Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

26.06.2018 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Свої вимоги мотивувала тим, що перебуває із [PERSON] у шлюбі з 16.11.1996 року. Від шлюбу вони мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що [PERSON] з квітня 2017 року проживає окремо, свого обов`язку по утриманню дитини, яка продовжує навчання у Вищому навчальному закладі Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" IV рівня акредитації на 1 курсі денної форми навчання за спеціальністю "Соціальна робота", термін закінчення навчального закладу - 30.06.2021 року, є інвалідом дитинства, не має ніякого джерела доходу та потребує матеріальної допомоги, не виконує. Дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Вказала, що [PERSON] має можливість надавати допомогу, оскільки є працевлаштованим, отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника та державну соціальну допомогу як інвалід ІІІ групи з дитинства. У зв`язку з цим просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до закінчення нею навчання, але не пізніше ніж до досягнення дитиною, яка продовжує навчання, 23 років, тобто, до [INFO] року. Ухвалою від 02.07.2018 року відкрито провадження у справі з розглядом в порядку загального позовного провадження (а.с. 19-20). Ухвалою від 14.11.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з призначенням її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с 28-29). 17.01.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 48-49). Ухвалою від 17.01.2019 року розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження (а.с. 51-52). Ухвалою від 13.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду на 28.05.2019 року (а.с. 73). Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та проханням задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач, будучи повідомленим в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. В ході розгляду справи подав відзив на позов, в якому визнаючи свій обов`язок по утриманню дитини, заперечив лише проти заявленого позивачем розміру аліментів та просив стягнути з нього останні у меншому розмірі. зазначив, що проживає окремо від позивача, тому вимушений винаймати житло, окрім того, добровільно сплачує щомісячно аліменти на утримання дитини в розмірі 2 000,00 грн. (а.с. 41-42). Позивачем надана відповідь на відзив, в якому остання наполягала на заявлених вимогах та зазначав, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, оскільки має достатній дохід, про який зазначав при розгляді судової справи про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (а.с. 57). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі у шлюбі з 16.11.1996 року (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Як вбачається з копії довідки № 1178 від 15.02.2018 року, повнолітня донька сторін - [PERSON] навчається у Вищому навчальному закладі Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" IV рівня акредитації на 1 курсі денної форми навчання за спеціальністю "Соціальна робота", термін закінчення навчального закладу - 30.06.2021 року, є інвалідом дитинства (а.с. 16, 17). Відповідач х жовтня по грудень 2018 року добровільно сплатив 6 000, 00 грн. аліментів рівними частинами (а.с. 47). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, і виплачуються щомісячно. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідно до ст. 182 СК України не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Крім того, відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок обох батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що [PERSON] не працює, є інвалідом з дитинства, матеріально себе не утримує та проживає з матір`ю, що не спростовано сторонами, зокрема, стороною відповідача, в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Також судом встановлено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, вказане ним не заперечується. Враховуючи викладене, беручи уваги те, що дитина сторін проживає разом з позивачем, перебуває на її утриманні, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів, тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь позивача на утримання їх доньки. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд враховує обставини, зазначені у ст. 182 СК України, та, виходячи з того, що батько та мати мають рівні обов`язки щодо дитини, в тому числі і по її утриманню, враховуючи те, що позивач не обґрунтовує в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України необхідність та можливість стягнення аліментів саме у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, при цьому зазначає, що відповідач має можливість їх сплачувати, а отже має дохід, з урахуванням позиції відповідача, надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача на утримання сина аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходів щомісячно до закінчення навчання дитини, а саме: до [INFO] року. На думку суду, вказаний розмір суми аліментів з врахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дитини буде відповідати інтересам та потребам останньої. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у справі, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 640,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial