Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Недригайлівського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.11.2008 року в розмірі 117000.00 грн., яка складається: заборгованість за кредитом - 5846,88 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 111153 грн. 12 коп.; а також просить суд стягнути з відповідача судові витрати - 1762 грн., посилаючись на те, що 13.11.2008 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконує, у зв'язку з чим станом на 26.03.2018 року за нею виникла заборгованість в розмірі 117000 грн., що змусило позивача звернутися з позовом до суду. Також, позивач просить суд, стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого судового збору у розмірі 1762.00 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, у разі неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, але надали суду відзив на позовну заяву, у якому зауважили на пропуск позивачем позовної давності та просили у позові відмовити у повному обсязі, а розгляд справи провести у їх відсутності. Справу розглянуто у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд оцінивши надані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 13 листопада 2008 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/704 складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві тобто відповідач прийняв й погодився із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Із розрахунку заборгованості вбачається, факт використання кредитних коштів [PERSON], їх часткове повернення відповідачем не оспорюється, тобто договір ним частково виконувався, а відповідно ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, взяті на себе зобов'язання по зазначеному договору банк виконав своєчасно та у повному обсязі перерахувавши кредитні кошти на рахунок відповідача. Матеріалами справи встановлено, що строк кредитування визначений до останнього дня серпня 2017 року і в подальшому не продовжувався, що підтверджується довідкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК" від 22.08.2018 р. №30.1.0.0/2-20180724/2768 (а.с.74). Відповідач свої зобов'язання за договором не виконує, у зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість, по тілу кредита 5846,88 грн. у межах користування кредитними коштами виходячи з базової відсоткової ставки за користування кредитним коштами 2,5% на місяць, тобто з 30% -ої ставки річних, а саме до 31.08.2017 р. З розрахунку заборгованості вбачається, що після використання відповідачем кредитних коштів в сумі 493,10 грн. протягом пільгового періоду, тобто, по 25.12.2008 р. позивач не нараховував проценти за користкванням цими коштами. Отже, період користування кредитними коштами, за який банк нараховував проценти, починається з дня виникнення поточної заборгованості, тобто, з 26 грудня 2008 року і діяв до закінчення строку дії картки тобто до 31 серпня 2017 року. За вказаний період позичальник мав сплачувати банку 30 % річних за користування кредитними коштами. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Як уже зазначалось, сторони укладаючи кредитний договір узгодили, що базова відсоткова ставка за користування кредитним коштами становить 2,5% на місяць, тобто 30% річних. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем в односторонньому порядку збільшувалась відсоткова ставка за користування кредитним коштами. При цьому, позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що з відповідачем було узгоджено збільшення розміру відсотків за користування кредитними коштами. Суд не може взяти до уваги посилання позивача на те, що збільшення розміру відсотків передбачено Умовами і правилами надання банківських послуг, так як всупереч вимогам ст. ст. 207, 1055 ЦК України та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником ці Умови та правила не погоджені, у зв'язку з чим їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору (а.с.64). Таким чином, суд вважає позовні вимоги обгрунтовані в частині стягнення тіла кредиту в сумі 5846,88 грн., та в частині стягнення відсотків за період строку дії кредитування, тобто до 31.08.2017 р. з розрахунку 30 %-ої ставки на рік. Що стосується стягнення процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії кредитного договору, тобто з 01 вересня 2017 р. по 26 березня 2018 р., то суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк, який відповідає строку дії картки тобто до останнього дня серпня 2017 року. Відтак, суд вважає, що у межах строку кредитування до 31 серпня 2017 року відповідач мав обов'язок, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 вересня 2017 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. З огляду на вищезазначене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в стягненні відсотків за користування кредитними коштами за період після спливу строку кредитування, тобто, з 01 вересня 2017 року по 26 березня 2018 року за безпідставністю, а також щодо нарахованих відсотків у межах строку кредитування понад 30 % - ої ставки на рік. Вказаного правового висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року за № 444/9519/12. Що стосується позовних вимог про стягненння тіла кредиту та відсотків в межах дії строку кредитування із розрахунку 30 %-ої ставки то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. У відповідності ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Предстанвик позивач у відповіді на відзив наполягає на своїх позовних вимогах та зазначає, що вони звернулися до спливу строку позовної давності. Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦКУ). За загальним правилом , перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила . Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останнє погашення заборгованості [PERSON] здійснила 20 листопада 2014 року у сумі 5 (п'ять) грн. Враховуючи викладене, позовна давність за зобов'язанням закінчилась 25 грудня 2017 року, а позовну заяву було подано до суду 31 травня 2018 р., тобто після спливу строку позовної давності. Отже, судом установлений факт пропуску позивачем позовної давності, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «Приватбанк» у своїх письмових поясненнях посилається на перевипуск кредитної картки [PERSON] строк дії якої був до останнього дня 08.2017 року, що на думку позивача не є пропущенням строку позовної давності. Такі доводи позивача є безпідставними. Доводи представника позивача про наявність підстав для отримання банком процентів за користування кредитом в межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. При цьому для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, на який посилається заявник у касаційній скарзі, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який унеможливлював стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту та відсотків в межах строку кредитування із розрахунку 30% - ої ставки є обгрунтованими, але суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у даній частині позовних вимог за спливом позовної давності. В іншій частині, а саме в нарахуваних відсотків, позамежами строку кредитування та нарахованих в межах цього строку, але з перевищенням 30%- ої ставки, то суд відмовляє в цій частині за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed