Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Київський обласний центр зайнятості звернувся до суду із позовом до [PERSON], відповідно до якого зазначив, що постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2014 року у справі № 2а/2570/1044/2012 задоволено частково позовні вимоги головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Славутицького міського центру зайнятості [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості та Славутицького МЦЗ, та визнано незаконними дії позивача щодо звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Славутицького МЦЗ за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а також визнано незаконним наказ позивача № 69-к від 27.01.2012 року в частині звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Славутицького МЦЗ за п. 1 ст. 40 КЗпП України, [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг Славутицького МЦЗ та зобов'язано нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.01.2012 року по день поновлення на роботі. Постановою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду 21 жовтня 2014 року у адміністративній справі № 2а/2570/1044/2012 частково задоволено апеляційну скаргу. Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2014 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з позивача на користь [PERSON] моральної шкодив розмірі 8 000 грн. скасовано, та прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні її вимог про стягнення з позивача моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. було відмовлено. В решті постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2014 року - залишено без змін. Позивач та Славутицький МЦЗ направили касаційні скарги, які на даний час відхилені. На підставі вищезазначених рішень [PERSON] було нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 75 036 гривень 44 копійки. Виходячи з викладеного, позивач вважав, що загальними підставами та умовами для притягнення до матеріальної відповідальності є: порушення керівником трудових обов'язків встановлених законодавством та положенням про Київський обласний центр зайнятості від 11.02.2011 року; наявність прямої дійсної шкоди установі - проведення зайвих грошових виплат у сумі 75 036 грн. 44 коп.; причинний зв'язок між порушенням і шкодою, підписання наказу від 27.01.2012 року за № 69-к, відповідно до якого була звільнена [PERSON] з 30.01.2012 року з посади головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Славутицького міського центру зайнятості, у зв'язку з реорганізацією та скорочення чисельності працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України; форма вини в даному випадку не має значення, керівник може звільнити працівника, помиляючись у застосуванні закону, тобто допускаючи лише необережне правопорушення, але нестиме повну матеріальну відповідальність. За таких обставин, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, в особі Київської обласної служби зайнятості була завдана шкода спричинена незаконним звільненням [PERSON], оскільки сплата відповідних коштів призводить до затримок фінансування заходів пов'язаних з наданням матеріального забезпечення у випадку безробіття та соціальних послуг громадянам, у тому числі особам, які переселились з тимчасово окупованої території України та з зони проведення антитерористичної операції. Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь Київського обласного центру зайнятості на р/р № 37177001001665 Банк ГУДКСУ у Київській області, МФО 821018, код 03491085 виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON], спричинений її незаконним звільненням в сумі 75 036 гривень 44 копійки. В судовому засіданні представник позивача Гончар І.В. підтримала позовні вимоги, просила їх задоволити у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, зазначивши, що наказ про звільнення [PERSON], який був визнаний незаконним у подальшому, рішенням суду, був винесений саме відповідачем по справі, а отже шкода, завдана Київському обласному центру зайнятості, у вигляді сплаченого на користь [PERSON] вимущеного прогулу у сумі 75 036 гривень 44 копійки, підлягає стягненню саме з нього. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, які підтримав у судовому засіданні та вважав, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] не перебував із позивачем у трудових відносинах, оскільки трудовий договір не укладав, також позивачем не було наведено, які саме трудові обов,язки відповідач виконав не належним чином, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. Також представник зазначив, що відповідач при підписанні наказу про звільнення [PERSON] не знав, не міг та не повинен був передбачати настання негативних наслідків у вигляді заподіяння шкоди позивачу. Крім того представник відповідача звертав увагу, що позивачем не було надано доказів на підтвердження суми своїх позовних вимог у розмірі 75 036, 44 гривен. За таких підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач - Київського обласного центру зайнятості не є належним позивачем у справі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі пояснив, що у період з січня 2001р. по березень 2014р. він працював на посаді директора Київського обласного центру зайнятості на підставі Наказу Міністра Міністерства праці та соціальної політики України. Свої обов,язки завжди виконував належним чином, та звільнився у зв,язку із виходом на пенсію. Пояснив, що дійсно у 2012 році ним було підписано наказ про звільнення [PERSON] у зв,язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників із виплатою грошової допомоги та компенсації невикористаної щорічної відпустки. Даний наказ був прийнятий ним на виконання наказу директора Державного центру зайнятості щодо оптимізації структури та чисельності працівників державної служби зайнятості та службової записки заступника директора Славутицького міського центру зайнятості щодо пропозиції скоротити саме головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг [PERSON]. Крім того пояснив, що даний наказ про звільнення був підготовлений відділом по роботі з кадрами та погоджений із начальником відділом по роботі з кадрами [PERSON], із начальником фінансово-аналітичного відділу [PERSON], та начальником юридичного відділу [PERSON], а отже підстав вважати його таким, що не відповідає вимогам закону у нього не було. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання третя особа по справі [PERSON] не з,явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, будучи допитана у судовому засіданні у якості свідка, суду пояснила, що рішення щодо звільнення головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг [PERSON] приймалось директором Київського обласного центру зайнятості [PERSON], вона на той час перебувала на посаді начальника відділу по роботі з кадрами та до її повноважень не входило опрацювання штатного розпису служби зайнятості Київської області, а саме визначення чисельності посад та визначення кваліфікаційного рівня працівників служби зайнятості Київської області. В судове засідання третя особа по справі [PERSON] не з,явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, будучи допитана у судовому засіданні у якості свідка, суду пояснила, що рішення про звільнення головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг [PERSON] приймалось директором Київського обласного центру зайнятості [PERSON], вона на той час перебувала на посаді начальника юридичного відділу, однак у її повноваження входило перевірка проекту наказу на відповідність вимог діючого законодавства, перевірка підстав для звільнення особи із займаної посади у її повноваження не входить. Також пояснила, що на той час до її повноважень не входило опрацювання штатного розпису служби зайнятості, визначення чисельності посад служби, які підлягали скороченню та визначення кваліфікаційного рівня працівників. Також пояснила, що відповідачем не було отримано жодних консультацій із нею щодо скорочення [PERSON] та винесення відповідного наказу. Будучи допитаним у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він працює начальником юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості, на час прийняття рішення про звільнення [PERSON] начальником відділу працювала [PERSON], яка й ставила погоджувальну резолюцію на наказі про її звільнення. Така погоджувальна віза свідчить про те, що текст даного наказу відповідає чинному законодавству. Даний наказ у подальшому був визнаний незаконним адміністративним судом та [PERSON] поновлено на її посаді із виплатою суми вимушеного прогулу. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказом Міністра Міністерства праці та соціальної політики України від 10.01.2001р. за №4-к [PERSON] з посади Керівника служби Міністра праці та соціальної політики України у порядку переведення на іншу роботу, п. 5 ст. 36 КЗпП України призначено директором Київського обласного центру зайнятості. 22.09.2011р. директором Державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України винесено наказ за №128 про оптимізацію структури та чисельності працівників державної служби зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов,язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та її робочих органів на 2012 рік. Згідно п. 1 даного наказу було прийнято рішення про скорочення чисельності працівників державної служби зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов,язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та її робочих органів - Державного центру зайнятості, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольььського, міських, міськрайонних, районних та районних у містах центрах зайнятості на 2012 рік. (а.с. 77) 18.10.2011 р. листом за №1909/08/12-11 директором Київського обласного центру зайнятості [PERSON] на підставі наказу Державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України винесено наказ за №128 та наказу Київського обласного центру зайнятості від 28.09.2011 № ДЦ-03-6767/0/6-11 направлено на адресу директора Славутицького міського центру зайнятості повідомлення про скорочення у даному центрі 3-х штатних одиниць та необхідність надати обґрунтування щодо скорочення, та направити його у фінансово-аналітичний відділ. (а.с. 120) 21.10.2011р. на адресу директора Київського обласного центру зайнятості [PERSON] надійшла службова записка заступника директора Славутицького міського центру зайнятості щодо можливості скорочення певних працівників центру, в тому числі й головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг [PERSON]. (а.с. 80) 27.01.2012р. наказом директора обласного центру зайнятості [PERSON] головний спеціаліст відділу надання соціальних послуг [PERSON] була звільнення у зв,язку із реорганізацією та скороченням чисельності працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 14, 121). Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2014 року у справі № 2а/2570/1044/2012 задоволено частково позовні вимоги наказом з працевлаштування Славутицького міського центру зайнятості [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості та Славутицького МЦЗ, та визнано незаконними дії позивача щодо звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Славутицького МЦЗ за п. 1 ст. 40 КЗпП України, визнано незаконним наказ позивача № 69-к від 27.01.2012 року в частині звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Славутицького МЦЗ за п. 1 ст. 40 КЗпП України, [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг Славутицького МЦЗ, зобов'язано нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.01.2012 року по день поновлення на роботі. (а.с. 4-6) Постановою колегії суддів Київського апеляційного Адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року у адміністративній справі № 2а/2570/1044/2012 було частково задоволено апеляційну скаргу Київського обласного центру зайнятості та Славутицького МЦЗ та Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2014 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Київського обласного центру зайнятості на користь [PERSON] моральної шкодив розмірі 8 000 гривен було скасовано, та прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 гривен було відмовлено. В решті постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2014 року - залишено без змін. (а.с. 7-13) Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.11.2014р. було відмовлено у відкритті касаційних проваджень за скаргами Київського обласного центру зайнятості та Славутицького МЦЗ. (а.с. 15) 31.10.2014р. наказом директора Київського обласного центру зайнятості [PERSON] за № 444-к [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг Славутицького МЦЗ, та наказано забезпечити начальнику відділу - головному бухгалтеру відділу бухгалтерського обліку Славутицького МЦЗвиплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014 року у справі № 2а/2570/1044/2012 [PERSON].(а.с. 17). Згідно із відповіддю директора Славутицького МЦЗта головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку Славутицького МЦЗ від 23.06.2015р. [PERSON] середній заробітна плата за час вимушеного прогулу був нарахований та виплачений частинами, а саме у листопаді 2014 року було нараховано 26 060,56 гривень та у грудні 2014р., нараховано 48 975,88 гривень за перод з 30.01.2012р. по 30.10.2014р. (а.с. 44-45) Вказані обставини також підтверджуються й іншими документами, а саме: списками працівників на отримання заробітної плати, відомостями нарахування заробітної плати, відомостями утримано із заробітної плати, платіжними дорученнями (а.с. 46-56). Також судом встановлено, що Наказом Міністра Міністерства Соціальної політики України від 31.03.2014р. за №37кс [PERSON] директора Київського обласного центру зайнятості [PERSON] було звільнено з посади у зв,язку із виходом на пенсію. Того ж дня 31.03.2014р. директором Київського обласного центру зайнятості [PERSON] було видано наказ про припинення виконання обв,язків директора Київського обласного центру зайнятості за власним бажанням (а.с. 18) У відповідності до вимог ч. 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Підставою повної матеріальної відповідальності згідно з п. 8 ст. 134 КЗпП України, є вина службової особи, в незаконному звільненні працівника, тобто матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини установі. За трудовим законодавством суб'єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, покладених на нього трудовими договором. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір. У статті 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Слова в частині першій статті 130 КЗпП України "працівники несуть матеріальну відповідальність" означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією. Відповідно до вимог ст. 136 КЗпП України стягнення матеріальної шкоди з керівників підприємств, установ,організацій та їх заступників в судовому порядку провадиться за позовом вищого в порядку підлеглості органу. Відповідно до п. 1 Положення про Київський обласний центр зайнятості, затвердженого Директором Державного центру зайнятості від 11.02.2011р. Київський обласний центр зайнятості є органом державної служби зайнятості, на який покладаються функції робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов,язковго державного соціального страхування України на випадок безробіття у Київській області. Центр підпорядковується та підпорядковується та підзвітний Державному центру зайнятості - виконавчій дирекції Фонду загальнообов,язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. (а.с. 18-21) Пунктом 7 вищевказаного Положення передбачено, що Центр очолює директор, який призначається на посаду і звільняється з посади Міністерством соціальної політики України за погодженням з Київською обласною державною адміністрацією. Судом встановлено у судовому засіданні та неоспорювалось сторонами по справі, що відповідач [PERSON] був призначений на посаду директора Київського обласного центру зайнятості - Наказом Міністра Міністерства праці та соціальної політики України від 10.01.2001р. за №4-к [PERSON]. Також пунктом 11 вищевказаного Положення визначено, що центр фінансується за рахунок коштів Фонду загальнообов,язковго державного соціального страхування України на випадок безробіття. Таким чином, на підставі викладеного суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON], не може відповідати перед установою - Київським обласним центом зайнятості, з якою ним не було укладено трудовий договір, а отже він не перебуває з ним у трудових правовідносинах. У даному випадку у розумінні вимог закону, а саме ст. 136 КЗпП України позивач - Київський обласний центр зайнятості є не належним позивачем у даній справі. Враховуючи викладене та аналізуючи всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, заявлені не належним позивачем по справі, а тому у задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed