівництва. Приймаючи до уваги той факт, що будинок № 22 по віл Губенко не прийнятий в установленому порядку до експлуатації, а позивач не є забудовником або власником земельної ділянки, на якій знаходиться об'єкт незавершеного будівництва, обраний ним спосіб захисту, а саме визнати за ним, [PERSON], нарівні з [PERSON] право на здійснення державної реєстрації права власності на спільний житловий будинок [ADDRESS] не передбачений ст. 15- 16 ЦК України. Вважає, що будь-який поділ будинку по [ADDRESS] не можливий, в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Виходячи зі змісту позову позивач був позбавлений права на користування начебто своїм майном з моменту його купівлі - 14 вересня 2001 року. Таким чином, з моменту державної реєстрації припинення шлюбу між позивачем та відповідачем (26 листопада 2005 року) до моменту звернення позивача до суду (20 жовтня 2014 рік) минуло 8 років 9 місяців, тому вважає що позивач звернувся до суду за захистом начебто порушених своїх прав з пропуском строку позовної давності. Просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача. В наступні судові засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Представник третьої особи Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явився, надали до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, заперечень не надали (а.с.81). Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1989 року. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.12.2002 року шлюб між цими сторонами розірвано. 29 листопада 2005 року Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано [PERSON] свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] З матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 005-НС, згідно п.1 якого продавець продав, а покупець купив незавершене будівництво житлового будинку, загальною площею 132,1 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). Відповідно до п.2 вищевказаного Договору, характеристика нерухомого майна: згідно довідки-характеристики Дніпродзержинського БТІ від 15.06.2001 року № 3239 готовність незавершеного будівництва житлового будинку складає 91%. Відповідно до п.4 вищевказаного Договору, незавершене будівництво житлового будинку продане за 5000 (п'ять тисяч) гривень, які продавцем отримані від покупця після підписання даного договору. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 листопада 2013 року договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], укладений на Придніпровській товарній біржі 14 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був визнаний дійсним з подальшою реєстрацією права власності на будинок за [PERSON] (а.с.48-50). Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]; визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] який складається із житлового будинку літера А-1, загальною площею 130,5 кв.м., в тому числі житловою площею 60,7 кв.м., що є підставою для реєстрації за ним права власності на зазначений житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог. У зазначеному рішенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року встановлено, зокрема, що позивач звертався до Реєстраційної служби з приводу державної реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON], якому листом від 31.12.2013 р. № 10-08/1278 було роз'яснено, що зареєструвати право власності на житловий будинок № 22, розташований по вул..Губенко в м.Дніпродзержинську можливо на підставі поданої заяви [PERSON], як власника, або заяви уповноваженої нею особи, з доданням необхідних документів (а.с.83-87). Крім того судами встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] згідно технічного паспорту, виданого ОКП «Дніпродзержинське БТІ» 11 лютого 2010 року, має загальну площу 130,5 кв.м., житлову площу 60,7 кв.м., однак підлягає узаконенню та (або) введенню в експлуатацію (а.с.88-89). У той же час Апеляційним судом Дніпропетровської області зазначено, що відповідно до ст.22 КпШС, ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Зазначене свідчить, що діючим до 1 січня 2004 року законодавством не було передбачено визнання майна, придбаного у період шлюбу, - особистим майном когось із подружжя. Зазначене свідчить, що діючим до 1 січня 2004 року законодавством не було передбачено визнання майна, придбаного у період шлюбу, - особистим майном когось із подружжя, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги, про те що спірний будинок був придбаний [PERSON] особисто, за власні кошти - не мають правового значення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому суд у справі, що розглядається вважає, що обставини, встановлені вищезазначеними рішеннями суду, не доказуються при розгляді справи, що розглядається. Під час судового розгляду справи представником позивача до суду був наданий технічний висновок про стан будівельних конструкцій житлового будинку № ІІ-039/17 від 11.09.2017 р. щодо житлового будинку з прилеглими господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], виданий Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект», відповідно до якого на підставі результатів обстеження технічного стану будівельних конструкцій житлового будинку (літ. А-2) з підвалом, який розташований по [ADDRESS] встановлено: в конструкціях фундаментів, внутрішніх, зовнішніх стін, перекриттів, покриттів, покрівлі, а також у вузлах їх сполучення небезпечні пошкодження і деформації відсутні, конструкції знаходяться в задовільному стані, що відповідає категорії 2. Ступінь готовності двоповерхового житлового будинку (літ. А-2) до експлуатації 100%. Виходячи з вищевикладеного, фахівці ДПІ «Дніпродзержинськцивільпроект» вважають можливим, у конструктивному відношенні, безпечну експлуатацію житлового будинку (літ. А-2) з підвалом, який розташований по [ADDRESS] Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання і право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу способом, що встановлений законом або договором (ст. ст. 15, 16 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до п. 3 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно п.1, 3 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема: право власності, право власності на об'єкт незавершеного будівництва. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством (ч.1 ст. 20 Закону). Згідно п.40. Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком. Як вбачається з матеріалів справи, а також підтверджено сторонами, на час розгляду справи, житловий будинок [ADDRESS] який має житлову площу 60,7 кв.м. і загальну площу 130,5 кв.м. не прийнятий в експлуатацію, право власності не зареєстроване. Кожна особа, згідно ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, позивачем не доведено наявність обставин та законних підстав вважати його суб'єктом права власності на спірне нерухоме майно. Крім того, питання про визнання спірного нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності не було предметом судового розгляду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання судом права за позивачем на рівні із відповідачем на здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно є необґрунтованими та безпідставними, оскільки діючим законодавством чітко визначене коло осіб, які мають право звернутися до державного реєстратора та надати відповідний перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, тому відсутні підстави для задоволення вказаних вимог позивача. Вирішуючи заявлену представником відповідача заяву про застосування до вимог позивача позовної давності суд виходить з наступного. Згідно статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Враховуючи те, що судом відмовлено в позові [PERSON] за безпідставністю позовних вимог, тому відсутні підстави застосування строку позовної давності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі не відшкодовуються.

Outcome: dismissed