Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], треті особи: відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON], про визнання права власності на автомобіль та зняття арешту з майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2006 року відповідач передав у власність позивача автомобіль марки «Chevrolet», модель Evanda, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER], позивач сплатив на користь відповідача вартість автомобіля, отримав від нього ключі та свідоцтво про реєстрацію. Позивач намагався здійснити перереєстрацію автомобіля на своє ім'я, з цією метою звернувся до органів ДАІ, однак позивачу повідомили, що автомобіль перебуває під арештом, а тому здійснити перереєстрацію неможливо. У жовтні 2013 року вказаний автомобіль було затримано співробітниками ДАІ та відправлено на спеціальний майданчик. Позивач вказує, що він є власником спірного автомобіля, починаючи з 20 вересня 2006 року, а тому арешт, накладений на автомобіль, має бути знятий в порядку, передбаченому ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин, позивач просить визнати на собою право власності на автомобіль марки «Chevrolet», модель Evanda, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зняти арешт зі спірного автомобіля, вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов. Позивач зазначив, що у липні 2010 року звертався на підставі довіреності, яку він отримав від відповідача, до органів ДАІ із заявою про перереєстрацію автомобіля, однак здійснити перереєстрацію автомобіля було неможливо, оскільки на спірний автомобіль був накладений арешт. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких підстав, суд вважає за необхідне провести судовий розгляд справи. Третя особа [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Третя особа ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві у судове засідання явку свого представника не забезпечила, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення сторін, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 20 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «Chevrolet», модель Evanda, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Продаж автомобіля вчинено за 62500 грн., які відповідач отримав від позивача, що підтверджується розпискою останнього. (а.с. 6-8) Договір укладено у простій письмовій формі та підписаний сторонами. Того ж дня відповідач видав на ім'я позивача довіреність з правом розпорядження від його імені вказаним вище автомобілем. Довіреність видана строком на п'ять років, посвідчена приватним нотаріусом КМНО [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена й постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1338, якою затверджені Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі Правила), згідно з п. 2 яких вони є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб. Відповідно до п. 8 зазначених Правил державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Згідно з п. 40 цих Правил зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду. Пунктом 42 Правил передбачено, що у разі коли транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: "Транспортний засіб знято з обліку для реалізації". Відповідно до п. 8 зазначених Правил, правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в них документами, зокрема: довідкою-рахунком, виданою за формою згідно з додатком №1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, та іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль. Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, при продажу спірного автомобіля у 2006 року останній не був знятий з обліку в органах ДАІ, залишався зареєстрованим за відповідачем [PERSON] 14 липня 2010 року позивач від імені відповідача на підставі довіреності звернувся до ВРЕР-1 УДАІ в м. Києві із заявою про перереєстрацію ТЗ у зв'язку з заміною номерного знаку, однак перереєстрація проведена не була, оскільки автомобіль на час звернення перебував під арештом. Починаючи з вересня 2006 року, з будь-якими іншими заявами позивач до органів ДАІ не звертався, намагався вирішити питання про зняття арешту з спірного автомобіля безпосередньо з відповідачем. Сукупність зібраних судом доказів свідчить про те, що право власності на спірний автомобіль позивач в установленому порядку не набув, оскільки державна реєстрація транспортного засобу на ім'я позивача не була здійснена. Відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві від 03 вересня 2013 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-635, виданого 30 січня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу 29485,78 грн. За постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві від 30 вересня 2013 року оголошено розшук спірного автомобіля. 22 жовтня 2013 року співробітниками ДАІ складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. За правилами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом спірних правовідносин, належними відповідачами у даній справі вважаються боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Проте, позивачем вимоги до [PERSON] не заявлені. До початку розгляду справи по суті судом роз'яснено позивачеві право залучити третю особу [PERSON] до участі у справі в якості співвідповідача, що передбачено ст. 33 ЦПК України, на що представник позивача вказав, що [PERSON], на її думку, повинен брати участь у цій справі лише в якості третьої особи, необхідності залучення його як відповідача не вбачає. Суд за власною ініціативою позбавлений можливості визначити відповідача у справі. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позивачем право власності на спірний автомобіль не набуто, а тому відсутні підстави для звільнення майна з-під арешту. За таких обставин, суд вирішує відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на автомобіль та зняття арешту з майна.

Outcome: dismissed