Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її трудових прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.01.2008 року по 23.12.2014 року позивач [PERSON] працювала на підприємстві відповідача Підприємства з іноземними інвестиціями «Об»єднана елеваторна компанія» на посаді бухгалтера-аудитора. Під час роботи позивача було грубо порушено її трудові права, що спричинило їй значні душевні страждання і переживання. Зокрема, станом на 02.01.2013 року позивачці було встановлено посадовий оклад в розмірі - 20390 грн., але наказом №3 від 18.06.2013 року було змінено діючи умови оплати праці в бік зменшення в розмірі заробітної плати - 1147 грн. на місяць. За результатами проведеної інспекцією праці перевірки було встановлено порушення чинного законодавства під час такого зменшення заробітку позивача та встановлено незаконність наказу №3 від 18.06.2013 року та було внесено припис про усунення умов законодавства про працю від 07.08.2013 року. На усунення порушення вимог законодавства і вимог припису відповідачем було наказом №4 від 02.09.2013 року встановлено посадовий оклад в розмірі - 2413 грн. на місяць, але Державною інспекцією праці визнано вказаний наказ таким, що винесений в порушення вимог трудового законодавства, а тому відповідач знову скасував вказаний наказ в грудні 2013 року. Таким чином, в період час у з 01.07.2013 року по 05.12.2013 року відповідачем було грубо порушені трудові права позивача на отримання заробітної плати у встановленому законодавством розмірі, а тому у відповідності до вимог ст.23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України позивач просить суд стягнути з відповідача заподіяну їй моральну шкоду в розмірі - 72 мінімальних заробітних плат - 87 696 грн., розмір та підстави для стягнення якою встановлені висновком експертного дослідження №8154 фахівця-психолога. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримавши свої письмові заперечення проти прозову. Зокрема, зазначив, що 23.12.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про припинення трудового договору, за умовами п.1 якої відповідач виплатив позивачу в повному обсязі компенсацію за невикористану відпустку та матеріальну допомогу. Пунктом 3 вказаної угоди, укладеної між сторонами, підтверджено відсутність інших зобов»язань відповідача перед позивачем та претензій матеріального та морального характеру, а відтак предмет спору між сторонами відсутній. Крім того, висновок експерта про заподіяну моральну шкоду не базується на матеріалах цієї справи, оскільки у ньому зазначені обставини, що виключають вину відповідача, та вказаний висновок датований жовтнем 2014 року, в той же час угода укладена між сторонами в грудні, де позивач підтвердив відсутність претензій морального характеру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з позивачкою, яка розповідала їй про її переживання у зв»язку з зменшенням заробітної плати на роботі та неможливістю погашати кредит та у зв»язку з цим вона народила дитину раніше запланованого строку. Проблеми на роботі почались у зв»язку з тим, що вона була вагітна та її захотіли звільнити. Це було в грудні 2013 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що зі слів позивачки їй стало відомо про негаразди на роботі у зв»язку з зменшенням зарплати та неможливістю платити по кредиту. Це було в липні 2013 року. Вислухавши показання свідків, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в період часу з 28.01.2008 року по 23.12.2014 року [PERSON] працювала на Підприємстві з іноземними інвестиціями «Об»єднана елеваторна компанія» на посаді бухгалтера-аудитора із посадовим окладом - 20 390 грн. Наказом №3 від 18.06.2013 року було змінено діючи умови оплати праці в бік зменшення в розмірі заробітної плати - 1147 грн. на місяць з 01.07.2013 року (а.с.7). Між тим, за результатами проведеної інспекцією праці перевірки було встановлено порушення чинного законодавства під час такого зменшення заробітку позивача та встановлено незаконність наказу №3 від 18.06.2013 року та було внесено припис про усунення умов законодавства про працю від 07.08.2013 року, а саме ст.ст.32, 96 КЗпП України та надана відповідь (а.с.8-9). Крім того, вказаний наказ №3 від 18.06.2013 року в частині зміни діючих тарифів оплати праці позивачу було визнано незаконним рішенням Солом»янського районного суд м.Києва від 17.09.2013 року (а.с.10-12). Наказом відповідача №4 від 02.09.2013 року було встановлено посадовий оклад позивачу в розмірі - 2413 грн. на місяць (а.с.14), але його було скасовано наказом №6 від 05.12.2013 року на виконання припису від 06.11.2013 року Державної інспекції України з питань праці (а.с.15). Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обгрунтоваючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що діями відповідача по зменшенню заробітної плати їй за період роботи з 01.07.2013 року по 05.12.2013 року було завдано моральних страждань і переживань, тобто завдано моральну шкоду в розмірі - 72 мінімальних заробітних плат - 87 696 грн., що підтверджено висновком експертного дослідження №8154 фахівця-психолога від 28.10.2014 року (а.с.21-30). З дослідження вказаного висновку вбачається, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, останній було заподіяно психічні (моральні) страждання, пов»язані із поганим відношення до неї на роботі, погіршенням здоров»я, поганим самопочуттям у зв»язку з протіканням вагітності із ускладнення, зверненням до контролюючих і правоохоронних органів і до суду. Між тим, суд не вважає вказаний висновок в цілому таким, що вказує на моральні страждання позивача у зв»язку саме з порушенням прав позивача у зменшенні розміру заробітної плати, а наведена та оцінена у грошовому виразі моральна шкода стосується обставин її падіння зі сходів, внаслідок необережності, важким психоемоційним станом внаслідок погашеного відношення до неї на роботі, важким протіканням вагітності та житлових проблем та інше. Крім того, судом враховано, що 23.12.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про припинення трудового договору, за умовами п.3 якої позивачем підтверджено відсутність інших зобов»язань відповідача перед нею та претензій матеріального та морального характеру (а.с.49-51). Також, судом враховано, що згідно наданих та оглянутих судом листків тимчасової непрацездатності та табелів обліку робочого часу протягом червня-грудня 2013 року [PERSON] була фактично відсутня на роботі, а тому її посилання на заподіяння моральної шкоди за цей період саме на робочому місці не ґрунтуються на досліджених доказах. Згідно п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв'язку та вини заподіювача. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ст. ст. 59-61 ЦПК України обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки в судовому засіданні позивачем не було доведено наявності моральних страждань і переживань внаслідок порушення її трудових прав та причинного зв»язку між діями відповідача та самим заподіяння моральної шкоди, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed