Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2017 року звернулася до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу згідно боргової розписки. В позовній заяві позивач [PERSON] вказала, що 17 грудня 2015 року відповідач [PERSON] отримав у неї в борг 2000 доларів США, які зобов"язався повернути до 01 серпня 2016 року. Однак, до цього часу відповідач грошові кошти не повернув, а тому просила позов задовольнити та стягнути з відповідача суму зазначеного боргу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, стверджуючи, що відповідач не виконав своє зобов"язання та своєчасно не повернув борг. Оригінал боргової розписки у неї вилучив дільничний інспектор під час перевірки заяви, яку вона подавала до поліції. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали та заперечували проти їх задоволення, вказавши, що відповідач дійсно отримав у позивача в борг 2000 доларів США, які в обумовлений сторонами строк повернув, на підтвердження чого позивач повернула йому боргову розписку, яку він одразу ж знищив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила отримання відповідачем [PERSON] у позивача борг 2000 доларів США. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідач [PERSON] дійсно позичив у позивача [PERSON] в борг 2000 доларів США, які своєчасно в їх присутності повернув, після чого позивач віддала оригінал боргової розписки, яку відповідач знищив. Посадова особа Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеський області [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що перебуваючи на посаді дільничного інспектора здійснював перевірку заяви [PERSON] щодо неповернення відповідачем [PERSON] боргу в сумі 2000 грн. Під час перевірки позивач видала йому боргову розписку, яка є не оригіналом, а кольоровою ксерокопією, яку він видав в ході судового засідання. Оригіналу боргової розписки він не бачив та позивач йому її не передавала. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, а також свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про недоведеність позову та необхідність відмови в його задоволенні з таких підстав. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст.\~10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При цьому, відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Частинами 3 та 4 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає н рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що 17 грудня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які зобовязався повернути в строк до 01 серпня 2016 року. Таким чином, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення правочину (договору позики) виникли відповідні цивільні права та обовязки, які регулюються положеннями\~глави 71 ЦК України. Так, поняття договору позики визначено\~статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом\~статті 205 ЦК України\~сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою\~статті 206 ЦК України\~усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За\~статтею 208 ЦК України\~у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, доказом укладення договору позики є боргова розписка. Судом встановлено, що на підтвердження укладеного сторонами договору позики було складено письмову боргову розписку, яка впродовж дії договору перебувала у позивача, що підтвердила в судовому засіданні позивач. Водночас, всупереч вимог ст.ст.10,10 та 60 ЦПК України позивач не надала суду оригіналу зазначеної боргової розписки як доказу продовження існування між сторонами боргових відносин. При цьому, наданий поліцейським Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області [PERSON] екземпляр боргової розписки, яку йому видала позивач під час перевірки її заяви щодо неповернення відповідачем боргу, є не оригіналом документу, а його кольоровою ксерокопією. Отже, відсутність у позивача [PERSON] оригіналу боргової розписки та її ненадання суду свідчить про недоведення позивачем свого позову у частині неповернення відповідачем боргу та продовження існування між сторонами боргових відносин та відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.545 ЦК України може свідчити про повернення боргу відповідачем. Відтак, правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача боргу за борговою розпискою від 17 грудня 2015 року судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed