Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Дніпровської міської ради, про визнання права власності, у якій просив визнати за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] , розташований на території ГК «Спутник» за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що [PERSON] , яка є покійною дружиною [PERSON] , Красногвардійським райвиконкомом м.Дніпропетровська була виділена земельна ділянка 50 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва гаража, коли вона працювала в цеху №6 Державного підприємства Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», та отримала від Заводу дозвіл на будівництво гаража разом з іншими працівниками Заводу. За вказаною адресою був створений гаражний кооператив «Спутник». На дату написання даної позовної заяви жодних документів про створення гаражного кооперативу зі слів нинішнього його голови не збереглося. Покійна дружина позивача разом з Позивачем побудували гараж, який отримав № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Спутник», та, починаючи з 1977 року та по 1990 рік сплачувала податок з будівель і земельну ренту у відповідності до діючого на той час законодавства. Після проголошення незалежності України Позивач та його дружина продовжили користуватися гаражем. В 2012 році дружина Позивача померла, та Позивач продовжив користуватися гаражем та земельною ділянкою. Починаючи з 2012 року та до жовтня 2020 року Позивач особисто безперервно та відкрито володів та користувався гаражем № [NUMBER] , розташованим у гаражному кооперативі «[INFO]», розташованому за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою 50 кв.м., розташованої під ним, таким чином, Позивач є власником вказаного гаражу та земельною ділянкою 50 кв.м., розташованої під ним. Однак, 30 жовтня 2020 року Позивач не зміг відкрити вищезазначений гараж, через те, що невідомою особою, якою в подальшому виявився [PERSON] , були зняті замки Позивача та встановлені нові замки. В листопаді 2020 року Позивач звернувся до органів Національної Поліції із заявою про повернення його незаконно захопленого майна, але 10.12.2020 року отримав відповідь, що за заявою Позивача було проведено перевірку, та встановлено, що [PERSON] не претендує на гараж та звільнить його за першою потребою власника, та додатково роз`яснили, що Позивач може звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Звернення до голови гаражного кооперативу «Спутник» також не допомогли Позивачу повернути своє майно, оскільки Позивач не має правовстановлюючого документа на гараж та земельну ділянку. Таким чином, починаючи з 30 жовтня 2020 року Позивач позбавлений можливості використовувати своє майно, у зв`язку з чим, вимушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 11.08.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 11.08.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк надав суду відзив на позовну заяву, у якому не погодився з заявленими позовними вимогами, оскільки на думку відповідача Дніпровською міською радою не порушувалися права позивача, у зв`язку з чим, ДМР є неналежним відповідачем по справі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Воронков О.М. надав суду відповідь на відзив, у якому спростовував міркування відповідача, звертав увагу суду на ті обставини, що він не має правовстановлюючого документа на гараж, хоча і є його забудовником та фактичним власником, в свою чергу, внаслідок того, що будівництво гаража здійснено на земельній ділянці, що належить до комунальної власності - позивачем обґрунтовано визначено ДМР як відповідача та фактичного власника землі. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Встановлено, що [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , свідоцтвом про укладення шлюбу, яким встановлено зміну прізвища позивача серії [NUMBER] . Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено у ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.3,4 ст.1268, ст.1269 ЦК України. З положень ч.3 ст.1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. З копій паспорту [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що спадщину після смерті спадкодавця, позивач прийняв своєчасно, вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав разом із спадкодавицею в одній квартирі, де і проживає на даний час. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач вказує, що спадкодавцю належав гараж № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надає суду наступні документи. Судом встановлено, що на підставі рішень Виконкому Дніпропетровської міської ради №718 від 17.08.1961 року, Виконкому Красногвардійської районної ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська №258 від 10.03.1964 року та Виконкому Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська №564 від 11.06.1969 року виділено земельні ділянки по [ADDRESS] для будівництва гаражів для громадян, та, в тому числі, дружині позивача - [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража по [ADDRESS] , як працівниці ПМЗ (а.с.31-33). За вказаною адресою був створений гаражний кооператив « [INFO] » (а.с.30). [PERSON] разом з Позивачем в 1977 році побудовано гараж (ЕЕМЛМВ496708) площею 25 м2, який отримав [NUMBER] в гаражному кооперативі «Спутник», за який, починаючи з 1977 року та по 1990 рік нараховувався та сплачувався податок з будівель і земельна рента у відповідності до діючого на той час законодавства (а.с.20-26, 52-54). З довідки КП «ДМБТІ» від 24.03.2021 року № 3279 вбачається, що право власності на гараж в [ADDRESS] , не зареєстроване, технічна інвентаризація не проводилася. Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319). Отже, на час набуття права власності [PERSON] права власності на гараж чинне законодавство (1977 рік) не вимагало обов`язкової реєстрації нерухомого майна. Відсутність правовстановлюючого документу на спірний гараж не є підставою для відмови у задоволенні позову. Така позиція викладена у постанові Верховного суду України від 10 жовтня 2018 року у справі №557/1209/16-ц). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що спірний гараж, який побудований у 1977 році, є предметом спадкування та спадкоємець, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, обґрунтовано звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, іншого способу оформити право власності на спірний гараж чинним законодавством не передбачено. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових ? будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Відповідно до пункту 3 .2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127 не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що вказане нерухоме майно - гараж не є самочинним та самовільним будівництвом так як відповідний дозвіл видавався уповноваженим на це органом, відповідно до чинного на час побудови законодавства. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, оскільки будівництво гаража № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] проводилось [PERSON] та [PERSON] за наявності дозволу виданого компетентними органами, а чинне на той час законодавство не вимагало обов`язкової реєстрації нерухомого майна, то суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними та законними. Питання щодо розподілу судових витрат судом вирішено відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved