Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі Рішення суду від 17 липня 2017 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач разом із дитиною зареєстрована за адресою: [INFO]. Вказаний будинок він придбав до реєстрації шлюбу з відповідачем, що підтверджується Договором купівлі продажу від 23 серпня 2011 року. Відповідач разом з малолітньою дитиною зареєстровані за адресою: [INFO], однак проживають за адресою: [INFO] Радківські, вулиця Паркова, будинок № 4. Вважає, що вони втратили право користування житловим приміщенням, оскільки не проживають за адресою: [INFO], без поважних причин з січня 2014 року, їх особистих речей у будинку не має. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], уродженку [INFO], Україна, громадянку України, разом з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], уродженку [INFO], України, такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 48, по вулиці Воронезька, у м. Словянську Донецької області. Позивач [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та зазначив, що будинок №48 по вул. Воронезькій в місті Словянську він придбав у своєї матері ще до укладання шлюбу з відповідачем. Будинок був придбаний у відремонтованому стані. З січня 2014 року відповідач добровільно зібрала свої речі та виїхала з будинку. Після січня 2014 року відповідач один раз на три місяці приїздила до нього, ночувала в будинку, він не чинив їй перешкод щодо мешкання у будинку. Також він надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, однак дитину бачив у 2016 році, коли приїжджав до неї до дому, просив її повернутися до нього. Після листопада 2016 року відповідач намагалася повернутися до нього та зберегти сімю, але він вже створив нову сімю. З 2014 року у його будинку відсутні речі [PERSON] та дитини. У відповідача був комплект ключів від калитки та будинку, але у липні місяці 2017 року, після розірвання шлюбу, він замінив замки на дверях будинку. [PERSON] не намагалася вселитися у будинок, не зверталася з заявами до правоохоронних органів про вселення у будинок. З 2014 року не несла витрат по утриманню будинку, сплаті комунальних послуг. У липні 2017 року шлюб між ними розірвано та з того часу він поміняв замки вхідних дверей у будинку. Після розірвання шлюбу [PERSON] до нього не приходила, не намагалася вселитися до будинку. У відповідачки є своє житло, в якому вона на даний час мешкає, тому просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратило право користування житловим приміщенням. Представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору на надання правової допомоги № 27 від 24 липня 2017 року (а.с.27), в судовому засіданні вимоги позивача [PERSON] підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на те, що з 2014 року відповідач з дитиною проживають в іншому місці та навіть в іншій області, з липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, а тому [PERSON] на даний час не є членом сімї [PERSON] Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в судовому засіданні вимоги позивача не визнала та вказала, що у 2014 році вона не покидала чоловіка. У 2014 році в місті Словянську коли почалася антитерористична операція позивач вивіз її з дітьми до її матері у Харківську область. 10 липня 2014 року позивач приїхав за ними та забрав до дому. Позивач зловживав спиртними напоями, дома почалися сварки та скандали. Після чергового скандалу, вона викликала таксі та поїхала до матері у с. Радківські Піски. Через дві неділі приїхав позивач, запропонував примиритися та вона стала приїжджати до дому 2-3 рази на неділю. Зазначає, що на даний час в будинку №48 по вул. Воронезькій в місті Словянську залишилися її речі: медична картка та диван. У листопаді 2016 року позивач забрав у неї ключі від будинку та на даний час в будинок її не впускає. З цього приводу вона зверталася в поліцію не одноразово, але надати копії її заяв та відповіді поліції не може. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON], який діє на підставі Доручення для надання безоплатної вторинної допомоги № 0501-0412490-01 від 19 червня 2017 року, а також Довіреності № 0501-0412490-01 від 19 червня 2017 року, вимоги позивача не визнав просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені відповідачем [PERSON] Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області, до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.37). 17 серпня 2017 року від голови Словянської міської ради Донецької області [PERSON], до суду надійшла Заява, в який він просить розглянути справу без представника Органу опіки та піклування Слов»янської міської ради. Позовні вимоги не підтримує в частині визнання [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованого у м. Словянську Донецької області, по вулиці Воронезька, 48, в іншій частині просить ухвалити рішення на розсуд суду (а.с.41). Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням та про виселення. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON], на підставі Договору купівлі продажу від 23 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 3500, належить житловий будинок № 48, що знаходиться в м. Словянську, Донецької області по вулиці Воронезькій (а.с.5), що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за № 32616434 (а.с.8). З Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вулиці Воронезька, № 48 в м. Словянську Донецької області, вбачається, що [PERSON] є власником вказаного житлового будинку, право власності на який зареєстрував у КП «БТІ» м. Словянська 22 липня 2011 року за № 148/1н (а.с.13-18). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. З наданої копії Свідоцтва про народження серії І-НО № 531440, виданого 06 серпня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області вбачається, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] матірю [PERSON], [INFO] (а.с.11). Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2013 року, який було розірвано на підставі Рішення Борівського районного суду Харківської області від 06 липня 2017 року. Неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] залишена на виховання матері [PERSON]. Рішення набуло законної сили 17 липня 2017 року (а.с.9-10). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Так, згідно Домової книги для прописки громадян, що проживають [INFO], по вулиці Воронезькій в м. Словянську Донецької області, вбачається, що у будинку № 48, по вулиці Воронезькій в м. Словянську Донецької області, зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.19-23). Як вбачається з матеріалів справи відповідачка [PERSON] постійно, з 05 липня 2013 проживала в будинку позивача, вселилася туди як член сім»ї на правах дружини, набула право користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку. Малолітня дитина [PERSON], 28 липня 2013 року постійно, з07 серпня 2013 року проживала в будинку позивача, вселилася туди, як член сім»ї на правах дочки, набула право користування житловим приміщенням та було зареєстровано її місце проживання в установленому законом порядку. Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача [PERSON] та малолітньої [PERSON] виникло право користування чужим майном ( сервітут). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до ст. ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Так, з [PERSON] № 49 від 24 липня 2017 року виданого Комітетом мікрорайону «Северний» вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вулиця Воронезька, будинок № 48, не мешкають з 2014 року, їх особистих речей у будинку немає (а.с.24). Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. Як передбачено ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема подавши суду відповідний оригінал [PERSON] про не проживання особи в будинку, оскільки обовязок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Як передбачено ч.1 ст. 185 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів. Натомість ч.2 ст. 185 ЦПК України передбачає, що у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. З приводу цього, Пленум Верховного суду України в п. 28 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті\~185\~ЦПК\~просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття\~60\~ЦПК\~) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті\~10\~ЦПК\~сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON] він знайомий зі сторонами по справі, оскільки вони є його сусідами. [PERSON] він знає давно, [PERSON] бачив декілька разів. Для складання [PERSON] повинно було обстежити будинок. З цією метою він приймав участь у обстеженні будинку, який належить позивачу, але фактично нічого не оглядав. В будинку, який належить [PERSON] він жіночих та дитячих речей на момент огляду не бачив. Із його двору будинок позивача він бачити не може, потрібно тільки виходити на вулицю, щоб побачити. Будинок оглядали візуально, меблі не відкривали. [PERSON] його запросив позивач, при огляді була ще сусідка, незнайомий йому чоловік та сам позивач. Вони зайшли до будинку, спочатку на кухню, а потім він стояв на порозі з кухні в іншу кімнату. В його присутності відкривали сервант, він постояв на порозі, а потім пішов додому. Останній раз він бачив [PERSON] ще до війни і тому вважає, що вона не мешкає в будинку [PERSON] До 2014 року він бачив її 1-2 рази на місяць. Йому не відомо, чи є у [PERSON] ключі від будинку. В період з 2014 року по березень 2017 року він працював 5 разів на тиждень, приїздив додому о 19-20 годині і вважає, що коли він був на роботі, то відповідач могла знаходитися вдома. Коли він був на роботі він міг її і не бачити. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем [PERSON], [PERSON] вона не знає, ніколи її не бачила. Чула, що у [PERSON] є дитина маленька дівчинка, але як її імя, вона також не знає. Вона була у будинку [PERSON], коли працівники поліції проводили у нього обшук. Після цього її в будинок ніколи не запрошували. В один із днів [PERSON] посадив її у машину, відвіз до квартальної, де вона підписала [PERSON]. Про це її попросив [PERSON], хоча участі у обстежені будинку вона не приймала. [PERSON] попросив її підписати [PERSON], оскільки хотів зняти з реєстрації в будинку відповідача та її дитину і вона погодилася. В п. п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей\~58,\~59\~ЦПК\~про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті\~58,\~59\~ЦПК\~) в порядку, передбаченому статтями \~185,\~ 187, \~189\~ЦПК…». \~\~ \~ \~ \~ \~ Отже, Акт № 490 складений 24 липня 2017 року Керівником комітету мікрорайону «Северний», оригінал якого було надано позивачем по справі і на який позивач та його представник в судовому засіданні посилається, як на доказ в рахунок обґрунтування задоволення своїх вимог, заявлених в позові з підстав, передбачених ст.ст. 57, 59, 60 ЦПК України є недопустимим доказом та засобом доказування по справі, оскільки є фальшованим, тобто підробленим письмовим доказом по справі, оскільки в судовому засіданні [PERSON] вказала, що вона не проживає в будинку з 2016 року, а не з 2014 року, як зазначено в акті, а також вказала, що в будинку зберігаються її речі, що не заперечувалося позивачем по справі. Окрім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що, зайшов у будинок, пройшов на кухню, постояв на порозі, а потім пішов додому. Тобто фактично у будинок не заходив, кімнати не обстежував. Свідок [PERSON] пояснила, що навіть не була запрошена для обстеження будинку з метою складання [PERSON], а тому з підстав, передбачених ч.2 ст. 185 ЦПК України суд не повинен приймати його до уваги під час оцінки всіх доказів по справі, більш того який спростовується іншими доказами, які були надані відповідачем у справі. Таким чином, в ході судового засідання не встановлено, що відповідач [PERSON] та малолітня донька [PERSON], в будинку № 48, по вул. Воронезька, м. Словянськ Донецька область, не мешкають без поважних причин з 2014 року та своїх речей у ньому не зберігають. З Висновку органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області «Про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням», вбачається, що Комісією з питань захисту прав дитини 13 вересня 2017 року було розглянуто вищенаведену позовну заяву. Відповідно до позовної заяви, з житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Воронезька. 48. м. Слов'янськ. Донецької області позивач просить суд позбавити права користування дитину, [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»: Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь- яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Таким чином, саме органи опіки та піклування, враховуючи вищезазначене, повинні стояти на сторожі прав дитини. Враховуючи вищевикладене. а також рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 13 вересня 2017 року, Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області вважає, що дитина. [PERSON]. [INFO] не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням за адресою вул. Воронезька. 48. м. Слов'янськ. Донецької області. (а.с. 59). За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном . Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. Згідно ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки. Відповідно до\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями\~156,\~64 ЖК України, визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Аналіз вище зазначених норм дає підстави для висновку про те, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Крім того слід зазначити, що відповідач заперечувала факт добровільного припинення користування спірним будинком, оскільки в судовому засіданні вказала, що позивач з листопада 2016 року забрав у неї комплект ключів від будинку в якому вона проживала з дітьми та на даний час в будинку знаходяться її речі: медична картка та диван, що не заперечувалося позивачем в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] та малолітня [PERSON],[INFO] не мешкають з поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності [PERSON], оскільки останній чинить їм перешкоди, а саме вигнав з будинку, у листопаді 2016 року забрав ключі від будинку, не пускає до будинку, а також утримує у своєму будинку особисті речі позивача медичну картку та диван, що не оспорював в судовому засіданні і сам позивач. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання [PERSON] та малолітньої [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, не підлягають задоволенню, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) в даному випадку не позбавляє відповідача, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини права користування займаним приміщенням, оскільки в даному будинку зберігаються речі відповідачки, а її з дитиною відсутність у спірному житловому приміщенні викликана поважними причинами, оскільки позивач забрав у неї ключі, чим перешкоджав користуватися будинком №48 по вул. Воронезькій в місті Словянську Донецької області. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed