Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, затримки видачі трудової книжки, моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі ФОП [PERSON] перебувала у трудових відносинах з березня 2016 року по 31.08.2017 року, де працювала на посаді продавця. При перевірці роботи за червент-серпень 2017 року у неї було виявлено недостачу грошей на суму близько 12000 грн. Під тисокм відповідача вона вимушена була написати заяву про звільнення. З моменту свого звільнення, тобто з 31.08.2017 року по теперішній час їй не була видана трудова книжка та не виплачена заробітна плата за серпень 2017 року. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за серпень 2017 року в сумі 3200 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки у розмірі 9280 грн., моральної шкоди у розмірі 10000 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Уточнюючи вимоги з приводу стягнення відпускних не заявляла, в подальшому просила справу слухати у її відсутність.( а.с. 72). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в подальшому просив справу слухати у його відсутність (а.с.72). Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, просили закінчити слухання справи у їх відсутність (а.с.53,68). Надали суду відзив, в якому зазначено, що в період з 03 березня 2017 року по 31.07.2017 року [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] на посаді продавця. 30.07.2017 року до нього звернулась з листом ФОП [PERSON], у якому зазначила, що до неї звернулась [PERSON] з проханням прийняти її на роботу на посаду продаця. У своєму листі ФОП [PERSON] запропонувала їй перевести [PERSON] від ФОП [PERSON] до ФОП [PERSON] 31.07.20-17 року вона була звільнена зі своєї посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Після звільнення [PERSON] було видано трудову книжку у день звільнення, жодних претензій з приводу несплати заробітної плати вона не висувала. Після чого їй було надано відповідь про те, що [PERSON] була звільнена з посади 31.07.2017 року та ним було запропоновано позивачу звернутись для отримання трудової книжки за останнім місцем роботи. 31.07.2017 року він видав трудову книжку позивачці, тому надати оригінал трудової книжки не має можливості. Зазначив, що сплатив адвокату гонорар за надання правової допомоги у розмірі 4000 грн. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, стягнути з позивача на його користь судові витрати у розмірі 4000 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що обслуговує як бухгалтер ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON], які працюють в одному приміщенні. Позивачка працювала в якості продавця у ФОП [PERSON] з березня 2016 року по 31.07 2017 року, а з 04.08.2017 року по 31.08.2017 року працювала у ФОП [PERSON], про що є відповідні звіти. Трудова книжка позивачки на момент її звільнення знаходилась у ФОП [PERSON] Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка з 03.03.2017 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем по справі [PERSON], де працювала в якості продавця ( а. с. 62,63). Її середньомісячна заробітна плата становить 3200 грн ( а.с. 18). Як встановлено в судовому засіданні ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] є родичами та працюють підприємцями в одному приміщенні. В липні 2017 року у ФОП [PERSON] виявився факт недостачі, що підтверджено поясненнями сторін в судовому засіданні. Фізичні особи підприємці, які використовують працю найманих працівників, подають наступні звіти: звіт з єдиного соціального внеску ( додаток 4); податковий розрахунок за формою 1дф; звіт до фонду соціального страхування від нещасних випадків. Судом встановлено, що ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] надано звітність , зокрема відомості про трудові відносини осіб, з яких вбачається про те, що [PERSON] з ФОП [PERSON] перебувала у трудових відносинах по 31.07.2017 року включно, припинення трудових відносин відбулося за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України; а з 04.08.2017 року по 31.08.2017 року перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] ( а. с. 57-61). Позивачка, в свою чергу, наполягає на тому, що перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] по 31.08.2017 року включно, де працювала продавцем на продовольчому відділі, а заяву про звільнення за власним бажанням від 31.08.2017 року на ім»я ФОП [PERSON], яку надано відповідачем по справі ( а. с. 48) написала під тиском. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін (п.1 ч.1 ), розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (п. 4 ч. 1). Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 розяснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У цьому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП, та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону, наприклад статей 3844 КЗпП. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. При цьому , згода працівника , при цьому, фіксується шляхом ознайомлення його з наказом про звільнення. Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України та Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року передбачено, що трудовий договір між працівником і фізичною особою укладається у письмовій формі у трьох примірниках та подається фізичною особою на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. За змістом пп. 8-16 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту ( трьох робочих днів), за умови подання фізичною особою ( або нотаріальним дорученням уповноваженою нею особою): примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням провручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо,подаються копії підтвердних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Відповідальна особа центру зайнятості на підставі запису про зняття трудового договору з реєстрації, зробленого у книзі реєстрації трудових договорів, робить на трьох, а в разі відсутності працівника - на двох примірниках трудового договору запис про зняття з реєстрації трудового договору. За зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою. У разі коли документи, що подаються для реєстрації чи зняття з реєстрації трудового договору, не відповідають встановленим вимогам, центр зайнятості повертає їх без вчинення будь-яких дій із зазначенням причини. Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою. Посадова особа центру зайнятості повинна ознайомити присутні сторони або сторону під підпис у журналі щодо порядку реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання. Факт припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем підтверджено сторонами по справі. Проте, спірним моментом є дата такого припинення. Позивачка наполягає на тому, що припинення трудових відносин мало місце 31.08.2017 року, відповідач - 31.07.2017 року за згодою сторін. Матеріали справи свідчать про те, що розірвання трудового договору 31.07.2017 року саме за згодою сторін згідно норм діючого законодавства не відбулося, через недомовленість позивачки з відповідачем. Так, наказ від 31.07.2017 року, на який посилається відповідач по справі ( а. с. 20), не свідчить про факт припинення трудових відносин з позивачкою, оскільки з даним наказом не була ознайомлена сама позивачка, про існування такого наказу не знала, відповідачем не було надано заяви від [PERSON] про таке звільнення за згодою сторін , зазначеної в наказі про звільнення , а позивачкою такої заяви не надавалось. Як встановлено в судовому засіданні позивачка з 31.07.2018 року по 31.08.2017 року продовжувала працювати в приміщенні магазину на тій самій посаді в якості продавця , про своє припинення трудових відносин з 31.07.2017 року за згодою сторін з ФОП [PERSON] не знала, так само як і не знала про прийом на роботу до ФОП [PERSON], яка перебуває у родинних стосунках з [PERSON] та працює з ним в одному приміщенні. Проте, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] про її звільнення від ФОП [PERSON] за власним бажанням ( а.с. 48). Отже, за таких підстав суд приходить до висновку про те, що звільнення позивачки за угодою сторін з 31.07.2017 року. та прийом на роботу до ФОП [PERSON], відбулося всупереч нормам діючого законодавства. Вимоги про незаконність свого звільнення з 31.07.2017 року від ФОП [PERSON] позивачкою не заявлялись. Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Тобто на власника покладається обовязок в останній день роботи ( цей же день є днем звільнення, він же зазначається в заяві про звільнення і в трудовій книжці як день звільнення) видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до Порядку обліку та ведення трудових книжок власник або уповноважений їм орган зобовязаний видати працівникові його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї запису про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, цього дня йому висилається поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилка трудової книжки поштою з доставкою за вказаною адресою допускається тільки за наявності письмової згоди ( заяви) працівника. Працівник також розписується і ставить дату отримання в особовій картці працівника на зворотному боці в рядку «Трудову книжку отримав». Як вбачається з матеріалів справи, позивачка склала свою заяву про звільнення на імя ФОП [PERSON], у якої знаходиться трудова книжка ( а. с. 49,50,62,64), про що підтвердила в судовому засіданні. Саме ФОП [PERSON] подано звітність до фіскальної служби , підтверджуючу наявність трудових відносин за серпень 2017 рік у фізичній особи підприємця ФОП [PERSON] з [PERSON]Ю.( а. с. 57-61). Оскільки факт припинення трудових відносин не заперечується сторонами, проте не узгоджена дата такого звільнення, заробітна плата за серпень 2017 рік була нарахована позивачці саме ФОП [PERSON], трудова книжка позивачки знаходиться у ФОП [PERSON], приймаючи до уваги заяву від [PERSON] про звільнення її від ФОП [PERSON] з 31.08.2017 року ( а. с. 48) та її пояснення з цього приводу в судовому засіданні, суд приходить до висновку про те, що вимоги, заявлені позивачкою до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень 2017 року задоволенню не підлягають. Окрім того, суд зауважує, що вказана сума ФОП [PERSON] була перерахована позивачці по справі. За таких підстав, враховуючи, що позивачка звернулась до суду з позовними вимогами до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та у звязку з невидачею трудової книжки, при цьому посилаючись на законність такого звільнення, разом з тим, як вбачається з матеріалів справи звільнення її від ФОП [PERSON] відбулося всупереч нормам діючого законодавства, а стягнення середнього заробітку є похідною вимогою від вимог про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі або від вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, зобовязання видати трудову книжку, якщо таке звільнення було законним,суд приходить до висновку про те, порушені відповідачем законні трудові права позивачки підлягають захисту шляхом звернення її до суду з позовними вимогами до ФОП [PERSON] про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не шляхом звернення з даним позовом. Позовні вимоги про стягнення відпускних не були уточнені позивачкою та не доведені в судовому засіданні. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому задоволенню не підлягають. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсязі наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт ( наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. В матеріалах справи відсутні акт виконаних робіт, зокрема дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат - представник відповідача , та їх оплата відповідачем . За таких обставин суд вважає, що стягнення з позивачки на користь відповідача судових витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed