Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщеннями та знятя з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтував тим, що йому на праві власності належить житлове приміщення розташоване за адресою: [ADDRESS]. З 24.03.2009 року у вказаному домоволодінні зареєстрована відповідачка [PERSON], Знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні відповідачка відмовляється. Зазначає, що відповідачка не є членом його сімї, адже вони знаходяться на стадії розлучення, будь-яких договідних зобов'язань між ними не має. Посилаючись на положення статті 405 Цивільного кодексу України, ч.4 ст. 157 ЖК України просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS], внаслідок відсутності особи в домоволодінні понад встановлені строки. Позивач до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та пояснила, що відповідачка добровільно в грудні 2014 року виїхала з житлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідачка позовні вимоги не визнала та пояснила, що у період з 25.12.2009 року по 27.08.2015 року перебувала у шлюбі з позивачем. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вказала, що мешкала в житловому приміщенні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] з березня 2009 року, а з квартири виїхала тільки у лютому 2015 року. Зазначила, що вона у грудні поїхала до матері з дитиною, а коли вона повернулася, то позивач чинив перешкоди їй у поверненні до будинку, тому вона з лютого 2015 року мешкає у матері за адресою: [ADDRESS], речі з квартири позивача вивезла тільки у серпні 2015 року. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВЕМ №650178 від 09 22.02.2007 року, виданого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Папуш П.С., та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.05.2007 року, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок [ADDRESS]. Згідно домової книги на домоволодіння [ADDRESS] відповідачка [PERSON] зареєстрована у будинку з 24.03.2009 року. 27.08.2015 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.08.2015 року. Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначено в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Спірні правовідносини, які є предметом розгляду по даній справі, виникли між позивачем, як власником житла, та колишнім членом його сім'ї [PERSON], яка на час реєстрації та вселення була дружиною позивача і членом його сім'ї. Відповідно до роз'яснень викладених в листі Верховного Суду України від 01.07.2013р. «Про аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» під час виселення колишнього члена сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.). Отже наведені положення дають підстави для висновку, що припинення сімейних відносин з позивачем власником будинку не позбавляє відповідачку як колишнього члена сім'ї права користування займаним приміщенням. В пункті 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Згідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Одночасно з цим в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 зазначено, що коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Вичерпного переліку поважних причин відсутності члена сім'ї понад встановлені строки житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. З урахуванням зазначеного, позивач [PERSON] не представив суду переконливих об'єктивних доказів, які б свідчили про відсутність відповідачки без поважних причин понад один рік у будинку [ADDRESS]. Таким чином, враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та необхідність відмови в їх задоволені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed