Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

У липні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] (позивач) до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (відповідач), в якому позивач просив суд стягнути 97000,00 грн з державного бюджету за завдану моральну шкоду, тривалим невиконанням рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України у м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року, було визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва, щодо відмови в призначенні додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, як постраждалому від аварії на ЧАЕС. Суд зобов`язав відповідача, нарахувати та виплачувати додаткову пенсію, за шкоду заподіяну здоров`ю, як постраждалому від аварії на ЧАЕС, та сплатити заборгованість, по додатковій пенсії , з 12.05.2015 року Позивач зазначає, що вже п`ятий рік, рішення суду не виконане. Головне управління Пенсійного фонду України у м.Києві, яке є правонаступником, не бажає виконувати рішення суду ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Так, відповідач, не виплатив позивачу заборгованість по додатковій пенсії за період з 12.05.2015 року та не нараховує і не виплачує поточну, щомісячну, додаткову пенсію, у розмірі 256,80 грн/міс. Позивач звертався до відповідача з метою виконання рішення суду, але відповіді на звернення не було отримано, чим було порушено ст. 19 Закону України «Про звернення громадян». Невиконання рішення суду відповідачем , завдало, позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав, у зв`язку з протиправною поведінкою, відповідача. Позивач зазначає, що протягом тривалого часу не виконується рішення суду, він змушений, протягом тривалого часу, стояти в чергах у пенсійному фонді , звертатися до суду. Крім того, він не отримує та не може розпорядитися коштами, які присудив суд . Відповідно до чинного законодавства, судової практики ЄСПЛ та Верховного Суду , тривале невиконання рішення суду є підставою для відшкодування моральної шкоди. Виходячи з практики ЄСПЛ, у подібних справах, розумним та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди має бути 3 000 євро ( 97 000,00 грн), які просить стягнути з відповідача. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 15.10.2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, ознайомився з матеріалами справи, але відзиву на позов не подав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від відповідача також не надходило. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що постановою Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року у справі №753/8882/15-а визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва щодо відмови в призначенні додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, як постраждалому від аварії на ЧАЕС. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва здійснити нарахування та виплату [PERSON] недоотриману суму додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 15 % мінімальної пенсії за віком з 12.05.2015 року з урахуванням виплачених коштів. (а.с.7-10) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Предметом та підставою даного позову є стягнення 97000,00 грн з державного бюджету за завдану моральну шкоду, тривалим невиконанням постанови Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року у справі №753/8882/15-ц Головним управлінням Пенсійного фонду України у м. Києві. На підтвердження своїх вимог позивачем надано копію скарги від 04.12.2017 р., адресованої начальнику Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України, щодо невиконання постанови Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року (а.с. 11), копію скарги від 11.06.2018 р, адресованої начальнику Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, щодо невиконання постанови Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року (а.с. 12), копію повторної скарги від 11.09.2018 р, адресованої начальнику Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, щодо невиконання постанови Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року (а.с. 13), копію повторної скарги від 30.07.2020 р, адресованої начальнику Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, щодо невиконання постанови Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року (а.с. 16), скріншот веб-сайту «portal.pfu.gov.ua» щодо пенсійної справи станом на 14.08.2020 р. (а.с. 34-35) Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що «згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07 квітня 2003 року ДСТУ 4163-2003 відмітку про засвідчення копії документа складають із слів Згідно з оригіналом, назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Згідно ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Вимоги ст. 95, 100 ЦПК України щодо письмових та електронних доказів позивачем дотримані не були. Позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві про виконання постанови, зокрема із скаргами від 04.12.2017 року, 11.06.2018 року, 11.09.2018 року, 30.07.2020 р. При цьому, з доказів направлення позивачем вказаних скарг адресатам надано лише скріншоти з електронної пошти, з яких неможливо встановити факту направлення та отримання скарг адресатами. Встановлення бездіяльності Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві щодо не розгляду звернень (скарг) не входило в предмет позову [PERSON] . Варто також зазначити, що згідно ст. 372 ч.4 КАС України передбачає, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Ст. 373 ч.1 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Схожі за змістом положення були передбачені в КАС України в редакції до 15.12.2017 р. (ст. 257-259 КАС України) В примусового порядку органами виконавчої служби постанова Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року у справі №753/8882/15-а також не виконувалась (доказів протилежного сторонами не надано та судом не встановлено). Крім цього, судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №761/35866/18 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 134 028,00 грн. за завдану моральну шкоду Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві за невиконання постанови Дарницького районного суду м.Києва від 09.12.2015 року у справі №753/8882/15-а. Постановою Київського апеляційного суду 18.12.2019 р. рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року скасовано, ухвалено у справі нове судове рішення. Позов [PERSON] до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто на користь [PERSON] 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Вказана позовна заява надійшла до суду 18 вересня 2018 року. Зі змісту судових рішень, прийнятих у справі №753/8882/15-а, вбачається, що предметом їх дослідження, серед іншого, були скарги [PERSON] 04.12.2017 року, 16.01.2018 року, 11.06.2018 року, 14.08.2018 року та 11.09.2018 року. Однак, вказані скарги повторно були долучені позивачем також до справи №761/23395/20 як докази, хоча вони вже були враховані судами при розгляді справи №753/8882/15-а. Вказане свідчить про повторне звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з невиконанням постанови Дарницького районного суду міста Києва від 09.12.2015 року, зокрема за період до 18 вересня 2018 року. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди,-, суд не вбачає.

Outcome: dismissed