Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

01.12.2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про припинення права на аліменти. У поданому до суду позові позивач зазначив, що під час розгляду Центральним районним судом м.Миколаєва позовної заяви про визначення місця проживання малолітньої дитини доньки [PERSON] , 2015 року народження йому стало відомо, що Заводським районним судом м.Миколаєва 27.10.2020 року було видано судовий наказ №2-н/487/731/20 за заявою [PERSON] про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) на утримання його доньки. Вважає, що для отримання цього наказу, відповідач запобігла обману суду і в поданих в суд документах внесла завідомо неправдиві відомості що їх дочка перебуває на її утриманні по [ADDRESS] . Посилаючись на те, що донька проживала з ним з дня її народження, протягом часу існування шлюбу з відповідачем так і після його розірвання і по теперішній час по [ADDRESS] , а також на те, що він цілодобово забезпечує матеріальне забезпечення дитини та її виховання просив припинити право відповідача [PERSON] на аліменти. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.12.2020 року дана позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вищезазначеної ухвали, 30.12.2021 року від позивача [PERSON] надійшла заява щодо усунення недоліків. Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.01.2021 року по даній справі відкрито провадження. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.01.2021 року у задоволені заяви [PERSON] про забезпечення позову, відмовлено. 26.02.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. Так до вересня 2020 року вона разом із відповідачем [PERSON] та їх донькою проживали однією родиною в квартирі [ADDRESS] , яка була придбана за спільні сімейні кошти і є їх спільною сумісною власністю. Не зважаючи на спільне проживання в квартирі, відповідача ніколи не цікавила доля дочки, він ніколи не займався її вихованням, не піклувався про неї, не готував до школи, не займався її лікуванням. Після припинення подружніх відносин, вона разом з донькою переїхала проживати до квартири [ADDRESS] , через агресивне ставлення зі сторони відповідача до неї та доньки [PERSON] , де мешкають і по сьогоднішній день із останньою. Донька [PERSON] проживає з неї і знаходиться на її утриманні. Добровільно матеріальну допомогу на утримання доньки відповідач не надає тому аліменти на її утримання стягуються з [PERSON] у примусовому порядку на підставі судового наказу, виданого Заводським районним судом м.Миколаєва від 27.10.2020 року. 05.03.2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] в якому останній виклав свої заперечення щодо відзиву останньої та наполягав на припиненні права відповідача [PERSON] на аліменти. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 26.04.2021 року в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на аліменти, відмовлено та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання, яке було призначено на 18.10.2021 року позивач [PERSON] повторно не з`явився, про день розгляду справу був повідомлений належним чином. Суд звертає увагу, на те що позивач на попередні судові засідання призначенні на 26.07.2021 року та на 03.09.2021 року не з`являвся, заяв про причини не явки суду не надавав. В судове засідання представник відповідача [PERSON] адвокат Рехлецький Р.В. не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позову заперечує. Також зазначив, що правова позиція викладена у відзиві на позовну заяву. За вказаних обставин, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду справи, визнано можливим її розгляд у відсутність особи, за позовом якої здійснюється судовий розгляд та відповідача. Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності явки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто, не вказує на врахування судом поважності причин при повторній неявці позивача до суду (другої підряд). Це пов`язано із дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами. Крім того, таке положення закону пов`язане із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. За вказаних обставин, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду справи, визнано можливим її розгляд у відсутність особи, за позовом якої здійснюється судовий розгляд та відповідача на підставі матеріалів справи, що надані. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Статтями 76-79 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як встановлено рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02.06.2021 року по справі №490/3906/20, який міститься в матеріалах цивільної справи згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.06.2015 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12.10.2012 року. 13.12.2018 року рішенням Солом`янського районного суду м.Києва шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Донька проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Судовим наказом виданого Заводським районним судом м.Миколаєва від 27.10.2020 року (справа №487/5346/20, провадження №2-н/487/731/20) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більш десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви - 17.09.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02.06.2021 року по справі №490/3906/20 (провадження 2/490/923/2021)визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. 4) інші обставини, що мають істотне значення. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. В межах даної справи позивачем [PERSON] належними та допустимими доказами не доведено підстави для припинення стягнення з нього аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] на користь відповідача [PERSON] , а саме те, що донька проживає разом з ним з дня її народження і по теперішній час і він цілодобово матеріально її забезпечує і виховує. Доказів того, що відповідач [PERSON] припинила піклуватися про доньку або приймати участь у її вихованні та утриманні, витрачає отримані кошти в якості аліментів не за потребами дитини, позивачем також не надано. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо припинення права відповідача на аліменти не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. При цьому, судом враховується, що у випадку не цільового використання аліментів відповідачкою - позивач не позбавлений можливості здійснити захист своїх прав у відповідності до ст. 186 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені по справі позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed