Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

01 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до Прилуцького міськрайонного суду із позовом про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було встановлено згідно ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 31 серпня 2015 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 серпня 2015 року було задоволено подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції та тимчасово обмежено [PERSON] у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань по зведеному виконавчому провадженню про стягнення із [PERSON] заборгованості на користь юридичних осіб на загальну суму 3015563 грн.05 коп. Разом з тим, позивач вказує, що усі виконавчі провадження , в межах яких було внесено подання про його обмеження у праві виїзду за межі України, закриті. Таким чином, враховуючи відсутність відкритого виконавчого провадження та посилаючись на положення\~ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», позивач вважає, що підстав для збереження його обмеження у праві виїзду за межі України немає. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, проте подав письмові заперечення проти позову. Представник третьої особи [PERSON] при вирішенні вказаного спору поклався на розсуд суду. Вислухавши пояснення, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, за змістом п.18 ч.3\~ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. При цьому, відповідно до ст. 377-1\~ЦПК України\~питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 31.08.2015 року задоволено подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції [PERSON] та тимчасово обмежено громадянина України [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], проживаючого за адресою: [INFO], у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань, покладених на нього. Вказана ухвала була предметом розгляду Апеляційного суду Чернігівської області та згідно ухвали від 09.10.2015 року залишена без змін. Звертаючись з позовом до суду, позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилається на відсутність відкритого виконавчого провадження, в межах якого його тимчасово було обмежено у праві виїзду за межі України. Так, положеннями\~ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1\~ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою\~статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені\~статтею 51 цього Закону. списання згідно із\~Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію"\~заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. 08 вересня 2016 року державним виконавцем Прилуцького міськрайооного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції [PERSON] винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про стягнення із [PERSON]М на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 21244,19 доларів США, що еквівалентно 169794,19 грн., та пені в розмірі 25775,50 грн. та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, а саме постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.03.2011 року. Припинено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України [PERSON] вчиненого ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.08.2015 року (а.с.15). Проте, 09 грудня 2016 року в.о. начальника відділу Прилуцького МРВ ДВС ГТУЮ, при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення із [PERSON]М на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 21244,19 доларів США, що еквівалентно 169794,19 грн., та пені в розмірі 25775,50 грн. своєю постановою скасував п.3 постанови про закінчення виконавчого провадження №50742142 від 08.09.2016 року в частині, що стосується припинення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України [PERSON], вчиненого ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.08.2015 року. Постановою державного виконавця від 08.08.2016 року виконавчий лист про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] [PERSON]» заборгованості за кредитним договором у розмірі 498057,99 грн., 850 грн. судового збору та 60 грн. інформаційно-технічного забезпечення повернуто стягувачу З системного аналізу вказаних норм Закону вбачається, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону не є підставою для закінчення виконавчого провадження, на що, в свою чергу, посилається позивач в своєму позові, як на підставу для зняття йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. При цьому, згідно п. 12.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої\~Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України стосовно особи знімається у разі винесення державним виконавцем постанови про: повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), на підставі частини першої статті 48 Закону; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-6, 8-9, 11-14 частини першої статті 49 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів. У постанові вказуються номер та дата винесення судового рішення про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Постанова затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і протягом трьох робочих днів надсилається до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. Відтак, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а припинення обмеження виїзду у зв'язку з виконанням обов'язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця. Вказана позиція також узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в узагальненнях судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року. Поряд з цим, ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~закріплено право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право;т відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, виходячи з аналізу вказаної норми закону, цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом. Однак, оскільки нормами\~Цивільного процесуального кодексу України,\~Законами України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»\~та «;Про виконавче провадження»\~не передбачено можливості скасування установленого ухвалою суду тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України шляхом подачі цією особою позову до суду про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд прийшов до висновку, що позивач у непередбачений законом спосіб звернувся до суду з позовом про скасування обмеження у виїзді за межі України, у зв'язку з чим у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.\~11,\~47,\~49,\~50 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої\~Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5,\~та

Outcome: dismissed