Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

16 квітня 2013 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «УніКредит Банк» коштів у розмірі 756,11 дол. США та моральної шкоди в сумі 2000,00 грн. В подальшому, судом у порядку ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України здійснено заміну неналежного відповідача по справі - замість Публічного акціонерного товариства «УніКредит Банк» до участі у справі залучено його правонаступника - Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк". Судом також було прийнято до розгляду доповнення до позовної заяви від 27 жовтня 2014 року, в яких Позивач уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з Відповідача на її користь утримані кошти в сумі 756,11 дол. США, пеню в розмірі 1016,00 дол. США, витрати на правову допомогу в сумі 3066,00 грн., а також відшкодувати завдану їй моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що переказ її коштів за кордон був здійснений Відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та положень Постанови Національного банку України від 29.12.2007 року №496 «Про затвердження Правил здійснення за межі України та в Україні переказів фізичних осіб за поточними валютними неторговельними операціями та їх виплати в Україні та внесення змін до деяких нормативно-правових актів». Тому, окрім утриманих Банком за переказ коштів комісій, Позивач також просить притягнути Банк до відповідальності за шкоду, заподіяну платнику, шляхом стягнення з Відповідача пені виходячи з розрахунку 0,1 відсотка від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Позивач також зазначає, що для захисту свого порушеного права вона була вимушена звернутись до фахівця в галузі права, тому просить компенсувати понесені нею витрати на оплату послуг адвоката, а також відшкодувати завдану їй моральну шкоду, оскільки у зв'язку з неправомірними діями Відповідача під час здійснення помилкового переказу, Позивач зазнала серйозних моральних страждань, які оцінює в 2000 грн. В ході розгляду справи Позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити з обставин, викладених в позовній заяві та доповненнях до неї. Представник Відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях на позовну заяву та поданих до суду письмових поясненнях, додатково зазначивши, що позов є необґрунтованим, недоведеним, дії Банку щодо переказу коштів відповідають вимогам чинного законодавства України та положенням укладеного між сторонами договору, тому в задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши пояснення Позивача, представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 16.05.2013 року між Публічним акціонерним товариством «УніКредит Банк» (правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений Договір №А20-26203011194982 про відкриття та обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи, згідно з яким Позивачеві в Банку було відкрито поточний банківський рахунок [NUMBER] в доларах США. 16.05.2013 року [PERSON] внесла на вказаний рахунок [NUMBER] грошову суму у розмірі 63500,00 доларів США відповідно до квитанції на переказ готівки від 16.05.2013 року. Того ж дня, позивачем подано платіжне доручення в іноземній валюті №1 від 16.05.2013 року на переказ коштів в сумі 63500,00 доларів США., яке було прийнято Банком до виконання. Судом встановлено, що подане позивачем платіжне доручення № 1 від 16.05.13р. містило «номер рахунку» («Account number/IBAN») - [NUMBER], що було номером «TD ABA#», як вбачається з наданого позивачем копії документу з реквізитами отримувача платежу (а.с.173). 30.05.13р. позивачем подано відповідачу заяву про уточнення реквізитів вихідного платежу в іноземній валюті, де остання уточнила номер рахунку (Account number) отримувача вказавши номер [NUMBER] (а.с.16) Згідно з банківською випискою по рахунку [NUMBER], 04.06.13р. грошові кошти у сумі 62 743,89 доларів США повернуті позивачі із зазначенням призначення платежу - «Повернення переказу клієнта БВ№7 [PERSON] на користь [PERSON] 17/05/13 зг МТ 910 від 04706/13 / невірний рахунок» (а.с.21). Таким чином, судом встановлено, що банківська операція по здійсненню переказу коштів у сумі 63 500 доларів США відповідно до платіжного доручення позивача №1 від 16.05.13р. невиконана через невірний рахунок отримувача, які зазначила позивач. Суд звертає увагу, що відповідно до платіжного доручення №1 від 16.05.13р. позивач прийняла на себе Зобов'язання оплатити комісії банків-кореспондентів та банку бенефіціара у зв'язку з вибором комісії OUR, що відповідно до п.71 вказаного платіжного доручення визначало сплату комісійних витрат за рахунок платника (а.с.13). Згідно з вказаним платіжним дорученням №1 від 16.05.13р. позивач просила про конвертацію доларів США у CAD канадські долари. Так, за даними банка кореспондента 17.05.13р. грошова сума вказана у платіжному дорученні у розмірі 63 500 доларів США була конвертована у CAD канадські долари за курсом 1,0234, що склало 64 985,900 CAD канадські долари (а.с. 156,157). В подальшому, у зв'язку з неправильним номером рахунку реквізитів отримувача 64 985,900 CAD канадські долари за курсом 0,96550005 були конвертовані у долари США, що склало суму у розмірі 62 743,89 доларів США, яка 04.06.13р. зарахована на поточний банківський рахунок позивачки [NUMBER] та складала на 756,11 долари США менше від надісланої платіжним дорученням №1 від 16.05.13р. Таким чином, суд приходить до висновку, що повернення коштів, надісланих позивачем на підставі платіжного доручення №1 від 16.05.13р. відбулося з вини позивача, у зв'язку з непривальним зазначенням рахунку отримувача, а зменшення повернутої суми, у зв'язку з проведеною конвертацією валюти, проведення якої заявлено позивачем у платіжному доручення №1 від 16.05.13р. Так, суд вважає за необхідне також звернути увагу, що між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини щодо виконання договору банківського рахунка, які регламентовані статтями 1066, 1067 Цивільного кодексу України. Згідно з ч.1 ст.1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку Банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові грошові кошти. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. У відповідності до ст.1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку. Статтею 1071 Цивільного кодексу України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, та також у випадках, встановлених законом чи договором між банком та клієнтом. Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає, що документами на переказ коштів є розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу (п.16.1 ст.16). Відповідно до п.1.35 вказаного Закону розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача. Статтею 20 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що ініціатором переказу коштів може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1.30 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення є розрахунковим документом, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Тобто, за правильність платіжних реквізитів, що зазначаються в платіжному дорученні щодо отримувача грошового переказу, відповідальність несе платник, тобто особа, яка ініціює цей переказ коштів. Судом встановлено, що Позивач ініціювала платіж згідно п.21.1 вказаного Закону, особисто подавши до Банку розрахунковий документ та підписавши його. Стаття 32 Закону №2346 визначає умови відповідальності банків при здійсненні переказу. Згідно вказаної норми Закону №2346 Банк не несе відповідальності перед Позивачем за неправильність платіжних реквізитів, зазначених Позивачем у Платіжному дорученні. Аналогічні положення містить п.10.2 Договору про відкриття банківського рахунку, яким передбачено, що Банк не несе відповідальності за несвоєчасне здійснення розрахунково-касових операцій по наданих клієнтом документів, які оформлені з порушенням вимог нормативно-правових актів Національного банку України. Разом з тим, заслуговує на увагу та обставина, що при оформлені платіжного доручення від 16.05.2013 року Позивач надала свою згоду на те, що пов'язані з даною операцією всі комісійні витрати Відповідача, банків-кореспондентів та банка-отримувача будуть здійснені за її рахунок, тобто за рахунок платника. Судом враховано, що переказ коштів здійснювалося Відповідачем за допомогою міжнародної системи грошових переказів SWIFT у порядку, передбаченому Правилами здійснення переказів іноземної валюти за межі України за дорученням фізичних осіб та одержання фізичними особами в Україні переказаної їм із-за кордону іноземної валюти, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 17 січня 2001 року №18. Судом також встановлено, що у відповідності з вимогами пункту 2.8 Положення про відкриття та функціонування кореспондентських рахунків банків-резидентів та нерезидентів в іноземній валюті та кореспондентських рахунків банків-нерезидентів у гривнях» затвердженого Постановою Правлінням Національного банку України №118 від 26.03.1998 року, між Банком ПЕКАО (Україна) ЛТД (Bank Pekao (Ukraine) Ltd) правонаступником якого є Відповідач та Сітібанком (Сitibank) було укладено Договір про банківський доступ та ліцензію на програмне забезпечення. Пунктами 8.1 - 8.2 даного договору передбачена можливість стягнення комісійних зборів, відсотків та інших сум за надане Сітібанком обслуговування. Водночас, виходячи зі змісту п. 1.1 договору про відкриття банківського рахунку, сума комісійної винагороди, нарахована Банку іншими банками за виконання доручень клієнта, списується Банком з рахунків клієнта. Вказане узгоджується з положеннями, укаденого між сторонами договору №А20-26203011194982 про відкриття та обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи, при укладенні якого сторони дійшли згоди про те, що відносини між ними регулюються цим договором, стандартними тарифами Банку та діючим законодавством України (п. 2.2 Договору). Згідно з п.п. 5.15, 7.3, 6.2.5 вказаного Договору та п.п. 1.5, 1.6 Витягу із стандартних тарифів за послуги, що є додатком до цього договору Банк має право отримувати від клієнта плату (комісійну виагороду) за надані послуги згідно з діючими тарифами, з якими клієнт ознайомлений та згоден. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умовні пункти визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 цього Кодексу передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Тобто, підписавши договір про відкриття банківського рахунку без застережень та вчинивши дії щодо його виконання сторони підтвердили свої права та обов'язки за ним, погодились з усіма умовами цього договору, доказів, які б свідчили про внесення сторонами змін до вказаного договору суду не надано. Тому суд вважає, що при здійсненні переказу коштів за платіжним дорученням в іноземній валюті №1 від 16.05.2013 року Відповідач керувався умовами укладеного між сторонами договору про відкриття банківського рахунку та здійснив переказ коштів з залученням банку-контрагента, поклавши при цьому обовязок щодо оплати комісії за проведення операції на платника. Позивач також просить стягнути з Відповідача суму моральної шкоди, оскільки вважає, що внаслідок незаконних дій Банку їй було завдано значних моральних страждань, які полягали в необхідності неодноразового відвідування банківської установи та веденні переписки з Банком, на яку Позивачем було витрачено багато особистого часу та зусиль. Частиною 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, зокрема, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та за загальним правилом, заінтересованість Позивача у судовому процесі зобов'язує її довести як наявність спірних правовідносин, так і ту суб'єктивну обставину, що її права порушені і саме на Відповідача має бути покладено відповідальність на передбачених законом підставах. Положеннями статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Проте, аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що наданими доказами вказані позовні вимоги належним чином не обґрунтовані, порушення Відповідачем норм чинного законодавства не доведено, не містяться й докази спричинення будь-якої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв'язку з діями Відповідача, заявлена Позивачем сума нічим не обґрунтована. Таким чином, судом встановлено, що банківська операція зі здійснення переказу коштів у сумі 63 500 доларів США відповідно до платіжного доручення позивача №1 від 16.05.13р. невиконана через невірний рахунок отримувача, які зазначила позивач. При цьому доводи позивача про те, що Банк визнав допущені ним порушення під час здійснення операції переказу коштів у сумі 63 500 доларів США відповідно до платіжного доручення позивача №1 від 16.05.13 року тим, що погодився здійснити оплату комісії банків за повторний переказ зазначених коштів платника [PERSON], не беруться судом до уваги, оскільки порушень у діях Банку під час переказу коштів відповідно до платіжного доручення позивача №1 від 16.05.13 року не встановлено. Відтак, вимоги Позивача щодо стягнення з Банку моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки завдання такої шкоди Позивачеві внаслідок незаконних дій Відповідача не доведено. Також на думку суду відсутні факти порушення Відповідачем прав Позивача, як споживача банківських послуг, адже згідно ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Проте, задоволення такої вимоги за умови її пред'явлення можливе з урахуванням положень п.5 ч.1 ст.4 Закону «Про захист прав споживачів», яка передбачає право споживача на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Наявність таких порушень Позивачем не доведена, тому вимога відносно відшкодування моральної шкоди не відповідає нормам Закону, на який вона посилається в позовній заяві та не може бути задоволена судом. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає, що Позивач просить стягнути з Відповідача на її користь також витрати на правову допомогу в сумі 3066,00 грн. В обґрунтування своїх вимог надає суду копію акту прийому-здачі виконаних робіт від 27.10.2014 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру від тієї ж дати, однак суд критично ставиться до наданих доказів та вважає що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Однак, відсутність в матеріалах справи первинного договору про надання правової допомоги позбавляє суд можливості дослідити предмет та підставу правовідносин, що виникли між Позивачем та її представником. З долученого до матеріалів справи акту прийому-здачі виконаних робіт та квитанції не слідує, що послуги надавались саме по даній цивільній справі. Суд також не має можливості перевірити обсяг прав та обов'язків адвоката за вказаним договором, а відтак і надати належну оцінку розрахунку вартості адвокатських послуг. Крім того, згідно ч. 1 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, однак Позивачем суду не надано доказів, що [PERSON] є адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права. Разом з тим, суд зазначає, що згідно ст.ст. 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України під судовими витратами слід розуміти в тому числі витрати на правову допомогу, які вже фактично понесені стороною і документально підтверджені належними доказами. Проте, залучена Позивачем до матеріалів справи квитанція про сплату коштів у розмірі 3066,00 грн. скріплена лише печаткою адвоката, а тому не може свідчити про фактичне понесення цих витрат Позивачем.

Outcome: dismissed