Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом в якому просить зобов`язати відповідача, якому на праві власності належить квартира [ADDRESS] , демонтувати самовільно влаштовану перегородку на першому поверсі будинку [ADDRESS] та привести коридор загального користування до попереднього розміру та стану внутрішнього оздоблення, які існували до проведення реконструкції квартири [ADDRESS] у вигляді прибудови стінки. Також просить стягнути судові витрати. Позовна заява мотивована наступним. Позивачу належить квартира [ADDRESS] . Відповідач є власником квартири [ADDRESS] в даному будинку. Відповідач в порушення встановленого порядку, без згоди позивача та інших мешканців першого поверху, захопив частину спільного коридору та в порушення будівельних норм та правил збудував перегородку, чим збільшив площу своєї квартири за рахунок площі коридору та створив позивачу значні перешкоди у вільному користуванні квартирою. Так, відповідач встановив двері впритул до дверей позивача, чим блокує вихід з її квартири, так як при відчинених дверях відповідача позивач та члени її родини не можуть вийти зі своєї квартири. Встановлена відповідачем конструкція не дозволяє позивачу заносити до квартири великогабаритні речі. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позові, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. З його пояснень вбачається, що він дійсно здійснював ремонті роботи, укріпив стіну, проте права позивача не порушує. Заслухавши представника позивача, відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 10.11.2020 року залишено позовну заяву без руху та надано час для усунення недоліків. 16.11.2020 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 12.02.2021 року постановлено про перехід до розгляду справи за правилами загального провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.03.2021 року витребувано докази. Заява про збільшення позовних вимог від 12.05.2021 року, яка за своєю суттю є викладенням нової підстави та предмету позову, що не відповідає правам, визначеним у ст. 49 ЦПК України. Дана заява за заявою представника позивача не прийнята до розгляду, що вбачається з протоколу судового засіданні від 12.05.2021 року. 12.05.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 12.01.2005 року, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 04.06.2007 року визнано право власності за [PERSON] на приміщення у вище вказаній квартирі, які були реконструйовані. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40413397 від 10.07.2015 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії талона-повідомлення від 13.02.2020 року, [PERSON] повідомив поліцію, що сусід з квартири [ADDRESS] проводить незаконну перебудову стін. З копії листа Корабельного відділення поліції від 21.02.2020 року вбачається, що у зв`язку із відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, перевірка по матеріалам припинена. Також надано інші звернення [PERSON] , проте суд не бере їх до уваги, оскільки він не є стороною у справі та не є власником квартири [ADDRESS] . З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що він має недружні стосунки з відповідачем, проживає в квартирі [ADDRESS] , яка належить його матері. Пояснив, що відповідач не погоджував з ним перепланування, зніс несущу конструкцію. Неможливо занести великі речі, необхідно розбирати. Належних та допустимих доказів, що відповідачем знесено несущу конструкцію суду не надано. Як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності перешкод у користування квартирою [ADDRESS] . Покази свідка без наявності інших доказів, підтверджених документально щодо наявності перешкод, не доводять обставини позову. Представником позивача долучено до матеріалів позову копію плану поверху, яка містить дописи та креслення зроблені ручкою різних кольорів, тобто внесені дані особою, яку неможливо ідентифікувати та і перевірити внесені нею дані. Тому даний додаток до позову не є належним та допустимим доказом. Додатки до позову у вигляді фотографій - є неналежними та недопустимими доказами, оскільки неможливо ідентифікувати дату та час, коли їх зроблено. Крім того неможливо ідентифікувати місце, яке зображене. Відповідно до копії Приписів від 03.03.2020 року Управління з питань Державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради власник квартири [ADDRESS] повинен привести дозвільну документацію на будівництво у відповідність до вимог містобудівного законодавства, з 03.03.2020 року повинен зупинити виконання будівельних робіт. У протоколі про адміністративне правопорушення від 03.03.2020 року зазначено, що власник квартири [ADDRESS] розпочав будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Наведені відомості не доводять, що у позивача існують перешкоди в користуванні власністю. 11.11.2020 року виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] - експертом (ФОП) [PERSON] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 21.10.2013 року за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2013 року, розмір частки 1/2. А 21.02.2020 року за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2020 року, технічного паспорту від 11.11.2020 року, розмір частки 1/2. Таким чином встановлено, що за відповідачем зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] з урахуванням проведених будівельних робіт. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що будівництво, яке проведено відповідачем без відповідних на те дозволів, створює їй незручності у користуванні належної їй квартирою. Сам по собі факт проведення будівельних робіт відповідачами без отримання в установленому законом порядку дозволу на будівництво не є підставою для захисту права позивача без доведення порушення таких прав. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів наявності перешкод в користування власністю внаслідок дій відповідача. Крім того, судом встановлено, що за відповідачем зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, а саме квартиру [ADDRESS] після проведення ремонтних та будівельних робіт, з урахуванням технічного паспорта від 11.11.2020 року. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed