Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору та просить суд: визнати недійсним кредитний договір № 180522-210953 від 22.05.2018. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.05.2018 року між [PERSON] та ТОВ « ПРОСТІ ЗАЙМИ» укладено кредитний договір № 180522-210953 у вигляді Заяви-анкети для отримання кредиту. Умовами договору передбачено, що позивач, начебто, ознайомившись з Додатком 2 до кредитного договору - Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що розміщені на Офіційному сайті https://bistrozaim.ua, та погодившись з ними, просить Товариство надати йому кредиту у розмірі затвердженої суми 1000,00 грн. та перерахувати його на вказані реквізити. Кредит виданий строком на 11 днів до 01.06.2018 та повинен бути повернутий у розмірі 1000,00 грн. та проценти у розмірі 220,00 грн.. Розмір процентів 2% за кожен день користування кредитом (730% річних). Дата початку нарахування процентів за користування кредитом 22.05.2018. Позивач вважає, що при укладенні вказаного договору були порушені його, яка споживача, права, згідно Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме, працівниками Товариства при видачі кредитних коштів не ознайомлено позивача з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та про це він не ставив свій підпис. З текстом Умов надання та обслуговування кредитів та Правил про порядок надання коштів у позику позивач не був ознайомлений, та вони відсутні на інтернет-сайті відповідача. Також, позивачу, як споживачу в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, та відсутнє будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення його з такою інформацією та взагалі з усіма умовами кредитного договору. Здійснюючи оформлення кредиту через інтернет, він не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки. Позивач зазначає, що положення кредитного договору щодо стягнення неустойки у вигляді штрафу у розмірі 3% за кожен день користування у межах встановленого строку та пені у розмірі 3,64% від суми заборгованості, починаючи з 1-го дня, на 15-й день - 5,02%, на 30-й день - 7,67% відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, оскільки сума компенсації становить більше 50%. Також умовами кредитного договору передбачена подвійна відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді штрафу та пені. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 16.02.2021 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що крім оспорюваного кредитного договору № 180522-210953 від 22.05.2018 між Товариством та позивачем також укладені наступні кредитні договори: № 180330-105508 від 30.03.2018, № 180519-220918 від 19.05.2018, № 18519-223401 від 19.05.2018, порядок укладення яких ідентичний порядку укладення оспорюваного кредитного договору, в тому числі про ознайомлення з Правилами. Більш того, позивач на виконання договору про надання фінансових послуг № 180330-105508 від 30.03.2012 здійснив часткове внесення коштів на рахунок Товариства в рахунок погашення заборгованості за цим договором, що свідчить про визнання боргу та прийняття Умов надання та обслуговування кредитів і правил про порядок надання коштів у позику. Товариство виконало свої зобов`язання з приводу надання грошових коштів, та кошти за спірним кредитним договором перераховані на банківську картку позичальника платіжною системою ТОВ фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (WayForPay), яка є учасником внутрішньодержавної платіжної системи FLASHPAY. Твердження позивача про не ознайомлення ним при укладенні спірного кредитного договору з Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів у позику не відповідає фактичним обставинам справи. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. На виконання ч. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» Товариство розміщує на своєму веб-сайті всю необхідну інформацію для отримання споживчого кредиту споживачем, з якою можна ознайомитись за посиланням на сайті Товариства: pzaim.zp.ua. Спірний кредитний договір укладений в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, і з огляду на ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» до них мають бути застосовані приписи цього Закону. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредиту має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення, та зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією. Будь-які обмеження у часі для детального ознайомлення з Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів відсутні, позивача ніхто не спонукав до прийняття швидкого рішення та не позбавляв достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Щодо посилань позивача про несправедливі умови договору відповідач зазначає, що встановлення розміру пені є умовами, що визначаються в договорі на розсуд сторін, пеня є видом забезпечення виконання стороною зобов`язань за договором, та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить посилань на те, що оцінка пропорційності компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором здійснюється із сум, які можуть бути нараховані за рік. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Також, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції станом на укладення спірного кредитного договору, Закон не поширюється на кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Спірний кредитний договір укладено на суму 1000,00 грн., та на нього не поширюється вимоги цього Закону в тому числі, стосовно розміру процентів та штрафних санкцій. Крім того, в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором, який дозволив би встановити, що розмір штрафних санкцій перевищує встановлену законодавством межу. Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, з`ясувавши правові позиції сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до наступного висновку. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим у силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, (стаття 628 ЦК України). При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину. У даному випадку, звертаючись до суду з даним позовом позивач, окрім ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України посилається також і на приписи ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, згідно з якою якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено судом і підтверджується письмовими доказами, 22.05.2018 між ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 180522-210953 у вигляді Заяви-анкети для отримання кредиту, відповідно до умов якого [PERSON] , ознайомившись з кредитним договором, додатком 2 - Умовами надання та обслуговування кредита, що розміщені на офіційному сайті https://bistrozaim.ua, та погодившись з ними, ознайомившись із Правилами про порядок надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, просить Товариство надати йому кредит на особисті потреби у розмірі затвердженої суми 1000,00 грн., строком на 11 днів до 01.06.2018, та зобов`язується повернути кредит у розмірі 1000,00 грн. та сплатити проценти у розмірі 220,00 грн. Розмір процентів 2% за кожен день користування кредитом (730% річних або 732% річних, якщо на період користування кредитом припадає високісний рік). Дата початку нарахування процентів за користування кредитом 22.05.2018. Просить надавати йому кредит у подальшому на вказаний картковий рахунок на підставі Заявок-Анкет, наданих ним особисто на сайті або у відділенні Товариства та на підстав замовлення коштів з його особистого номеру телефону. Судом також встановлено і не заперечується позивачем, що суму кредиту в розмірі 1000,00 грн. він отримав у повному обсязі, шляхом безготівкового перерахування на особистий рахунок. Доводи позивача про несправедливість та невідповідність закону умов укладеного між сторонами договору Кредитного договору № 180522-210953 від 22.05.2018 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому вимоги про визнання цього договору недійсним є необґрунтованими і не підлягають задоволенню з огляду на наступне. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію») Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Зі змісту оспорюваного договору № 180522-210953 від 22.05.2018 вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту, так як позивач через особистий кабінет на веб-сайті Товариства подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту шляхом проставлення відповідної галочки в пункті «З Правилами й уомвами наданя позики ознайомлений і підтверджую направлення оферти у відповідності до запропонованої редакції, а також згоду на обробку персональних даних, в тому числі на передачу даних в бюро кредитних історій», було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було використано для підтвердження підписання договору. Договір містить персональні дані позивача, зокрема його ПІ Б, номер картки платника податків, паспортні дані, які відповідають відомостям, які містяться в позовній заяві самого позивача. Позивач зареєструвався на веб- сайті товариства та отримав доступ до власного особистого кабінету. Для реєстрації позивач пройшов ідентифікацію, а саме надав свої паспортні дані, свій ідентифікаційний код, номер телефону, адресу електронної пошти, а також надав реквізити банківської картки. Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; зміст договору містить повну інформацію щодо умов надання позики, її вартості, процентної ставки. При цьому матеріали справи не містять відомостей про звернення позичальника до відповідача з приводу незрозумілості кредитного договору, несправедливості його умов, неправомірності положень цього договору, порушення прав позичальника як споживача, недостатності наданої відповідачем інформації про умови позики. Отже, у відповідності до умов Договору позивач підтверджує своє розуміння і згоду з тим, що до підписання Договору він був ознайомлений зі всією інформацією, необхідною йому для прийняття рішення щодо отримання кредиту, та інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин, підстав вважати, що позивачу при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) немає. Частина 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, на час укладення оспорюваного договору виключена, та не є чинною. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. За змістом положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно із якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. В статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати Ті повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Умови та Правила кредитування у ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору він не був ознайомлений з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до ТОВ « ПРОСТЙ ЗАЙМИ» з заявкою на отримання кредиту та, підписавши договір, [PERSON] засвідчив той факт, що він обізнаний з Правилами, які включають в себе і умови договору. Крім того, згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Тому, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Позивач, у свою чергу, не відмовлявся від виконання умов кредитного договору та не інформував відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. В силу приписів ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. У відповідності до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З урахуванням наведених вище норм за умовами укладеного сторонами договору можливі умови щодо сплати відсотків за користування грошовими коштами, а також неустойки у вигляді пені як засобу забезпечення належного виконання зобов`язання. Умовами оспорюваного договору встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені та штрафу не застосовується, при цьому грошова сума нарахованих пені та штрафу залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Так, позивачем не надано суду доказів нарахування відповідачем позивачу непропорційно великої суми компенсації, зокрема нарахування пені та штрафу, у разі невиконання ним зобов`язань, з порушенням вимог ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів». Враховуючи вищевикладене, доводи позивача в цій частині суд оцінює критично та не приймає до уваги. Враховуючи вищевикладене суд дійшов до висновку, що позивачем всупереч вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину, доводи позивача ґрунтуються виключно на його поясненнях та домислах і спростовуються письмовими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в задоволенні позову позивача, який звільнений від сплати судового збору, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed