Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа : приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гришина Варвара Іванівна, про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 жовтня 1954 року вона та [PERSON] одружилися, про що свідчить додана копія Свідоцтва про одруження [NUMBER] від 20.10.1954 р. Після одруження їй було присвоєно прізвище «[PERSON]». [INFO] у них з чоловіком народився син [PERSON], про що свідчить додана копія Свідоцтва про народження [NUMBER] від 17.10.2016 р.. [INFO] помер її чоловік - [PERSON]. [INFO] помер її син - [PERSON], про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 07.05.2015 р. було видано Свідоцтво про смерть [NUMBER]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з: 1/4 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини автомобіля марки «KIA RIA» 2006 р.в., реєстраційний номер [NUMBER]. 11 червня 2015 року вона звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гришиної Варвари Іванівни із заявою про прийняття спадщини, яка була належним чином зареєстрована та на її підставі заведена спадкова справа №25/2015. Приватний нотаріус Гришина\~В.І. додатково вимагала від неї надання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності зазначеного спадкового майна спадкодавцеві та оригіналу Свідоцтва про народження [PERSON], які знаходилися у [PERSON] (дружини спадкодавця), яка категорично відмовилася їй їх надати. Після смерті сина, вона неодноразово просила [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надати їй оригінали цих документів, але їй було відмовлено. В серпні 2016 р. вона отримала від приватного нотаріуса Гришиної\~В.І. постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2016 р. № 220/02-14, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON], який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Своє рішення приватний нотаріус Гришина\~В.І. мотивувала тим, що у спадкоємця [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи щодо належності цього нерухомого майна спадкодавцеві та документ про встановлення факту родинних відносин, що суперечить діючому законодавству, а саме ст. 68 Закону України «Про нотаріат», пп. 4.2., 4.12., 4.15, 4.18 глава 10, розділ 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5. В зв'язку з тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів, підтверджуючих право власності спадкодавця на частину квартири та документу про встановлення факту родинних відносин, вважає не можливим видати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначене майно померлого в безспірному порядку». Враховуючи вищезазначене позивач вважає, що незаконними діями відповідачів, які відмовилися надати їй оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та автомобіль, а також оригінал свідоцтва про народження сина, порушені її права. Крім цього, відповідачі не визнають її прав на частину спадкового майна, перешкоджають їй його оформити, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного, просить суд визнати за [PERSON], 1931\~року народження, що мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме: на частку в розмірі 1/16 (одна шістнадцята) квартири [ADDRESS], загальною площею 92,22 квадратних метри, в тому числі житлова площа 47,1 квадратні метри, та на частку в розмірі 1/8 (одна восьма) автомобіля марки KIA RIA, реєстраційний номер [NUMBER]. Стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON], 1931\~року народження, що мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], судовий збір у сумі 918,62 грн. (дев'ятсот вісімнадцять гривень 62 коп.). Представники позивача в судовому засіданні, кожен в окремості, позов підтримали та посилаючись на його законність та обґрунтованість, просили суд його задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен в окремості, в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від них до суду не надходило. Третя особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гришина В.І. в судове засідання не з'явилася, але надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності у зв"язку з хворобою. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об'єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги пояснення представників позивача та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів та третьої особи по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення. Вивчивши матеріали цивільної справи, взявши до уваги пояснення представників позивача та заяву третьої особи, проаналізувавши надані стороною позивача докази, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 26 жовтня 1954 року [PERSON] та [PERSON] одружилися, про що свідчить додана копія Свідоцтва про одруження [NUMBER] від 20.10.1954 р. Після одруження їй було присвоєно прізвище «[PERSON]». (а.с. 9) [INFO] у родини [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], про що свідчить додана копія Свідоцтва про народження [NUMBER] від 17.10.2016 р.. (а.с. 10) [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON]. [INFO] помер син позивача - [PERSON], про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 07.05.2015 р. було видано Свідоцтво про смерть [NUMBER]. (а.с. 11) Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з: 1/4 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини автомобіля марки «KIA RIA» 2006 р.в., реєстраційний номер [NUMBER]. (а.с. 12-13, 83-84) 11 червня 2015 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гришиної Варвари Іванівни із заявою про прийняття спадщини, яка була належним чином зареєстрована та на її підставі заведена спадкова справа №25/2015. (а.с. 89) В серпні 2016 р. [PERSON] отримала від приватного нотаріуса Гришиної\~В.І. постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2016 р. № 220/02-14, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON], який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16) Своє рішення приватний нотаріус Гришина\~В.І. мотивує тим, що у спадкоємця [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи щодо належності цього нерухомого майна спадкодавцеві та документ про встановлення факту родинних відносин, що суперечить діючому законодавству, а саме ст. 68 Закону України «Про нотаріат», пп. 4.2., 4.12., 4.15, 4.18 глава 10, розділ 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5. В зв'язку з тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів, підтверджуючих право власності спадкодавця на частину квартири та документу про встановлення факту родинних відносин, вважає не можливим видати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначене майно померлого в безспірному порядку». Виходячи зі змісту ст. 1220 ЦК України, після смерті особи відкривається спадщина, тобто до спадкоємців переходять права і обов'язки особи, яка померла. Частиною 1 ст. 1221 ЦК України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України встановлено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкоємці за законом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст.1220, 1222, 1270 ЦК). Відповідно до ст. 1268 ЦК України визнається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Матеріалами справи встановлено, що з метою реалізації свого права на прийняття спадщини за законом [PERSON] 11 червня 2017 року звернулася з відповідною заявою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гришиної Варвари Іванівни. (а.с. 89) Частиною 1 ст. 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частиною 1 ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Після смерті [PERSON] залишилося 4 спадкоємця першої черги: [PERSON] (дружина); [PERSON] (син); [PERSON] (донька); [PERSON] (мати). Частка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] становила 1/4 частину, а в «KIA RIA» 2006 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] - 1/2 (оскільки автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя [PERSON]). Таким чином, після смерті [PERSON] позивачка успадкувала від нього 1/16 частину квартири [ADDRESS] та 1/8 частину «KIA RIA» 2006 р.в., реєстраційний номер [NUMBER]. Частинами 1 та 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Частинами 1 та 3 ст. 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частинами 1 та 2 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Таким чином [PERSON] виконала усі встановлені законом вимоги для прийняття спадщини, проте незаконні дії відповідачів, які відмовилися надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно та оригінал Свідоцтва про народження [PERSON], унеможливили оформлення нею прав на спадщину. Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України,цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 та п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Аналізуючи вищевикладені обставини та наведені норми діючого законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В порушення зазначених норм процесуального права, відповідачі на відміну від позивача, жодних доказів своєї позиції суду не надали, як і не надали письмових заперечень стосовно позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи відносяться витрати на надання правової допомоги. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив судовий збір у розмірі 918 грн. 62 коп. (а.с. 2) Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, вимога позивача щодо відшкодування понесених судових витрат у розмірі 918,62 грн. є також законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved