Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , про стягнення заборгованості у розмірі 15498 гривень 19 копійок за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 23 листопада 2011 року, яка станом на 09 листопада 2020 року складається з: 10556 гривень 46 копійок - заборгованість за кредитом; 4941 гривня 73 копійки - заборгованість за простроченими відсоткам за користування кредитом, а також судового збору у розмірі 2102 гривні. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 18 січня 2021 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду на 09 лютого 2021 року, у порядку спрощеного провадження. У період з 09 лютого 2021 року до 15 квітня 2021 року судове засідання за клопотанням сторін, у зв`язку із наданням сторонам можливості реалізувати свої процесуальні права, відкладалось. Саму ж справу суд розглянув без участі всіх учасників у справі, оскільки всі вони були повідомлені про день, час і місце її розгляду належним чином, але не з`явились і причини своєї неявки суду не повідомили, просили справу розглянути без їх участі. Тому в силу положень частини другої статті 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності всіх учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції сторін (стислий виклад). Аргументи позивача. Між банком та відповідачем був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним, оскільки він містить умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Укладення договору відбулось шляхом приєднання до нього відповідачем, який підписав про це відповідну анкету-заяву. Сам договір, складається з анкети-заяви, яку підписав відповідач, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. Банк, свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, оскільки відкрив відповідачу банківський рахунок, видав йому кредитну картку та кредитував рахунок до встановленого кредитного ліміту, неодноразово. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування, у строки встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Вказані проценти банк має право нараховувати протягом строку дії договору, який не закінчився. Тому позов слід задовольнити повністю. Аргументи відповідача. Відповідач не заперечував проти того, що він підписував анкету-заяву, що банк відкрив йому поточний рахунок, видав йому кредитну картку та кредитував його рахунок неодноразово, але він повернув отримані ним кредитні кошти, навіть в більшому розмірі ніж отримав від банку, тобто за поступово отриманні ним 9000 гривень, він сплатив 15616 гривень 31 копійку. Також відповідач вказував на те, що проценти за користування кредитними коштами, не мали нараховуватися, оскільки факт узгодження із ним у письмовій формі розміру процентів, які він нібито повинен був платити за користування кредитними коштами, не підтверджено банком. А також заперечив факт того, що надані банком до суду Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи є саме тими документами, які мались на увазі при підписанні відповідачем анкети-заяви, і на цих документах відсутній підпис відповідача. Тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Встановлені судом обставини, з оцінкою доказів і аргументів сторін: [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) 23 листопада 2011 року, звернувся до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання «анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку» (надалі з текстом - анкета-заява), якою він просив оформити на його ім`я платіжну картку «Кредитка Універсальна» та встановити по ній кредитний ліміт у розмірі 500 гривень (а.с.13,40-41,43,44,45,46-47,49-54). І у цей же день, ПриватБанк видав [PERSON] платіжну картку № [NUMBER] , для користування якою відкрив поточний рахунок та встановив кредитний ліміт у розмірі 500 гривень (а.с.13,40-41,43,44,45,46-47,49-54). За підрахунками суду, з огляду на виписку по рахунку, у період з 23 листопада 2011 року по 01 березня 2020 року, [PERSON] скористався кредитними коштами на загальну суму 13488 гривень 74 копійки, а повернуто - 26839 гривень 44 копійки (а.с.49-54). Відповідач не надав суду будь-яких квитанцій на підтвердження іншої суми (а.с.86-88). При цьому, з огляду на фактичні дані виписки по рахунку [PERSON] та довідки банку, які узгоджуються між собою, суд погоджується і з тим, що у цей же період йому було надано у користування декілька платіжних карток, якими він користувався у строк їх дії (а.с.12,49-54). Також, суд вважає встановленою і ту обставину, що у тексті підписаної [PERSON] 23 листопада 2011 року анкети-заяви є надрукований текст із наступним змістом: «Я згоден (- на), що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (- лась) та згоден (- на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені на ознайомлення у письмовому вигляді.» (а.с.13). І тут суд одразу відзначає, що ПриватБанк у своєму позові наполягав на тому, і [PERSON] проти цього не заперечував, що він просив оформити на його ім`я саме платіжну картку «Кредитка Універсальна», про що є і відмітка у анкеті-заяві, яку він підписав, і саме цю картку йому і було видано ПриватБанком (а.с.13). Суд враховує, що ПриватБанк надав суду документи під назвою: «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.14), Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.15-38), а також копію наказу банку про затвердження цих умов та правил (а.с.39), як докази змісту укладеного у письмовій формі 23 листопада 2011 року між ПриватБанком та [PERSON] Договору про надання банківських послуг. І оцінюючи ці документи, у першу чергу, суд виходить з наступного. В силу положень частини 1 і 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими, електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому з огляду на положення частини 6 статті 81 та частини 2 статті 78 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У зв`язку із чим, суд застосовує наступні положення закону, що діяли на момент підписання відповідачем анкети-заяви (23 листопада 2011 року). Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК) було передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. А частина 2 та 4 статті 202 ЦК встановлювали, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином вважалась погоджена дія двох або більше сторін. За формою, правочин міг вчинятись усно або в письмовій формі; сторони мали право обирати форму правочину, якщо інше не було встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК). Але положення пункту 2 частини 1 статті 208, з урахуванням статті 206 ЦК прямо передбачали, що правочини між фізичною особою та юридичною особою (крім тих правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення) належало вчиняти у письмовій формі. Правочин вважався таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони; правочин вважався таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін була виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина 1 статті 207 ЦК). При цьому за положеннями частини 2 статті 207 ЦК правочин вважався таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписувався особами, уповноваженими на це її статутними документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та обов`язково скріплювався печаткою. Разом з цим, як логічне продовження, суд застосовує положення частини 1 статті 626 ЦК які передбачали, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Та положення статті 628 ЦК за якими, зміст договорів становили умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628); сторони мали право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина 2 статті 628). Також суд застосовує положення статей 638 та 641 ЦК, оскільки вони прямо встановлювали, що договір вважався укладеним, тільки якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору були умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638); договір укладався шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638); пропозицію укласти договір (оферту) могла зробити кожна із сторін майбутнього договору. Проте пропозиція укласти договір, мала містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (частина 1 статті 641); однак, … пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, вважались запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не було вказано у … пропозиції (частина 2 статті 641). Разом з цим суд враховує і положення частини 1 статті 634 ЦК, які унормовували особливий вид договору, договір приєднання, яким вважався договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який міг бути укладеним лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Таким чином, на момент підписання позивачем анкети-заяви відповідача, положення ЦК (як основного акту цивільного законодавства України) дійсно допускали можливість укладення між банком та фізичною особою змішаного договору приєднання, якій міг містити елементи різних видів договорів. Але укладення такого договору, навіть за умови приєднання до нього фізичної особи, як до договору приєднання, відбувалось тільки із дотриманням загальних умов укладення двосторонніх правочинів (договорів). Зокрема, на певну конкретну дату (у нашому випадку 23 листопада 2011 року), банк повинен був мати встановлений у формулярі або іншій стандартній формі (в одному чи декількох документах) текст договору до якого могла приєднатись будь-яка фізична особа шляхом його підписання. При цьому, з огляду на загальні умови укладення двосторонніх правочинів, незважаючи на особливість договору приєднання, його текст від імені банку, як юридичної особи, повинен був бути підписаним особою, уповноваженою на це її статутними документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплений печаткою. І цей текст повинен був містити усі істотні умови того договору або тих договорів (якщо сторони укладали змішаний договорів), які були встановлені законом, як істотні. А фізична особа шляхом приєднання до такого договору повинна була його підписати, при цьому саме в тій редакції (тобто з тими умовами договору), які були встановлені і підписані уповноваженою особою банку, в редакції, що діяла на дату приєднання фізичної особи до такого договору. Але ПриватБанк не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що станом на 23 листопада 2011 року, «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.14) та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.15-38), які позивач додав до позову, були саме тими встановленими і підписаними у цьому банку на той момент формулярами або іншими стандартними формами, які у своїй сукупності складали Договір про надання банківських послуг, до якого і приєднався 23 листопада 2011 року як до змішаного договору приєднання [PERSON] . Анкета-заява на яку посилався ПриватБанк як на доказ цього факту, суд не приймає як доказ саме цього факту, оскільки її зміст не підтверджує, що додані банком до позову «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.14) та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.15-38) діяли саме в тій редакції, яку додав банк до свого позову, саме на момент підписання відповідачем анкети-заяви. Також суд звертає увагу на те, що ні «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.14), ні Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.15-38), які додав позивач до позовної заяви не містять дати їх створення, як і того, хто їх створив. Ні з їх змісту, ні із змісту анкети-заяви неможливо встановити того, який орган чи посадова особа їх встановила, підписала, з якої дати вони застосовуються, а також чому вони не скріплені печаткою. Це просто надрукований за допомогою технічних засобів текст. Анкета-заява, на яку посилався ПриватБанк взагалі не містить жодних ідентифікуючих даних тих Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів, Пам`ятки клієнта, Умов обслуговування та кредитування, на які іде посилання в цій анкеті-заяві аби суд міг погодитись із ПриватБанком, що додані ним до позову документи є достовірними, тобто такими, що і мались на увазі в анкеті-заяві, яку підписав [PERSON] . Доданий ПриватБанком до позовної заяви документ, який у додатках називається, як копія наказу банку про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.39), суд не сприймає як допустимий і достовірний доказ змісту укладеного у письмовій формі 23 листопада 2011 року між ПриватБанком та [PERSON] Договору про надання банківських послуг. Оскільки з огляду на зміст цього документу, його в принципі неможливо оцінити, як розпорядчий акт, незрозуміло хто насправді (яка конкретно особа, з якими конкретно повноваженнями) прийняв цей документ, чи був він підписаний (якщо так, то коли і ким). І головне, незважаючи на те, що у тексті цього документу вказується на необхідність актуалізувати і затвердити Умови та Правила надання банківських послуг та забезпечити внесення актуалізованої інформації на зовнішній сайт ПриватБанку, цей документ не ідентифікує в якій конкретно текст Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку вносились зміни та чи були вони дійсно оприлюднені на сайті банку, в якій конкретно редакції (і на якому конкретно сайті і сторінці). І цим документом ніяк не вирішується питання Тарифів банку та Пам`ятки клієнта, на які йде посилання в анкеті-заяві. Суд не вважає достовірним і допустимим доказом існування саме станом на 23 листопада 2011 року певного змісту Умов та Правил надання банківських послуг, на основі зображення чи інформації (у тому числі текст Умов та Правил надання банківських послуг), які містяться на певній сторінці сайту банку станом на дату розгляду справи. Позаяк у цій справі, ПриватБанк повинен довести той факт, що додані ним до позовної заяви «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.14), та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.15-38) були встановлені саме станом на 23 листопада 2011 року, і що [PERSON] ознайомився, погодився, підписав і приєднався саме до них. При цьому тут, суд врахував законодавче визначення таких понять, як: «веб-сайт» і «веб-сторінка», що надані у частині 1 статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», а також саму суть цих віртуальних активів, які підтверджують те, що призначенням веб-сайту та веб-сторінки є відображення певної інформації, яка може бути туди внесена, змінена та видалена у будь-який момент часу. Не можуть підтверджувати факт укладення договору саме на тих умовах, на яких наполягав ПриватБанк і те, що з моменту підписання Анкети-заяви [PERSON] жодного разу не звертався до Банку із скаргами чи до суду, оскільки навіть сам банк звернувся до суду тільки у 2021 році. Як і сам по собі факт того, що [PERSON] повертав гроші на рахунок не може підтверджувати автоматичну обізнаність та згоду [PERSON] із Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна»» та Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також його обізнаність та згоду з розміром, строком та порядком сплати процентів за користування коштами, які він брав у кредит, на що вказував ПриватБанк у відповіді на відзив (Банк не надав суду жодного доказу, який би достовірно підтверджував, що зараховуючи грошові кошти на свій рахунок, [PERSON] сплачував саме борг по процентах за користування кредитом). Не можуть підтверджувати факт укладення договору саме на тих умовах, на яких наполягав ПриватБанк і те, що [PERSON] отримував в банку декілька платіжних карток після закінчення строку дії попередніх, оскільки платіжні картки є засобом користування платіжним рахунком, а не доказом укладення договору саме на тих умовах, на яких наполягав банк. Тому суд не вважає встановленим той факт, що 23 листопада 2011 року підписавши анкету - заяву, [PERSON] уклав із ПриватБанком шляхом приєднання - Договір про надання банківських послуг, і саме на умовах зафіксованих у «Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.14) та Витягу з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.15-38). При цьому суд відзначає, що він дійшов до такого висновку, не тільки на підставі та із застосуванням вказаних вище норм процесуального і матеріального права, а й з урахуванням правових висновків щодо застосування цих норм права у аналогічних спірних правовідносинах, викладених Великою палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17), які продовжують підтримуватись Верховним Судом, зокрема і у постановах від 23 грудня 2020 року (справа №191/2648/17) та від 15 січня 2021 року (справа №494/366/19), тому такі правові висновки суд вважає усталеною судовою практикою. Разом з цим, з огляду на ті обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами (зокрема, анкетою-заявою та випискою по рахунку, відкритому для користування картками які отримав відповідач), суд вважає встановленою ту обставину, що 23 листопада 2011 року [PERSON] та ПриватБанк дійсно уклали змішаний договір, який містить у собі елементи договору банківського рахунку та кредитного договору, до якого застосовуються положення актів цивільного законодавства (зокрема і ЦК України) про договір банківського рахунку, кредитного договору та договору позики. При цьому суд дійшов до такого висновку, у зв`язку із наступними нормами матеріального права, що діяли на момент підписання [PERSON] анкети-заяви та прийняття її банком (23 листопада 2011 року). В силу положень частини 1 статті 1066 ЦК за договором банківського рахунка, банк зобов`язувався приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. А згідно з статтею 1069 ЦК, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (частина 1). Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 2 статті 1069). Тому суд застосовує і положення статті 1054 ЦК за якими, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3). А також суд застосовує положення статей 1046, 1048 та 1049 ЦК за якими: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046); позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048); Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049). Таким чином, з огляду на вказані нормативно-правові положення основного акту цивільного законодавства, для укладення змішаного договору, який би містив у собі елементи договору банківського рахунку та кредитного договору, позивачу та відповідачу було достатньо дійти згоди щодо предмета договору, і з огляду на зміст анкети-заяви 23 листопада 2011 року ПриватБанк та [PERSON] дійшли такої згоди у письмовому вигляді. При цьому суд відзначає, що такі умови, як строк дії договору та його ціна, не були визначені законом, як істотні, як для договорів банківського рахунку, так і для кредитних договорів. Тобто такі умови, не були тими умовами без досягнення згоди щодо яких, договір вважався би не укладеним. Відповідно такі умови, як строк дії договору та його ціна, не були істотними для змішаних договорів, які містили в собі елементи договорів банківського рахунку та кредитного договору. Отже, 23 листопада 2011 року [PERSON] та ПриватБанк дійсно уклали змішаний договір, який містить у собі елементи договору банківського рахунку та кредитного договору, до якого застосовуються положення актів цивільного законодавства (зокрема і ЦК України) про договір банківського рахунку, кредитного договору та договору позики. Але цим договором його сторони не дійшли окремої письмової згоди як щодо строку дії договору та його ціни, так і щодо строків та порядку повернення [PERSON] ПриватБанку отриманих ним кредитних коштів та процентів за їх користування, а також щодо збільшення або зменшення строків позовної давності за вимогами або ПриватБанку, або [PERSON] (а.с.13). Висновок суду щодо змісту правовідносин сторін спору. Встановлені судом обставини прямо вказують на те, що між ПриватБанком та [PERSON] виникли цивільні зобов`язальні (зокрема, договірні) правовідносини, в межах яких виник спір з приводу наявності у ПриватБанку права вимоги до [PERSON] щодо повернення виданих на його банківський рахунок кредитних коштів та процентів за його користування. Оцінка суду щодо права вимоги ПриватБанку. Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої статті 509 ЦК визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. І як вже вказувалось судом вище, оскільки позивач та відповідач 23 листопада 2011 року уклали між собою змішаний договір з елементами договору банківського рахунку та кредитного договору, для вирішення спору, що виник між ними, застосуванню підлягають положення ЦК про договір банківського рахунку, кредитний договір та договір позики. Суд знову повторює, що оскільки позивач та відповідач не дійшли окремої письмової згодищодо строків та порядку повернення [PERSON] ПриватБанку отриманих ним кредитних коштів та процентів за їх користування, суд застосовує положення статей 1049 та 1048 ЦК, зокрема такі з них: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі …) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049); розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (стаття 1048). Обставини, які встановив суд (і зазначені судом вище) прямо вказують на те, що у період з 23 листопада 2011 року по 01 березня 2020 року, [PERSON] скористався кредитними коштами на загальну суму 13488 гривень 74 копійки, а повернув - 26839 гривень 44 копійки (а.с.49-54). Тобто загальна сума сплачених і зарахованих на його рахунок грошових коштів, перевищує суму отриманих ним кредитних коштів. При цьому, з огляду на застосовні норми права та докази, які є в матеріалах справи (а.с.1-120), у цьому конкретному спорі, не має жодного правового значення той факт, що частину коштів він повернув до кінця строку дії першої картки, а частину після. Позаяк, позивач та відповідач не пов`язували свої права та обов`язки щодо повернення кредиту із закінченням строку дії картки, і в силу положень статті 1049 ЦК, оскільки строк і порядок повернення відповідачем кредитних коштів не був ними погоджений у письмовій формі, отримані ним кредитні кошти мали бути повернені протягом тридцяти днів від дня пред`явлення ПриватБанком вимоги про це. Але суду не надано будь-яких доказів того, що ПриватБанк пред`являв таку вимогу (а.с.1-120). Також суд відзначає, що в силу положень статті 1054 ЦК, хоча позивач та відповідач у письмовому вигляді не узгоджували зміну кредитного ліміту, дії відповідача шляхом використання кредитних коштів з його рахунку, при відсутності на них його власних коштів, на підставі частини 2 статті 509 ЦК створювали для [PERSON] зобов`язання щодо їх повернення. Але він повернув банку взяті ним у кредит грошові кошти. Отже, позовні вимоги ПриватБанку про стягнення з [PERSON] 10556 гривень 46 копійок - у якості боргу по кредиту не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними. Те саме стосується і вимог ПриватБанку про стягнення з [PERSON] 4941 гривня 73 копійки - у якості боргу по процентах за користування кредитом. Ці вимоги також є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на умовах договору про надання банківських послуг, укладення якого між позивачем та відповідачем саме на тих умовах, на яких наполягав позивач, ним не доведено. Тому застосування розміру та порядку нарахування процентів, які передбачені цими умовами є безпідставним. А про стягнення процентів за користування кредитними коштами у порядку та на умовах, передбачених законом, позовні вимоги ПриватБанку не ґрунтуються. Що не позбавляє його права звернутись до суду із позовом, але з інших підстав. І у зв`язку із тим, що суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку із безпідставністю самих вимог, і з мотивів вказаних вище, суд не бачить необхідним надавати окрему юридичну оцінку іншим аргументам позивача та відповідача, на яких грунтувались їх вимоги та заперечення. Позаяк, вони не є юридично вагомими у цій справі. Висновок суду по суті вимог. Таким чином, у задоволенні позову ПриватБанку до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 23 листопада 2011 року, яка станом на 09 листопада 2020 року складається з: 10556 гривень 46 копійок - заборгованість за кредитом; 4941 гривня 73 копійки - заборгованість по простроченим відсоткам за користування кредитом, слід відмовити повністю. Оцінка і висновок суду щодо судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102 гривні, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.48), але у задоволенні позову суд відмовляє повністю, у розподілі судового збору слід також відмовити повністю. Отже,

Outcome: dismissed