Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

06 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, зазначив, що в період з 1981 року по 31.12.2013 року він перебував у трудових відносинах з ГРЕ № 37, яка є структурним підрозділом КП Кіровгеологія. Згідно наказу № 114-к від 31.12.2013 року, виданого керівництвом КП «Кіровгеологія» був звільнений з посади за скороченням чисельності працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. 17.02.2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда винесено на його користь рішення про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, рішення набрало законної сили 27.02.2014 року. 20.05.2014 року відділом Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 43347494 для виконання рішення суду. Так як КП «Кіровгеологія» до цього часу не розрахувалося з ним по заборгованості заробітної плати він змушений звернутися до суду для подальшого захисту своїх прав. На кінець його роботи в структурному підрозділі Казенного підприємства «Кіровгеологія» (Геологорозвідувальної експедиції № 37) середня заробітна плата склала 1303,04 грн. Час затримки виплат з 15.01.2014 року) до цього часу (02.11.2015 року) склав 20 місяців 11 днів (20,37 місяців), таким чином на теперішній час відповідач має сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 15.01.2014 року по 02.11.2015 р. включно, що загалом становить 26542,92 грн. ( 1303,04 грн. х 20,37 міс.). Крім того, внаслідок вищевказаних правопорушень чинного трудового законодавства з боку відповідача щодо несвоєчасного розрахунку працівника під час його звільнення він зазнав і значної моральної шкоди. Вона полягає в тому, що він будучи звільненим з роботи, зазнавав значних душевних страждань від того, що усвідомлював те, що керівництво КП «Кіровгеологія» вчиняє з ним протиправно, грубо порушує чинне законодавство та його права на отримання заробітної плати, яку він чесно заробив своєю працею, він неодноразово переносив нервовий стрес у звязку з нерегулярною, багаторічною невиплатою зарплати, яка відбувалася з вини відповідача. Порушено та змінено його звичайний ритм життя, відсутність коштів змусило його весь час докладати додаткових зусиль для пошуку грошей і організації свого життя. В звязку з цим він оцінює компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 26 542,92 грн., у відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позові. Представник відповідача до суду не зявився, повідомлений про час та місце розгляду справи в установленому порядку, причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, за наявними матеріалами справи та ухвалив розглядати справу заочно, про що позивач в судовому засіданні не заперечував. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. З трудової книжки вбачається, що згідно наказу № 114-к від 31.12.2013 року КП «Кіровгеологія» [PERSON] був звільнений у звязку із скороченням чисельності по п.1 ст. 40 КЗпП України. 09.09.2014 року [PERSON] прийнятий на роботу в ТОВ «Єлисаветградська транспортна компанія» на посаду водія автотранспортних засобів (а/м ГАЗ-52 (спеціальний)) служби рухомого складу 1 го класу по строковому трудовому договору ( а.с. 4 ). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2014 року, яке набрало законної сили 27.02.2014 року стягнуто з відповідача на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну платуу розмірі 8083,92 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 473,76 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. У відповідності до постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.05.2014 року державним виконавцем Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 43347494 з виконання рішення суду на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 29.04.2014 року. Згідно постанови від 04.12.2014 року державного виконавця Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві повернуто виконавчий документ на підставі п.2 ч.1 ст.47, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження». У відповідності до поштового повідомлення від 04.11.2015 року вбачається, що Державною виконавчою службою Печерського районного управління юстиції у м. Києві отримано виконавчий документ про виконання рішення суду. Згідно пенсійного посвідчення видно, що [PERSON] являється пенсіонером з 07.10.2011 року та отримує пенсію. Відповідно до п.п. 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Судом встановлено, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, відповідачем до теперішнього часу не виплачено на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату, тому суд вважає, що відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. З огляду на те, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2014 року [PERSON] було нараховано середній заробіток за час затримки , тобто з 01 січня 2014 року по 16 січня 2014 року включно, то період затримки розрахунку необхідно враховувати з 17 січня 2014 року по 02.11.2015 року. Згідно довідки ГРЕ № 37 від 04.11.2015 року № 2/289 середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 1303,04 грн. Таким чином, відповідач має сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 17 січня 2014 року по 02.11.2015 року у розмірі 26 542,92 грн. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 26 542,92 грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою ПВС України №5 від 25.05.2001 року Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У відповідності до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 .03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди ( зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи те, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2014 року позивачу стягнуто моральну шкоду з відповідача, [PERSON] являється пенсіонером, отримує пенсію та працює, позивачем не надано доказів того, в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, тому суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з Казенного підприємства Кіровгеологія судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн., з [PERSON] судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial