Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернулася [PERSON] із зазначеним позовом (з урахуванням уточненної позовної заяви від 07.06.2017 року). В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначила, що після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина у вигляді ? частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яка належала померлому, згідно запису в погосподарській книзі № 2 за 1964-1966 роки за особовим рахунком [NUMBER]. На момент смерті чоловіка, в цьому будинку крім неї проживав їхній син [PERSON], який помер [INFO], та після його смерті вона прийняла спадщину подавши заяву до нотаріуса від 18.10.2016 року. Інша ? частина домоволодіння належить їй в порядку ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, так як була збудована у 1962 році, тобто за час їхнього з чоловіком подружнього життя, проте отримати свідоцтво про право власності вона не може, оскільки технічна документація на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами не виготовлялась та право власності не реєструвалось, а головою домогосподарства в погосподарській книзі значиться її чоловік. З метою отримання свідоцтва про право власності на спадщину за законом позивач звернулася до приватного нотаріусу Більмацького районного нотаріального округу Дашевської А.О., однак їй було відмовлено, оскільки вона не надала правовстановлюючих документів на вищевказаний будинок. За таких обставин позивач вимушена була звернутись до суду за захистом своїх майнових прав. Позивач просить на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визнати за собою право власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями і господарчими спорудами. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, однак про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивачем подана заява про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами справи, в якій вона позовні вимоги підтримує у повному обсязі і наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та повідомив, що позовні вимоги позивача визнає і просить їх задовольнити. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст.41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а право власності набувається в порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.08.1958 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Смирновському відділі реєстрації актів громадянського стану Куйбишевського району Запорізької області (актовий запис № 9), що стверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] (а.с.9). Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР, що був прийнятий 30.05.1926 року і був чинним до 01.01.1970 року, в тому числі на момент забудови спірного житлового будинку (1962 рік), визначалось наступне: "Майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності (ст. 61-65 Цивільного кодексу УРСР) в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них". Таким чином, наведеною нормою проголошувалися: а) принцип спільності майна, створеного спільною працею подружжя в період шлюбу; б) принцип рівності часток у спільному майні; в) принцип роздільності дошлюбного майна та майна, не нажитого подружжям спільною працею (подарованого, набутого в порядку спадкування). Згідно з довідкою виданою виконавчим комітетом Смирновської сільської ради Більмацького району Запорізької області від 07.04.2017 року № 1034, згідно запису в погосподарській книзі № 2 за 1964-1966 роки, особовий рахунок [NUMBER], головою домогосподарства по [ADDRESS], записаний [PERSON] ([INFO]), який проживав до дня своєї смерті [INFO] разом з дружиною [PERSON], сином [PERSON], який помер [INFO]. Рік побудови вказаного будинку - 1962 рік, земельна ділянка надана в користування становить 0,39 га в т.ч. під будівлями 0,01 га (а.с.14). Виходячи з вищевказаного, суд приходить до висновку, що житловий будинок з усіма надвірними будівлями і господарчими спорудами по [ADDRESS], був нажитий подружжям [PERSON] та [PERSON] спільною працею в період шлюбу і належав їм на засадах спільної власності, тобто по ? частки у кожного. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданого Смирновською сільською радою Куйбишевського району Запорізької області (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на ? частину вищевказаного домоволодіння, яка належала померлому, згідно запису в погосподарській книзі № 2 за 1964-1966 роки за особовим рахунком [NUMBER] (а.с.15-26). За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Частиною першою статті 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач [PERSON] та [PERSON], який є сином спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.6), є спадкоємцями першої черги, які в рівних частках прийняли спадщину після смерті [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживали з ним на час смерті. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданого Куйбишевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на ? частину вищевказаного домоволодіння, яку він успадкував від батька. Єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після [PERSON] є його мати - [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи № 84/2016 (а.с.59-80). Відповідно до ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст.1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За правилами ст.ст.1216, 1217, 1218, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу Відповідно до ст.ст.1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно ч.ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положення ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Постановою приватного нотаріусу Більмацького районного нотаріального округу Дашевської А.О. № 719/02-31 від 19.06.2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючих документів. Суд бере до уваги, що відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої наказом Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966 року (надалі інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української PCP, а відповідно до п. 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку на ім'я забудовника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. В п. 3.3 Вищого Спецiалiзованого Суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ в інформаційному листi вiд 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" сказано, що всі господарсько-побутові будiвлi та споруди у домоволодіннях, якi належать громадянам i були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР вiд 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", i під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не вiдносяться до категорії самовільних (самочинних). Також в даному листі зазначається, що записи у погосподарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки i споруди у порядку спадкування, оцiнюються у сукупності з iншими доказами, таким як: рiшення про оформлення права власностi громадян на будинки, технiчним паспортом на будiвлi, документами про вiдведення в установленому порядку земельних дiлянок пiд забудову тощо. Частинами 3, 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З урахуванням зазначеного, матеріалів справи, враховуючи те, що згідно запису в погосподарській книзі № 2 за 1964-1966 роки, особовий рахунок [NUMBER], головою домогосподарства по [ADDRESS], записаний [PERSON], суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок належав йому як титульному власнику, проте він не оформив його належним чином, а у позивача така можливість відсутня. Відповідно до другого абзацу пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку затвердженого Наказом від 19.03.2013р. №95 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На даний час, позивачем [PERSON] виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарському спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS], їх вартість становить 140299 гривень (а.с.11-13). Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачем своїх законних прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved