Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 4623 грн. та 5000 грн. моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що після смерті [INFO] [PERSON] , яка була його матір`ю та відповідача, він не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки нотаріусом були зупинені дії по видачі свідоцтва, у зв`язку із звернення відповідача до суду до нього з позовом про усунення від спадкування. 14.11.2018 з метою представництва його інтересів та захисту його прав, ним було укладено договір про надання правової допомоги за №Ю- 13 з адвокатом Ютовцом О.О. на загальну суму 3723 грн., оформлена на ім`я адвоката довіреність, на посвідчення якої ним сплачено 400 грн. та сплачені супутні витрати, зокрема на поштові перекази у розмірі 500 грн., а всього ним було понесені витрати у розмірі 4623 грн. Рішенням Заводського районного сулу м. Миколаєва від 13.03.2020 в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, проте в рішенні не було вирішено питання про стягнення на його користь з [PERSON] витрат на правову допомогу. Крім того, суд ухвалою від 22.06.2020 відмовив йому в ухваленні додаткового рішення щодо витрат на правову допомогу. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020, було скасовано ухвалу суду першої інстанції від 22.06.2020 та було залишено його заяву про стягнення судових витрат без розгляду, тому він звернувся до суду з даним позовом у загальному порядку. Посилаючись на вимоги ст. 22, 1166 ЦК України просив стягнути з [PERSON] на його користь 4623 грн. матеріальної шкоди. Крім того, розгляд вище вказаної цивільної справи тривав майже 2 роки, його моральний та фізичний стан не давали йому змоги спокійно без емоцій прожити усі судові тяганини, він до теперішнього часу переживає вказану ситуацію як особисту образу, відповідач поставила під сумнів його законне право на спадкування, створила ситуацію, де він повинен був відстоювати своє законне право на спадкування та відновлювати свої права і інтереси. Відповідачка скористалась горем в родині, ще за життя матері влаштовувала сварки, не допускала його до квартири, де проживала мати та він був зареєстрований, вказані факти не потребують доведення, оскільки встановлені у справі №487/7631/18. Все зазначене спричинило йому душевний біль, страждання та завдали моральної шкоди, враховуючи, що він є інвалідом 1 групи, в цей час проходив лікування та саме неправомірні дії відповідача зумовили це звернення до лікаря, просить стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Ухвалою від 01.02.2021 відкрите провадження у справі. 19.03.2021 відповідач надала до суду відзив в якому просила в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що понесені позивачем витрати на загальну суму 4623 грн. не є матеріальною шкодою, виходячи з вимог ст. 1166 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992, що для виникнення зобов`язання щодо відшкодування матеріальної шкоди необхідні наявність усіх складових: неправомірної дії або бездіяльність фізичної або юридичної особи, заподіяння шкоди фізичної чи юридичній особі, їх майну причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями або бездіяльністю та шкодою, яка завдана внаслідок їх вчинення, наявність вини. Крім того, грошові кошти в сумі 3723 грн. є гонораром адвоката, а не матеріальною шкодою, порядок якої встановлено ст.. 1166 ЦК України. 900 грн. є витратами у справі, які позивач поніс добровільно, проте, будь-яких доказів понесення вказаних витрат суду не надано. Щодо стягнення моральної шкоди, то позивачем не обґрунтовано і не доведено факт і розмір моральної шкоди. Слід врахувати, що позивач є інвалідом 1 групи з 19.03.2007, тобто задовго до смерті матері. 01.07.2021 представник позивача надала до суду заяву про долучення доказів до справи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному з підстав зазначених в позові, просила про їх задоволення. В судовому засіданні позивач просив про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що він є інвалідом 1 групи з 2007 року, отримує пенсію, за рік до смерті матері у нього був гострий інфаркт, але він вижив, після чого відповідачка почала звертатися до суду з позовами, оскільки не хотіла ділити з ним спадкове майно. У зв`язку з чим він вимушений був витрачати кошти на оплату адвоката, уклав договір саме з Ютовцем , оскільки він кваліфікований юрист, кошти на адвоката позичав, витратив на правничу допомогу 3720 грн., згідно квитанції, крім того, витрачав кошти на проїзд, робив копії документів, поштові перекази, документального підтвердження немає. Неправомірними діями відповідача, йому була спричинена моральна шкода, оскільки відповідач зверталась до суду з позовами, обумовлювала його серед людей, сусідів, перед якими він був вимушений виправдовуватися, у зв`язку з чим у 2018 році звертався до лікаря та знаходився на стаціонарному лікуванні. В судовому засіданні відповідач та її представник просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. 05.07.2021 представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та позивача, позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. 05.07.2021 представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відповідача, в задоволенні вимог просила відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ч.1 ЦК України визначено право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.03.2020 у справі №487/6950/18 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом відмовлено. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.06.2020 в задоволенні заяви [PERSON] у справі №487/6950/18 про ухвалення додаткового рішення щодо питання про судові витрати відмовлено. Як встановлено судом при винесені ухвали від 22.06.2020, [PERSON] звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки у рішенні суду від 13.03.2020 не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, тому просив стягнути з [PERSON] на його користь 4625 грн. судових витрат, з яких 3725 грн. витрати на правову допомогу адвоката Ютовця О.О., відповідно до Договору про надання допомоги №Ю-13 від 14.11.2018, 400 грн. витрати на видачу довіреності, 500 грн. - витрати пов`язані з проїздом, поштовими переказами та виготовленням копій матеріалів. Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд, посилався на вимоги ст. 246 ЦПК України, оскільки відповідачем в судовому засіданні 13.03.2020 не було зроблено заяви про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.06.2020 скасовано та ухвалено нове судове рішення про залишення заяви [PERSON] без розгляду посилаючись на те, що відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ст. 246 ЦПК якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Проте, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав вимоги ст. 141 та ст. 246 ЦПК України, оскільки не надав жодних доказів понесених ним витрат до закінчення судових дебатів та не зробив відповідну заяву з цього приводу до закінчення судових дебатів у справі, а також не подав такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення, тому відповідно до вимог п. 8 ст. 141 ЦПК України, у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду. Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на вимоги ст.. 22, 1166 ЦК України щодо стягнення з відповідача на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, понесених ним у цивільній у справі №487/6950/18 витрат на правничу допомогу у сумі 3723 грн., витрат на оформлення на ім`я адвоката Ютовця О.О. довіреності, на посвідчення якої ним сплачено 400 грн. та сплачені супутні витрати, зокрема на поштові перекази, копії документів, витрати на проїзд у розмірі 500 грн., а всього у загальному розмірі 4623 грн. На підтвердження своїх вимог позивачем надано копії та оглянутими в судовому засіданні оригінали, Договору №Ю-13 від 14.11.2018 про надання правової допомоги, укладеного між Адвокатським об`єднання «Миколаївська обласна колегія адвокатів» в особі Юридичної консультації Заводського району м. Миколаєва в особі завідуючого адвоката Ютовця О.О. та [PERSON] , копією квитанції №183 від 14.11.2018 про прийняття від [PERSON] плати за надання правової допомоги 2800 грн., копією квитанції №206 від 11.12.2018 про прийняття від [PERSON] за надання правової допомоги 920 грн. Що стосується витрат у розмірі 900 грн. на посвідчення довіреності на ім`я Ютовця О.О. - 400 грн. та сплачених супутніх витрат, зокрема на поштові перекази копії документів, витрати на проїзд у розмірі 500 грн., позивачем будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних витрат суду не надано. Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Отже, заявлені позивачем збитки у загальному розмірі 4623 грн. є судовими витратами, пов`язаними з розглядом цивільної справи №487/6950/18, що не заперечували сторони по справі. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України). З аналізу даних правових норм вбачається, що витрати позивача, пов`язаних із розглядом справи №487/6950/18 не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду цивільної справи, суд вирішує у встановленому процесуальним законом порядку за правилами цивільного судочинства за результатами розгляду відповідного позову. Такі висновки викладені у п. 6.19 Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 (аналогічні висновки у п. 29 Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2019 у справі №462/6473/16-ц, п. 45 у п. 6.19 Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц) За наведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення матеріальних збитків. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди позивач посилався на звернення відповідача до суду з позовами до нього про усунення від права на спадкування, визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим його моральний та фізичний стан не давали йому змоги спокійно без емоцій прожити усі судові тяганини протягом 2 років, він до теперішнього часу переживає вказану ситуацію як особисту образу, відповідач поставила під сумнів його законне право на спадкування, створила ситуацію, де він повинен був відстоювати своє законне право на спадкування та відновлювати свої права і інтереси, відповідачка скористалась горем в родині, ще за життя матері влаштовувала сварки, не допускала його до квартири, де проживала мати та він був зареєстрований, обумовлювала його серед людей, сусідів, перед якими він був вимушений виправдовуватися, все зазначене спричинило йому душевний біль, страждання та завдали моральної шкоди, враховуючи, що він є інвалідом 1 групи, проходив у 2018 році лікування, у тому числі стаціонарне та саме неправомірні дії відповідача зумовили це звернення до лікаря. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Згідно роз`яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Згідно з нормами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Таким чином, кожна особа, незалежно від того чи є її вимоги обґрунтованими чи ні, має право на звернення до суду, якщо вона вважає, що були порушені її права, свободи, або інтереси, а вже повноважний суд приймає рішення, яке може бути оскаржено учасниками процесу в разі незгоди з ним, тобто вказаними нормами передбачено порядок захисту прав та інтересів не тільки позивача, а і відповідача. Отже, звернення особи до суду з позовом не є підставою для стягнення з неї моральної шкоди. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, у рішенні №487/2916/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та №487/6950/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування, судом встановлено та не потребує доказуванню, що між сторонами по справі тривалий час існують неприязні стосунки з приводу користування житловим приміщенням та в подальшому щодо спадкового майном, позивач з 2007 року є інвалідом, з 28.02.2016 перебував на стаціонарному лікування з приводу ішемічної хвороби серця та інших супутніх захворювань. На підтвердження факту заподіяння відповідачем позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, позивач, відповідно до вимог ст.. 23 ЦК України, не вказав конкретних обставин зокрема зміну стану здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та не надав жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, у тому числі перебування на стаціонарному лікуванні у 2018 році, у зв`язку з неправомірними діями відповідача. Враховуючи, що будь - яких належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, через їх недоведеність.

Outcome: dismissed