Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на гараж. Позов мотивує тим, що 20.08.2012р. [PERSON] домовилася з [PERSON] про купівлю гаража, який розташований за адресою: м.Канів вул..Леніна, 162/20. Цей договір купівлі-продажу вони оцінили в 1100 доларів США що на той час було еквівалентно 8800 грн. Гроші були передані [PERSON] 20.08.2012р., який на підтвердження вчинення правочину у вигляді договору купівлі-продажу надав розписку про отримання коштів та передав останній технічний паспортна гаражі копію договору купівлі-продажу гаражу від 02.07.1999 р. з відміткою Канівського виробничого відділку ЧО БТІ про реєстрацію права власності на гараж за [PERSON] Позивач звернулася до відповідача з метою укладення письмового договору купівлі - продажу гаража, але останній відмовився. Такі дії відповідача порушують права Позивача у звязку із чим вона не має можливості здійснити реєстрацію права власності гаража, які набула на підставі договору купівлі - продажу. Просить визнати договір купівлі-продажу гаражу, який знаходиться за адресою: м. Канів, вул. Леніна, 162/20, укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним. Визнати за [PERSON] право власності на гараж, що розташований за адресою: м. Канів, вул. Леніна, 162/20. Представник позивача [PERSON]. в судовому засіданні позов підтримала та посилаючись на обставини викладені у позові та просить його задовольнити. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду. В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Судом встановлено, що 20.08.2012р. [PERSON] та [PERSON] уклали усний договір купівлі-продажу гаража, який розташований за адресою м.Канів вул..Леніна, 162/20. За умовами якого відповідач продав позивачу гараж та отримав від позивача 1100 доларів США, що на той час складало 8800грн. (а.с.6) Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однак це правило не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Отже норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є власником майна гаража по вул..Леніна, 162/20 в м.Каневі - на підставі договору купівлі-продажу гаражу від 02.07.1999 р. (а.с.7), який нотаріально посвідчений за реєстровим номером 1-1581 та технічного паспорта на гараж (а.с.8-10). Позивач не надав суду договір купівлі - продажу нерухомого майна (гаражу) оформлений в простій письмовій формі, у позові позивач та у судовому засіданні його представник вказує на те, що відповідач ухиляється від укладення договору купівлі-продажу та посвідчення його у нотаріуса, а тому усна угода купівлі-продажу гаражу, має бути визнана дійсною, але такі доводи суперечать вказаним вище вимогам закону і свідчать, що вказаний договір не був укладений. Позивачем також не надано суду доказів на підтвердження своїх доводів, що Відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу гаражу та те, що дане ухилення є реальним та ґрунтується на обставинах, які сторони не мають можливості усунути в інший законний спосіб. Судом встановлено, що згідно позовної заяви [PERSON] (а.с. - 2-3); договору купівлі-продажу гаражу від 02.07.1999 р. (а.с.7); технічного паспорту (а.с. 8-10) всі необхідні правовстановлюючі документи до часу ухвалення судом рішення перебувають у відповідача і перешкод для нотаріального оформлення продажу гаража немає. Проте сторони із суб'єктивних міркувань за таким оформленням не зверталися і не бажають звертатися, доказів іншому, у матеріалах справи немає, при тому, що право на таке звернення у них зберігається й зараз. За таких обставин і, взявши до уваги судову практику, відповідно до якої суди не повинні підміняти в своїй діяльності нотаріальні контори й визнавати дійсними договори, можливість нотаріального посвідчення яких зберігається, у позові [PERSON] слід відмовити, з підстав його недоведеності і фактично відсутності між сторонами спору, про що свідчить визнання відповідачем позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed