Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Надра" (далі - відповідач) про визнання недійсним правочину. Свої позовні вимоги, які були уточнені в ході розгляду справи, позивач обґрунтовував тим, що 15.11.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 606/МК (далі - договір) за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 29700,00 доларів США. Позивач вважає, що даний кредитний договір є недійсним, оскільки, кошти були надані в іноземній валюті для розрахунків з іншими резидентами на території України, крім того, відповідач не виконав норми чинного законодавства щодо перевірки цільового використання кредитних коштів позивачем, що кваліфікується як протиправна бездіяльність банку. Тому, позивач просив суд визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати недійсним кредитний договір № 606/МК від 15.11.2007 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи містяться заперечення проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, а доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, представник відповідача просив застосувати строки загальної позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що 15.11.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 606/МК за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 29700,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Відповідно до ст. 49 цього Закону, розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є кредитною операцією. Згідно із ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються НБ України. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає доводи позивача про те, що відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства щодо проведення операцій з іноземною валютою є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом було досліджено копію кредитного договору з якої чітко вбачається, що кредитний договір був підписаний позивачем, а отже останньому було роз'яснено та зрозуміло всі положення та умови даного договору. Пунктом 1.2. договору визначено цілі кредитування - споживчі, а п. 7.1.2. передбачено право, а не обов'язок, банку безпосередньо контролювати цільове використання кредиту позичальником. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Враховуючи те, що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту укладення кредитного договору 15.11.2007 р., суд вважає, що позивачем пропущено строки загальної позовної давності для звернення до суду, оскільки такий строк закінчився 15.11.2010 р. Відповідно до п.7. Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, беручи до уваги те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що кредитний договір було укладено між сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства України, за згодою обох сторін, а тому в задоволенні вимог про визнання правочину недійсним необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed