Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 4940,14 грн., судовий збір в розмірі 1218,00грн., посилаючись на те, що 24.07.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір, згідно з умовами якого Банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 07/10, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 15000,00грн. Відповідач особистим підписом в заяві підтвердив свою згоду про те, що він попередньо був ознайомлений та погодився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. Отже, при укладанні договору сторони керувались положенням ч.1 ст. 634 ЦК України. При порушенні відповідачем зобов'язань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач взяті на себе зобов'язання за договором належним чином до сьогодні не виконав, у зв'язку з чим, розмір простроченої заборгованості відповідно до детального розрахунку, станом на 10.12.2015 року, складає 14970,10 грн. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення , яке мало місце під час дії договору. Порушення умов договору по поверненню кредитних коштів, сплати відсотків зі сторони відповідача, мало місце ще до настання дати сплати останніх щомісячних платежів. За умовами договору розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Отже, датою 07/10 (останній день строку дії карти) визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобов'язань за договором та припинення зобов'язань в цілому. Так, отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, тим самим, враховуючи, що кредитний договір не є розірваним, чи припиненим, відповідно до п.4.8 кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Отже, позивачу згідно розрахунків необхідно стягнути відсотки за період з 10.12.2012 року по 10.12.2015 року. Але сума відсотків 10.12.2012 року до 10.11.2014 року була предметом розгляду по іншій справі, отже необхідно стягнути відсотки за період з 10.11.2014 року по 10.12.2015 року, які розраховуються наступним чином від суми на кінець періоду віднімаємо суму на початок, отже розмір заборгованості за відсотками за період з 10.11.2014 року по 10.12.2015 року, складає 4940,14 грн. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення, з яких вбачається, що позовні вимоги не визнає, просить застосувати позвну давність та відмовити у позові з наступних причин. Змінивши позовні вимоги, позивач погодився з тим, що заборгованість за кредитом вже була предметом розгляду в іншій справі. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10.12.2014 року в стягненні заборгованості у розмірі 46819,36 грн. за кредитним договором № б/н від 24.07.2008 року, яка складалась з наступного: 14970,10 грн. - заборгованість за кредитом, 26235,48 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2908,10 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, штрафи 500,00 грн. (фіксована частина), 2205,68 грн. (процентна складова), було відмовлено повністю у зв'язку із пропуском строку позовної давності. На дане рішення апеляційна скарга позивачем не подавалась, таким чином, позивач з ним погодився. В уточненій позовній заяві позивач вимагає стягнути з відповідача відсотки за вказаним кредитним договором, нараховані за період з 10.11.2014 року по 10.12.2015 року. Позиція позивача полягає в тому, що кредитний договір неодноразово пролонгувався в силу його положень, тобто не припинив свою дію у зв'язку із непогашенням заборгованості, а тому на цю заборгованість можуть нараховуватись відсотки. При цьому позивач посилається як на підставу вимог на документи, які не входили до складу кредитного договору, не підписувались Відповідачем та не надавались суду як докази (Умови надання споживчого кредиту фізичним особам). Посилається як на діючі на умови кредитного договору, які відсутні в заяві позичальника від 24.07.2008 року та в умовах і правилах надання банківських послуг. Тобто доводи позивача не обгрунтовані матеріалами справи. Також доводи позивача не спростовують того факту, що в стягненні усієї суми основного боргу 14970,10 грн. йому було відмовлено рішенням суду, що набуло законної сили. У зв'язку із цим, спір між сторонами зводиться до питання чи можуть бути стягнені з відповідача відсотки за користування кредитом, які нараховані на тіло кредиту, якщо кредитор не може вимагати повернення тіла кредиту. За ч.1 ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності унеможливлює захист особою своїх прав в судовому порядку. Вважає, що неможливість для кредитора стягнути борг внаслідок спливу позовної давності, яка обставина встановлена судом, означає припинення даного зобов'язання. Наслідки такого спливу врегульовані, зокрема, Податковим кодексом України, який визначає, що прострочена внаслідок спливу позовної давності заборгованість для боржника є оподатковуваним доходом, а для кредитора - безнадійною заборгованістю, яка підлягає списанню. У разі списання заборгованості за кредитом банк більше не має правових підстав для нарахування на нього відсотків та стягнення їх з боржника, а інакше зобов'язальні відносини між сторонами ніколи не закінчувались би. Однак позивач, незважаючи на неможливість стягнення з боржника тіла кредиту, не списав цю заборгованість в своєму обліку. Висновок про відсутність зобов'язання, за яким сплив строк позовної давності, можна зробити з аналізу змісту ст. 601-602 ЦК. Так, за ч.1 ст.601 ЦК зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Але за п.4) ч. 1 ст.602 ЦК не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності. Фактично тим самим законодавець втручається в цивільні правовідносини між їх учасниками, встановлюючи імперативну (тобто таку, що не може бути змінена сторонами) норму. З цього видно, що законодавець вважає зобов'язання у разі спливу позовної давності такими, що більше не існують. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України (постанова від 19 березня 2014 року у справі № 6-14 цс 14, постанова від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Крім того, згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України (постанова від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103 цс 14, постанова від 12 листопада 2014 року у справі № 6- 167 цс 14) щодо доводів ПАТ КБ «Приватбанк» про неодноразову пролонгацію кредитного договору зазначено, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором не виконав. Таким чином, із змісту законодавства та судової практики випливає, що зобов'язання відповідача щодо погашення отриманого кредиту, а саме щодо заборгованості по кредиту 14970,10 грн., що є основною вимогою кредитора, припинено, тобто більше не існує. На суму неіснуючого зобов'язання не можуть бути нараховані відсотки, оскільки це суперечить змісту та суті кредитних правовідносин. При цьому кредитний договір може і не припинятись, але для продовження розрахунків за цим договором необхідно видати новий кредит та нову платіжну карту і проводити розрахунки по новому кредиту на тих самих умовах. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Виходячи з цього, не можуть бути задоволені жодні додаткові вимоги, пов'язані із нарахуваннями на суму основної заборгованості. За ч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивачем передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 07/10, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 15000,00 грн. Позивач просить стягнути відсотки на суму простроченої заборгованості по кредиту за період з 10.11.2014 року по 10.12.2015 року, що становить 4940,14грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, у позові ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 46819,36грн. згідно договору б/н від 24.07.2008 року відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України). За договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку), яким установлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 зазначеного Кодексу) Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 19 березня 2014 р. у справі № 6-14цс14 та від 18 червня 2014 р. у справі № 6-61цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За вимогами ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). При цьому, суд зазначає, що із закінченням позовної давності погашується право на захист, внаслідок чого суб'єктивне матеріальне право стає незахищеним. Зі спливом позовної давності незахищене суб'єктивне право припиняє своє існування. Право на захист, а з ним і суб'єктивне матеріальне цивільне право, вважаються припиненими з моменту набрання законної сили рішенням суду про відмову у захисті у зв'язку зі спливом позовної давності, отже, зі спливом позовної давності незахищене суб'єктивне право повинно вважатися втраченим. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором кредиту від 24.07.2008 року, що встановлено рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10.12.2014 року, відповідно до ст.. 266 ЦК України позовна давність спливла і до вимоги про стягнення відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту за період з 10.11.2014 року по 10.12.2015 року. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: dismissed