Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у шлюбі з відповідачкою перебувала з 2000 року по 2013 рік. Від спільного подружнього життя мають дітей: [PERSON], 2000 року народження, [PERSON], 2009 року народження. Після розлучення стали проживати окремо, діти залишились проживати разом з нею. Вказала, що вона працює, має постійний заробіток, забезпечена житлом. Між ними виникли суперечки щодо поділу майна, тому виникла необхідність визначити місце проживання дітей разом з нею. Просила суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що після розлучення вона та дітьми залишились проживати разом з нею. Визначаючи місце проживання дітей просила суд не зазначаючи адреси, оскільки в подальшому позивачка має намір придбати інше житло для створення кращих умов проживання неповнолітній дітей. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги визнали в частині проживання дітей разом з матір'ю. Суду пояснили, що визначаючи місце проживання дітей є необхідним вказати адресу проживання, що відповідає висновку органу опіки та піклування. Просили задоволити позов, вказавши при цьому адресу проживання дітей. У судовому засіданні представник служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явився. Направив суду висновок комісії, просив вирішити спір враховуючи висновок та інтереси дітей. У судовому засіданні неповнолітня [PERSON], 2000 року народження, суду пояснила, що після розлучення батьків залишилась проживати разом з мамою, але з батьком гарні відносини. В подальшому також висловила бажання проживати з мамою. У судовому засіданні було заслухано спеціаліста Присяжнюк Ю.М., яка пояснила, що дійсно дітям з врахуванням їхнього віку буде краще проживати разом з матір'ю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 19 липня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Ленінградського РУЮ у м. Києві. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до довідки форми 3, виданої ОСББ «Південний» 23 жовтня 2014 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS], складеного депутатом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, вбачається, що за даною адресою проживає [PERSON] разом з дітьми без реєстрації, для проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], та неповнолітнього [PERSON], [INFO], створені належні умови. З пояснень позивачки та відповідача вбачається, що на час розгляду справи діти проживають разом з матір'ю, що не заперечується відповідачем. Позивачка також не заперечує щодо участі батька у вихованні дітей. Кожен з батьків позитивно характеризується, за місцем реєстрації та проживання створені всі необхідні умови для належного виховання дітей, а піклуватись про матеріальне забезпечення дітей та їх духовний розвиток є обов'язком кожного з батьків відповідно до існуючих їхніх можливостей. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. При розгляді справи орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації надав висновок на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 23 грудня 2014 року №12 (протокол №25). При цьому вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], та малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Разом з тим, не заслуговують уваги доводи представника позивача, що в подальшому мати змінить місце проживання, тому зазначення адреси в подальшому може утруднити проживання дітей з позичкою, суд до уваги не бере, оскільки перевірка умов проживання дітей є також однією з необхідних умов при вирішення спору про місце проживання дітей. На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги вік малолітнього [PERSON] та пояснення неповнолітньої [PERSON], яким безумовно потрібна як материнська, так і батьківська турбота, оскільки між дитиною та матір'ю з самого народження існує тісний зв'язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини, відсутність підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення [PERSON] до дітей та будь-яких інших виключних обставин, а батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у їх вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням, сторони проживають разом в одній квартирі, приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: dismissed