Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

У листопаді 2017 року представник [INFO] (військова частина [NUMBER] ) начальник Бідило С.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , із позовом в якому просить суд: -ухвалити рішення, якими визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та виселити з нього без надання іншого жилого приміщення; -встановити порядок виконання ухваленого рішення шляхом надання відповідачам місячного терміну для звільнення, передачі Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , та зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що [PERSON] в період з 23 серпня 2008 року по 07 серпня 2017 року проходив військову службу у [INFO] (військова частина [NUMBER] ). Рішенням житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону від 03.09.2015 [PERSON] та членам його сім`ї було виділено на час виконання службових обов`язків та проходження служби в [INFO] (військовій частині [NUMBER] ) службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Під час проходження військової служби в [INFO] (військова частина [NUMBER] ) [PERSON] та членам його сім`ї на час виконання службових обов`язків та проходження служби, на підставі рішення Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради від 14 грудня 2015 року № 2204 було видано службовий ордер № 26 від 23 грудня 2015 року на вселення в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке згідно рішення Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради від 14 грудня 2015 року № 2203 включено до числа службових. Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 25.07.2017 № 1024-ос [PERSON] був переведений для подальшого проходження військової служби до [INFO] (військова частина [NUMBER] ) м. Одеса та наказом начальника [INFO] (військова частина [NUMBER] ) від 07.08.2017 № 398-ос виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 31 березня 2016 року між [PERSON] та Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України укладено договір найму №14-16. Положеннями п. 4.6 цього договору передбачено, що наймач зобов`язався при виїзді разом із усією сім`єю на інше місце проживання, звільнити у двомісячний термін і здати наймодавцю займане жиле приміщення та його обладнання в належному стані за актом. Пунктом 6 зазначеного договору найму також передбачено, що підлягають виселенню зі службового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, в двомісячний термін з дня розірвання шлюбу. В порушення вимог пункту 2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.12.2007 № 1040, [PERSON] надане йому на час виконання службових обов`язків та проходження служби в [INFO] (військова частина [NUMBER] ) службове жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] не звільнив, до відділу квартирно-експлуатаційного забезпечення [INFO] (військова частина [NUMBER] ) не передав та вибув до подальшого проходження військової служби до [INFO] (військова частина [NUMBER] ) м. Одеса. Крім того, відповідно до положень статті 125 Житлового кодексу Української PCP [PERSON] не користується будь-якими пільгами та гарантіям та підлягає виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення. Жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] включено до числа службових згідно рішення Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради від 14.12.2015 № 2203. Разом з тим, згідно рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2017 року (справа 635/2469/17, провадження №2/635/1948/2017) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітня дитина залишилися мешкати разом з колишньою дружиною. Відповідно до частин першої, другої статті 64 Житлового кодексу Української PCP члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. З наведеного випливає, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мали б бути зняті з обліку потребуючих поліпшення житлових умов на підставі ст. 40 Житлового кодексу Української PCP, а також п. 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081. Право користування службовим приміщенням колишньої дружини [PERSON] та його неповнолітньої дитини є похідним від права [PERSON] , якому у встановленому законом порядку був виданий спеціальний ордер для проживання на період проходження ним військової служби та виконання службових обов`язків в [INFO] (військова частина [NUMBER] ). У колишньої дружини [PERSON] та його неповнолітньої дитина відсутні пільги та гарантії, передбачені статтею 125 ЖК Української PCP, а враховуючи те, що вони не перебували у трудових відносинах зі Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) норми статей 124, 125 ЖК Української PCP взагалі не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення їх з службового житлового приміщення. На даний час [PERSON] проходить військову службу до Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ), яке знаходиться за адресою: 65121 м. Одеса, вул. Жуковського 6.1. Колишня дружина [PERSON] та його неповнолітня дитина втратили право на користування службовим жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, [PERSON] має інше не здане житлове приміщення - службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яке надавалось відповідно до протоколу №9 спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 жовтня 2010 року, на склад сім`ї три особи (він, дружина [PERSON] , син [PERSON] 2006 р.н.). Діюче житлове законодавство не передбачає можливості та права військовослужбовця утримання декількох службових квартир. Навпаки, норми Житлового кодексу, та спеціальні норми щодо забезпечення військовослужбовців житлом передбачають, що військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, службові житлові приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби за місцем проходження служби. Посилаючись на положення статей 118, 124, 125 ЖК Української PCP, Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 та Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.12.2007 № 1040, позивач обґрунтовує вимоги позову. 29 листопада 2017 року судом в порядку положень частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції 2004 року) отримано інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів. У відповідності до ухвали Харківського районного суду Харківської області від 08 грудня 2017 року позов [INFO] (військова частина [NUMBER] ) залишено без руху, оскільки він не відповідав вимогам статті 119 ЦПК України (в редакції 2004 року), позивачу строк для усунення визначених недоліків. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Так, відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 22 грудня 2017 року до суду надійшла про уточнення позовних вимог, зокрема, позивач остаточно просив суд: -визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням [ADDRESS] , та виселити з нього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання іншого жилого приміщення; -встановити порядок виконання ухваленого рішення шляхом надання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] місячного терміну для звільнення, зняття з реєстрації місця проживання та передачі Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України службового приміщення [ADDRESS] . Згідно ухвали Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2018 року відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 20 лютого 2018 року до суду від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на відповідну позовну заяву, в якому відповідач вказала, що заперечує проти позовних вимог в повному обсязі та просить в їх задоволенні відмовити, з посиланням на наступне. Виходячи з положень статей 4, 5, 18 ЖК Української РСР та рішення Пісочинської селищної ради від 19 лютого 2016 року, яким спірний житловий будинок був прийняти безоплатно у комунальну власність селищної ради, позивач у даній справі є не належним. Крім того, [PERSON] повідомляє суд, що її права як пенсіонера Державної прикордонної служби України діями позивача порушені, адже 30.05.2017 вона звернулась до позивача з заявою про розділ житлової справи та зарахування на квартирний облік по Харківському прикордонному гарнізону, однак комісією було прийнято рішення про відмову у задоволенні вказаної заяви, оскільки вона не проходила військову службу у військових частинах Харківського прикордонного гарнізону. [PERSON] повідомляє суд, що є пенсіонером за віком Державної прикордонної служби України за віком згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», має вислугу років 29 років, не має іншого житла, ніж спірна квартира, та виховує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.72а 89, Т.1). 20 лютого 2018 року від іншого відповідача у справі [PERSON] також надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позову, оскільки ним 01.12.2017 було особисто звільнено житлове приміщення за адресою [ADDRESS] , та він знятий з реєстрації за вказаною адресою і зареєстрований за новою адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, заперечує також в частині щодо виселення його колишньої дружити із спірного жилого приміщення, оскільки іншого житла вони не мають (а.с.89а 93, Т.1). 02 квітня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] , в якому позивачем вказано, що [PERSON] в порушення положень п.2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 20.12.2007 №1040, останній не надав довідку про сплату квартирної плати, комунальних послуг, довідку про склад сім`ї та реєстрацію, не підписав дефектний акт квартири та акт-прийому передачі службового житлового приміщення. Між тим, оскільки [PERSON] та неповнолітній [PERSON] не є сторонами договору найму №14-16 від 31.03.2016, а [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, відповідно і [PERSON] та неповнолітній [PERSON] не мають права користуватися службовим житловим приміщенням. Також, 02 квітня 2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] , в якому позивач привів у спростування посилань щодо відсутності прав на вимогу про звільнення незаконно утримуваного майна, відомості про те, що житловий будинок, в якому знаходиться спірна квартира, збудований Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України та знаходиться на позабалансовому рахунку. На противагу доводів [PERSON] щодо законності зайняття нею службового житлового приміщення, позивач вказує, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не є ані членами сім`ї військовослужбовця, ані військовослужбовця Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, а відтак не мають пільг передбачених статте 125 ЖК Української РСР. Доводячи законність та обґрунтованість своїх доводів про виселення без надання іншого житлового приміщення, позивач посилається на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-798цс17 (а.с.104-124, Т.1). 02 квітня 2018 року судом вирішувалось питання зупинення провадження у даній справі за клопотаннями [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] . На підставі окремих ухвал суду заявникам було відмовлено у зупиненні провадження. Між тим, згідно ухвали від 02 квітня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. 21 червня 20180 року на адресу суду від [PERSON] надійшли письмові заперечення проти відповіді на відзив позивача, в яких відповідач наполягає на тому, що іншого нерухомого майна не має ні вона, ні її син. Окрім того на неї розповсюджуються положення статті 125 ЖК Української РСР (пенсіонер по старості, персональні пенсіонери; одинока особа з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними), що гарантує їй неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення (а.с.180-188, Т.1). 03 вересня 2018 року за наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно розпорядження в.о. керівника апарату Харківського районного суду Харківської області №01-02/83 від 03 вересня 2018 року у зв`язку з розглядом Вищою радою правосуддя 14.08.2018 заяви про відставку судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] та відповідно до наказу в.о. голови Харківського районного суду Харківської області від 20.08.2018 №05-05/88 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області Полєхіна А.Ю.», зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Шинкарчука Я.А. та на підставі ухвали від 04 вересня 2018 року прийнята до свого провадження. В судовому засіданні представник позивача Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України Брижко Олександр Володимировича, який діє на підставі довіреності від 21.12.2018 за вих.№14/9094, підтримав вимоги позову та просив задовольнити їх в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, в якій вказав, що просить суд розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позову заперечує, оскільки спірним житлом не користується, його зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання місто Львів, а з 01 грудня 2017 року він був знятий з обліку в Єдиному державному реєстрі осіб, які мають право на пільги в управлінні соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (а.с.33, 34, 35, Т.2). Представник відповідача Венгер Лілії Ярославівни, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , адвокат Каверін Сергій Миколайовича, який діє на підставі оренду надання правової допомоги серії ЛВ №155010, надав до суду заяву, в якій вказав, що просить розглядати дану справу у його відсутність за наявними у справі доказами, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі, виходячи з обґрунтувань приведених у письмових поясненнях та наданих безпосередньо у судовому засіданні. Від представника третьої особи у справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, [PERSON] , яка діє на підставі довіреності 05.02.2019 №21, 28 травня 2019 року до суду надійшла заява, в якій остання просить суд розглядати справу у відсутність представника органу опіки та піклування. Проти задоволення позову заперечує з посиланням на положення статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 125 ЖХ Української РСР, пункту 35 постанови Ради міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року №37 «Про службові жилі приміщення», а також з огляду на те, що позивачем не було надано доказів того, що у [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] наявне інше житло у власності або в користуванні (а.с.14-15, 16, 17, Т.2). Від представника третьої особи у справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [INFO] , в матеріалах міститься заява, в якій останній просить розглядати дану справу у відсутність третьої особи. При цьому повідомляє, що Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України звернулось до Личаківського районного суду м.Львова (справа №463/6203/17) з аналогічною позовною заявою, де стороною є [PERSON] та його мати [PERSON] (а.с.70-71, Т.1) Суд, вислухавши доводи представника позивача та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною другою статті 121 ЖК Української РСР передбачено, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. За змістом частини другої статті 61 ЖК Української РСР, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем та житлово-експлуатаційною організацією (а в раз її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер, у письмовій формі укладається договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] в період з 23 серпня 2008 року по 07 серпня 2017 року проходив військову службу у [INFO] (військова частина [NUMBER] ). Рішенням житлової\~комісії Харківського\~прикордонного гарнізону\~від \~03\~вересня 2015 року, вирішено надати на час проходження служби в м.Харкові та виконання обов`язків за посадою заступника начальника регіонального управління з матеріального забезпечення, «СЛУЖБОВУ» двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 30,3 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м. полковнику [PERSON] на склад сім`ї три особи (він, дружина [PERSON] , син [PERSON] 2006 року народження) (а.с.14, Т.1). Згідно рішення виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 14 грудня 2015 року №2204 надано статус «службової», зокрема, квартирі [ADDRESS] (а.с.13, Т.1). На підставі наказу Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 25 грудня 2015 року №816-АГ «Про надання службового житла» встановлено, що у зв`язку із службовою необхідністю на час проходження служби в м.Харкові полковнику [PERSON] на сім`ю з трьох осіб (він, дружина [PERSON] , син [PERSON] 2006 року народження) надано службову двокімнатну квартиру (а.с.20, Т.1). 23 грудня 2015 року Виконавчий комітет Пісочинської селищної ради видав ордер №26 [PERSON] з сім`єю з 3-х осіб ( [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - син) на право зайняття житлового приміщення житловою площею 30,3 кв.м., яка складається з 2-х кімнат за адресою [ADDRESS] (а.с. 21, Т.1). 31 березня 2016 року між Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України в особі начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України полковника [PERSON] та військовослужбовцем військової частини [PERSON] , укладено договір №14-16 найму службового житла в будинку державного і громадського житлового фонду України за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-16, Т.1). Також, 31 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] було підписано зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законом випадках (а.с. 17, Т.1). Сторонами у справі не заперечувалось, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2017 року (справа №635/2469/17, провадження №2/635/1948/2017) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.12, Т.1). Разом з тим, на підставі наказу Голови Державної прикордонної служби України від 17 травня 2017 року №479-ос [PERSON] призначено старшим офіцером відділу тилового забезпечення по Південному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України. У відповідності до наказу начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №398-ос від 07 серпня 2017 року «По особовому складу», [PERSON] виключено з 08 серпня 2017 року зі списків особового складу регіонального управління, як такого, що вибуває для подальшого проходження служби до військової частини [NUMBER] , місто Одеса (а.с.23, Т.1). Рішенням житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону від 05 вересня 2017 року, вирішено зняти з квартирного обліку [PERSON] (разом із членами родини), який вибув для подальшого проходження служби до військової частини [NUMBER] , місто Одеса, та направити облікову житлову справу до військової частини [NUMBER] (а.с. 24, Т.1). У відповідності до наказу Східного регіонального управління Прикордонної служби України №730-АГ від 31 жовтня 2017 року «Про внесення змін до наказу №816-аг від 25 грудня 2015 року», скасовано абзац 13 пункту 1 наказу Східного регіонального управління від 25 грудня 2015 року №816-аг щодо надання полковнику [PERSON] та членам його родини службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.19, Т.1). Вимогу позивача, викладену у зверненнях від 22.09.2017 про звільнення у добровільному порядку займаної службової квартири, що є предметом цього спору, [PERSON] виконувати відмовилась (а.с. 28, 29, Т.11). Згідно з довідкою №721/165 від 06.11.2017, виданою Східного регіонального управління Прикордонної служби України, вбачається, що [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] не здали службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.36, Т.1). Між тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] , на час розгляду даної справи судом був знятий з реєстрації за спірною квартирою та переїхав до міста Одеса, де продовжував військову службу. Відтак, сторонами не заперечувалось, що фактично [PERSON] не користується спірною квартирою. З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Личаківською районною адміністрацією ЛМР встановлено, що з 19 березня 2019 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35, Т.2). Як вбачається з наданої до суду копії довідки виданої виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 07.12.2019 №5449, за адресою: [ADDRESS] , станом на грудень 2019 року зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 43, Т.2). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказав вимогу про виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] із спірного службового житла, оскільки передбачене статтею 64 ЖК Української РСР право колишніх членів сім`ї військовослужбовця на проживання в службовому жилому приміщенні є похідними від права наймача, а саме [PERSON] , який отримав у постійне користування інше житло, тому відповідачі, як колишні члени його сім`ї не набули самостійного права користування спірним службовим житлом, а тому підлягають виселенню. Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові відносини з метою забезпечення гарантованого права громадян на житло регулюються нормами ЖК Української РСР, відповідно до статті 3 якого, житлові відносини регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Статті 124-125 ЖК Української РСР передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. При цьому, як вбачається з копії рішення VІ сесії VІІ скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 19 лютого 2016 року «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади сел.Пісочин 40-квартирний житловий будинок [ADDRESS] » (а.с.79, Т.1), вказаний житловий будинок було безоплатно передано до комунальної власності територіальної громади сел.Пісочин. У відповідності до довідки виданої Східним регіональним управлінням за вих.№11/55 від 26.03.2018, службова двокімнатна квартиру [ADDRESS] , обліковується на позабалансовому бухгалтерському обліку (рахунок 021) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с. 121, Т.1). З 01 грудня 2017 року [PERSON] , який є основним винаймачем спірного службового житла і відповідач у цьому спорі, був зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 93, Т.1), а відтак фактично переїхав до іншого міста, оскільки був призначений до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с. 92, Т.2). Відтак, виселення колишніх членів сім`ї [PERSON] зі службового житла після припинення останнім трудових правовідносин із роботодавцем Східним регіональним управлінням Прикордонної служби України, переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Однак, за наявності передбачених статтею 124 ЖК Української РСР підстав для виселення з службових приміщень без надання іншого жилого приміщення, законом передбачено також обмеження цього права у випадках, які визначені у статті 125 ЖК Української РСР, зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ним. ЖК Української РСР не містить визначення змісту поняття одинокої особи. Тому судом враховано Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 року № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя». Тобто, у розумінні статті 125 ЖК Української РСР відповідач [PERSON] , на момент звернення позивача з цим позовом вважалася одинокою особою, яка проживала разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] , не підлягала виселенню із службового житла без надання їй іншого житлового приміщення. Разом з тим, суд перевіряє наявність у відповідачів [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] , достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, що є предметом цього спору. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Так, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Оцінюючи приведені позивачем обґрунтування у даній справі та доводи відповідачів наведені в противагу, в сукупності з доказами наданими до суду, суд приходить до висновку, що є підстави стверджувати про наявність у [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] , достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки останні вселилися у спірне жиле приміщення законно на підставі ордеру №26 на право зайняття житлового приміщення квартиру [ADDRESS] , та постійно близько 4 (чотирьох) років проживають у зазначеній квартирі. Відповідач [PERSON] іншого житла не має. Таким чином судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки саме це житло задовольняє їх потреби, необхідні для фізичного існування. За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Позивач аргументує, що переслідує легітимну мету - захист інтересів та прав інших співробітників Східного регіонального управління Прикордонної служби України, які потребують житло у зв`язку зі службою, що є співрозмірним відповідній меті. Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення [PERSON] та [PERSON] зі службового житла, оцінюючи, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті, суд дійшов висновку про те, що саме в цій справі такий баланс буде не дотриманий. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Суд вважає за необхідне врахувати, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , у разі їх виселення без надання іншого житла нестимуть надмірний тягар у порівнянні із можливостями позивача забезпечити житлом своїх співробітників. Більш того, позивачем жодними доказами не спростовано обставина, що такої можливість у нього не має, або є нагальна необхідність у забезпеченні житлом його співробітників. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовна заява про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення відповідачів із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, не підлягає задоволенню виходячи з приведеного вище. Стосовно ж іншої позовної вимоги щодо встановлення порядку виконання рішення шляхом надання терміну для звільнення, зняття з реєстрації місця проживання та передачі позивачу спірного службового жилого приміщення, суд зауважує, що оскільки вона є похідною від первинної вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення, то в її задоволенні теж слід відмовити.

Outcome: dismissed