Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

05 грудня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 31710,27 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 26 жовтня 2010 року між сторонами був укладений договір, за яким відповідач одержала кредит в сумі 3200,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що за час користування кредитом відповідач не виконувала її умови та не сплачувала в повному обсязі кредитні платежі, через що станом на 31 жовтня 2016 року за нею утворилася загальна заборгованість в сумі 31710,27 грн., тому просив стягнути її з відповідача на свою користь та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не прибув. Згідно заяви представника позивача у позовній заяві, останній просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засідання, заявлені Банком позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, просила відмовити у задоволенні позову, у зв'язку із порушенням вимог законодавства з боку позивача при укладенні та обслуговуванні кредитного договору. Вказала, що не визначення у кредитному договорі типу відсоткової ставки - фіксованої або зміненої - свідчить про недосягнення позичальником та Банком згоди щодо основних і істотних умов договору, а отже свідчить про неукладення кредиту. Крім цього, вказала на те, що нормами чинного законодавства передбачена недопустимість односторонньої зміни зобов'язань, в свою чергу без її згоди Банком була змінена відсоткова ставка. Зазначила, що Умови та правила надання банківських послуг передбачають пріоритетність прав тільки Банку, мінімізуючи їх для позичальника. Також, послалася на те, що пеня та штраф за фактичне (неправомірне) користування кредитом не можуть одночасно застосовуватись за порушення одного і того ж грошового зобов'язання, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й теж правопорушення. Крім цього, позивач просила застосувати позовну давність, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України тривалістю в один рік до заявленої позивачем пені. Вислухав думку представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив, що 26 жовтня 2010 року відповідач звернулася до позивача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.25). Відповідно до Договору акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - Банк), надало позичальнику, тобто відповідачу, споживчий кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту при укладенні договору - 3200,00 грн. Згідно з заявою позичальника, остання ознайомлена та погодилась з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку (а.с. 25). Також Тарифами визначена сума пені за порушення умов кредитування. Визначена сума комісії за відповідними операціями. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт надав згоду на зміну Банком самостійно розміру кредитного ліміту. Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов надання споживчого кредиту, що є складовою Договору, передбачена відповідальність позичальника за невиконання умов щодо повернення кредиту. Так, у разі порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, що передбачені Договором, позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з врахуванням прострочених процентів та комісій. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. З матеріалів справи вбачається, що Банк повністю виконав взяті на себе зобов'язання, а позичальник навпаки, порушила умови Договору в частині вчасного повернення кредиту та процентів. Щодо посилання відповідача на порушенням вимог законодавства з боку позивача при укладенні та обслуговування кредитного договору, суд виходить з того, що згідно ст. 203 ч. 1, 3 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Доказів про те, що Банк заперечував наявність або замовчував існування обставин, які б могли перешкодити [PERSON] вчинити правочин, не надано. Як вбачається із змісту оспорюваного договору, він підписаний сторонами, що свідчить про те, що позичальник була ознайомлена з його умовами та погодилась зі змістом прав та обов'язків кожної із сторін, оскільки підписала заяву на отримання кредиту, в якій також були зазначені умови надання кредиту, його розмір, строк та плата за користування кредитними коштами. Визначення таких умов договору є волевиявленням позичальника і не суперечить вимогам законодавства. До того ж, уклавши кредитний договір [PERSON] на визначених цим договором умовах свідомо, за свого вільного волевиявлення, частково виконувала взяті на себе зобов'язання: вона скористалася кредитними коштами та частково їх повертала. До цього часу вона жодного разу не оспорювала його недійсність. Не встановлено судом і порушень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору). Так відповідно до ч 2 ст. 11 цього Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місце знаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Частиною 4 цієї статті передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] було підписано заяву від 26 жовтня 2010 року на отримання кредиту шляхом оформлення кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», надана представником позивача, також довідка про умови використання цим кредитом. Це свідчить про укладення між Банком та відповідачем 26 жовтня 2010 року договору без номеру, відповідно до якого Банк передав відповідачу кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Така форма договору відповідає вимогам ст. 207 ЦК України, не суперечить вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" та іншим нормам законодавства. Із зазначених документів вбачається, що позичальник отримала повну інформацію про суму кредиту, дату його видачі та строк, на який він виданий, розмір відсоткової ставки за кредитом та порядок її нарахування і виплати, розмір розрахунку комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом та право дострокового повернення кредиту. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що думка представника відповідача з приводу порушенням вимог законодавства з боку позивача при укладенні кредитного договору необґрунтована. Згідно з розрахунком заборгованості, скориставшись кредитними коштами, відповідач вчасно не сплачувала кредитну заборгованість, допустила систематичне порушення умов повернення кредиту та сплати процентів, у зв'язку з чим станом на 31.10.2016 року за [PERSON] рахується заборгованість за тілом кредиту в сумі 3195,27 грн. (а.с.17-20) та що підлягає стягненню в повному обсязі. Втім, стосовно зміни розміру відсотків, то відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2010 року відповідач, ознайомившись та погодившись з умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, оформила заяву на надання йому кредитної карти «Універсальна» із сумою кредитного ліміту 5000 грн. (а.с. 25). Відповідно до п. 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 банк має право проводить зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунку. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку відповідно до п. 1.1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови. Відповідно до п.1.1.3.1.9 вказаних Умов банк зобов'язаний не частіше одного разу на місяць способом, зазначеним в заяві, надавати держателю виписку про стан картрахунку та про проведені за минулий місяць операції по картрахунку. Заява не містить умов про спосіб надання виписки про стан картрахунку. З травня 2014 року відповідач не здійснювала операцій по картрахунку, не виконувала кредитних зобов'язань (а.с. 24). Таким чином позивач не надав доказів виконання ним п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг щодо своєчасно сповіщення відповідача у спосіб, передбачений договором, про зміну розміру фіксованої процентної ставки (а.с. 26), що визначений як 30 % на рік, тобто 2.5 % на місяць. За таких обставин, процедура підвищення процентної ставки банком була порушена, а тому за період з вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року відсотки слід рахувати, виходячи з 30% річних, як то передбачено умовами договору. Крім того, відповідно до п. 3 наказу № 906 СП - 2014-6915682 від 18 серпня 2014 року, яким встановлено введення нових тарифів по картах, передбачено, що нові тарифи із підвищеною ставкою стосується лише витрат, вчинених після введення їх в дію. Проте, як встановлено починаючи з травня 2014 року відповідач операцій за кредитом не здійснювала. Тому Банк не довів обґрунтованість свого розрахунку, який здійснювався ним за цей період за підвищеними відсотковими ставками. За вказаного суд вважає необхідним стягнути проценти у наступному розмірі, 1070, 67 грн. - загальний розмір % станом на 31.08.2014року, та з 01.09.2014 році, з якого Банк в односторонньому порядку без належного повідомлення відповідача підвищив тариф процентів, у наступному розмірі: 3195, 27 грн. заборгованості х 792 дні х 2.5% х 12 / 360 = 2108, 87 грн. Тобто всього процентів - 1070, 67 + 2108, 87 = 3179,54 грн. Що ж стосується вимог щодо застосування строку позовної давності, які представник відповідача просила застосувати до суми нарахованої пені в один рік, то відповідно до Постанови Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, збільшення терміну позовної давності, ніж той, що визначений нормами Закону, має узгоджуватися умовами договору, яким не можна вважати Умови та Правила надання банківських послуг (6-698цс15). Враховуючи, що строк позовної давності у даному випадку, на якому наполягає позивач (50 років) визначений лише Умовами та Правилами надання банківських послуг (п. 1.1.7.31 Умов), та правову позицію Верховного Суду України (6-698цс15, 6-757цс15), суд, в межах заявлених вимог щодо застосування цього строку лише до пені, вважає необхідним заяву представника відповідача щодо цього задовольнити та стягнути пеню в межах строку спеціальної позовної давності (з грудня 2015 року) в розмірі 1200 грн. Що ж стосується застосування штрафу, то враховуючи, що порушення умов договору в частині прострочення сплати за договірними зобов'язаннями тягне накладення пені, то стягнення за це ж саме порушення штрафу, свідчать про те, що умовами вище вказаного Договору передбачено подвійну відповідальність позичальника за одне й те саме порушення - порушення строків сплати суми кредиту та процентів, та нараховано пеню і штраф, при цьому останній нараховано, в тому числі, й на суму пені. Отже банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірних зобов'язань (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України. Вказана правова позиція висловлена в ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 р., від 6 листопада 2013 року (№6-116цс13). Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 526, 530, 551, 1049, 1050, 1054 ЦК України, з відповідача на користь Банка підлягає стягненню сума боргу в загальному розмірі 7574,81 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 3195,27 грн., проценти - 3179,54 грн. та пеня - 1200 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, а також з урахуванням роз'яснень, що містяться у п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, від 17.10.2014 року № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI), тобто з відповідача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 316,94грн. (7574,81 грн. х 100 / 31710,27= 23%, 1378 х 23% = 316,94).

Outcome: partial