Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

06.11.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що вона є власником 7/18 частин житлового будинку [ADDRESS] У вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач, але фактично з 23 грудня 2014 року не проживає. Витрат по утриманню вказаного будинку не здійснює. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.12.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з'явилася, 06.12.2018 року через канцелярію суду подала письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує, справу розглянути в її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом оголошення на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в їх відсутність до суду не надходило. В судове засідання представник третьої особи не зявився, надав листа в якому просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Зі згоди позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що [PERSON], позивач по справі є власником 7/18 частин житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором довічного утримання, посвідченого 12.09.1998 року державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори Левченко Г.І., зареєстровано в реєстрі за номером 2077. З копії будинкової книги, що проживають в [ADDRESS] зареєстровані позивач по справі та відповідач. Згідно акту обстеження фактичних умов проживання [PERSON], за адресою: [ADDRESS] від 19.10.2018 року, комісією в складі депутата Борівської селищної ради та сусідів встановлено, що [PERSON], зареєстрований в даному будинку, але не проживає з 23.12.2014 року. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.2 ст.405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі вітсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved