Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

04 березня 2016 року до суду надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 1/3 частини від заробітку платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ними повноліття. Позивач зазначила, що 20.10.2000 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від спільного проживання мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] вказала, що діти проживають разом з нею, та перебувають на її утриманні, будь-якої матеріальної допомоги [PERSON] дітям не надає. Крім того зазначила, що працює у Березівській ЦРЛ та заробітної плати на утримання дітей не вистачає, сама хворіє та перебуває на обліку у лікаря-онколога. [PERSON] зазначила, що живе за рахунок ведення домашнього господарства, свого житла не має, разом з дітьми проживає у квартирі чоловіка, інших дітей та утриманців у відповідача немає. У зв'язку з вищевказаним [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини від заробітку платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Позивач у судовому засіданні 27.04.2016 року повністю підтримала вимоги викладені у позовній заяві та просила задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги повністю визнав та не заперечував проти їх задоволення (а.с.48). Дослідивши матеріали справи, думку позивача та відповідача, який позов визнав, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до частини четвертої статті 174 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено: «У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову…». Судом встановлено, що 20 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с.3). Від цього шлюбу вони мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER].с.4) та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5), батьком дітей є [PERSON]. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Березівської міської ради Берзівського району Одеської області від 01.03.2016 року [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] та має відповідний склад сім'ї.(а.с.6). Відповідно до довідки виданої КЗ Березівська ЦРЛ [PERSON] працює та отримує заробітну плату (а.с.7). Згідно довідок виданих районною лікарською консультативною комісією [PERSON] та [PERSON] - практично здорові (а.с.8-9). Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., «…батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини…». Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Це положення знайшло своє відображення і в національному законодавстві. Так, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України зі змінами та доповненнями (далі - СК України) «батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття». Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач свого обов'язку утримувати дітей не виконує. Відповідно до частини другої статті 182 СК України встановлено: «мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України». Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно статті8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", «вирішуючи питання щодо розміру аліментів суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення». З урахуванням зазначених обставин, інтересів неповнолітніх дітей, враховуючи ту обставину, що відповідач не заперечує проти позову, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, закріплених у статті 7 Сімейного кодексу України, суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі по 1/3 частини від заробітку платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.03.2016 року до досягнення дітьми повноліття. Згідно з частини першої статті 191 СК України «аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову». Як зазначено вище, позов подано саме 04.03.2016 року. В силу статті 88 ЦПК України, у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору в розмірі 551 гривень 20 копійок при подачі позову про стягнення аліментів, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача.

Outcome: approved