Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території, посилаючись на те, що відповідач по справі є абонентом КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради, оскільки мешкає в багатоквартирному житловому будинку в квартирі [ADDRESS] та отримує послуги позивача, але оплату за отриманні послуги не сплачує та відмовляється укласти договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Так, станом на 01.07.2014 року заборгованість по сплаті послуг за період з 20.09.2011 року по 01.07.2014 року складає 1406 гривень 89 копійок. Відповідачу направлялася вимога про сплату заборгованості за отримані послуги, яка залишилась без уваги. В зв'язку з чим просить стягнути з відповідача по справі заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 1406 гривень 89 копійок та судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок. 22 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради про визнання незаконними дії та зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він є власником та зареєстрований в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], але в даній квартирі він не мешкає, про що відомо начальнику КП «Тепловодосервіс». Також в даній квартирі відключене світло, газ та вода. Позивач разом з дружиною мешкає за адресою: [ADDRESS], де оплачує комунальні послуги. Тобто вважає, що оскільки він не проживає в спірній квартирі то ніякими комунальними послугами не користується, договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території не укладав, а тому не повинен сплачувати кошти за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. В зв'язку з чим просив визнати дії КП «Тепловодосервіс» незаконними та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. 22 жовтня 2014 року [PERSON] подав суду уточнену зустрічну позовну заяву в якій просить визнати первісну позовну заяву недійсною, оскільки він не отримував ніяких послуг від позивача по справі та стягнути з КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради на його користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, завдану підривом його здоров'я, посилаючись на те, що він є власником та зареєстрований в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], але в даній квартирі він не мешкає, про що відомо начальнику КП «Тепловодосервіс». Також в даній квартирі відключене світло, газ та вода. Позивач разом з дружиною мешкає за адресою: [ADDRESS], де оплачує комунальні послуги. Тобто вважає, що оскільки він не проживає в спірній квартирі то ніякими комунальними послугами не користується, договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території не укладав, а тому не повинен сплачувати кошти за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. 15 січня 2015 року відповідач та по зустрічному позову позивач [PERSON] знов уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з директора КП «Тепловодосервіс» [PERSON] та юрисконсульта КП «Тепловодосервіс» [PERSON] по 5000 гривень з кожного на його користь моральної шкоди, яка полягає в протиправному посяганні на його життя та здоров'я, за неповагу до його гідності, збирання, використання та поширення конфіденційної інформації без його згоди з боку відповідачів по зустрічному позову , посяганні на його власність, залякування судом та попередженнями. 12 лютого 2015 року в судовому засіданні позивач надав суду висновки на примирення в яких просив стягнути з директора КП «Тепловодосервіс» [PERSON] та юрисконсульта КП «Тепловодосервіс» [PERSON] по 5000 гривень з кожного на його користь моральної та матеріальної шкоди, яка виразилась в тому, що своїми протиправними діями відповідачі по зустрічному позову спровокували підвищення артеріального та черепного тиску, що призвело до головного болю. Представник позивач по первісному позову та представник відповідача по зустрічному позову первісним позов підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідач та по зустрічному позову позивач [PERSON] користується послугами позивача, а відсутність договірних зобов'язань між відповідачем та підприємством та не проживання в спірній квартирі, не є підставою не сплачувати комунальні послуги за утримання будинку та прибудинкової території. Проти задоволення уточненого зустрічного позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, яка полягає в тому, що кожний день у нього підвищений тиск, а він змушений на протязі півроку їхати до суду та доказувати свою невинуватість, що він не повинен робити. Свої уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Крім цього заперечував проти задоволення первісного позову в повному обсязі, пояснив, що він є власником та зареєстрований в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], але в даній квартирі він не мешкає, про що відомо начальнику КП «Тепловодосервіс». Також в даній квартирі відключене світло, газ та вода. Позивач разом з дружиною мешкає за адресою: [ADDRESS], де оплачує комунальні послуги. Тобто вважає, що оскільки він не проживає в спірній квартирі то ніякими комунальними послугами не користується, договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території не укладав, а тому не повинен сплачувати кошти за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги КП «Тепловодосервіс» та уточнені зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Матеріали справи свідчать, підтверджено наявними у справі доказами, і не заперечується сторонами, що відповідач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2009 року, що стверджується копією цього договору, який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 214 /а.с.56/, на договорі є реєстраційний напис Лозівського БТІ про реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] 10.02.2009 року, реєстр № 1387. Згідно наданих суду розрахунків, заборгованість у [PERSON] перед КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради за надані житлово-комунальні послуги за період з 20.09.2011 року по 01.07.2014 року складає 1406 гривень 89 копійок. 03 липня 2014 року відповідачу надіслано попередження рекомендованим листом про заборгованість за надані житлово-комунальні послуги та пропозиції щодо порядку оплати цієї заборгованості. Вказана заборгованість не підлягає стягненню з [PERSON] на користь КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом, є балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником (ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо, та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства, а відповідно до ст. 14, цього ж закону, ціни (тарифи) на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом Відповідно ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства, а перелік житлово-комунальних послуг, що надаються споживачу, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (споруди). Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права й обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з житловим договором. Відповідно до вимог пункту 2 ст.10 Закону України №1875-IY "Про приватизацію державного житлового фонду" та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах за утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, та і власники куплених та приватизованих квартир. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог п. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг являється фізична особа чи юридична особа, яка отримує чи має намір отримувати житлово-комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму борг) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, ; також гри проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першою ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком за умови, якщо запропонований договір відповідає типовому договору. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з пропозицію укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, однак останній відмовився від укладення цього договору у запропонованому варіанті. У разі такої відмови, виходячи з положень ст.ст. 3, 6, 12-15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України позивач вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач за первісним позовом до суду з даного приводу не звертався. Крім цього, як свідчать матеріали справи, та як вбачається з пояснень учасників судового засідання, відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON], неодноразово, а саме 05.12.2012 року, 13.12.2013 року та 05.07.2014 року звертався до КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради з заявами в яких пояснював, що він не проводить оплату комунальних послуг, оскільки разом зі своєю дружиною проживає за іншою адресою, а саме за адресою: [ADDRESS], де і сплачує комунальні послуги. Також в даних заяв зауважував на те, що у нього зникла потреба в одержані послуг. Також вказував на те, що у позивача по справі відсутнє право проводити стягнення з споживачів, так як ними порушені вимоги Конституції ті інших законів України. З наданих позивачем за первісним позовом і досліджених в судовому засіданні доказів судом не вбачається можливим встановити балансоутримувача спірного будинку та виконавця житлово-комунальних послуг, оскільки позивачем за первісним позовом не надано жодного доказу з цього приводу, а саме: рішень щодо прийняття-передачі майна та житлового фонду, актів приймання-передачі, актів обстеження технічного стану житлових будинків, рішень щодо створення даного підприємства та його статуту. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, які виникли хоча і не на підставі договору про утримання будинку та прибудинкової території, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. При цьому як встановлено, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом не сплачував послуги з утримання будинків та прибудинкової території у повному обсязі, враховуючи той факт, що позивачем не надаються належним чином послуги, оскільки ним разом з сусідами приходилось ремонтувати, як під'їзд, так і прилеглу до нього територію, за свої власні кошти. Крім цього, пояснював свою незгоду сплачувати комунальні послуги за відсутності узгодженості тарифів на оплату даних послуг. На обґрунтування вимог щодо неналежного виконання зобов'язань позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом, [PERSON] надано копії чеків з торгівельних магазів про придбання різних будівельних матеріалів /а.с.68-77/. Однак ці докази судом не приймаються до уваги при вирішенні спору, оскільки вони не підтверджують ні факту неналежного виконання обов'язків КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради, крім цього з цих доказів не вбачається, для кого саме придбавалися дані будівельні матеріали. Крім цього, частинами 1, 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що «плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку». Відповідно до п. 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 р. № 869, тарифи (нормативні витрати, пов'язані з утриманням будинків і споруд та прибудинкових територій) розраховуються окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням типового переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно з додатком (далі - типовий перелік). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном. Так, згідно Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 30.07.2012 року № 390, суб'єкти господарювання здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Протягом п'яти робочих днів з дня подання відповідних розрахунків до органу, уповноваженого встановлювати тарифи суб'єкти господарювання інформують споживачів про намір здійснити зміну тарифів за визначеними цим Порядком способами. Суб'єктами господарювання, що надають послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, до відома споживачів доводиться така інформація: загальний розмір тарифу (з податком на додану вартість) для кожного конкретного будинку; перелік послуг, що входять до складу послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаватимуться в кожному конкретному будинку, та їх вартість; періодичність та строки надання послуг; обґрунтування причин зміни тарифу (зазначення розміру діючого тарифу та відсотка відшкодування затвердженим тарифом собівартості, планового економічно обґрунтованого тарифу, дати, коли тариф востаннє переглядався, причин перегляду тарифу, визначення відсотка зростання основних складових тарифу (заробітної плати, електроенергії, матеріалів), визначення відсотка підвищення тарифу тощо); інша додаткова інформація, визначена суб'єктом господарювання та/або органом, уповноваженим встановлювати тарифи. Зазначена інформація доводиться до відома споживачів шляхом розміщення на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування в мережі Інтернет (за наявності), в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження (перевага надається друкованим засобам масової інформації органу місцевого самоврядування), веб-сайті суб'єкта господарювання (за наявності) та в кожному конкретному будинку (на прибудинковій території), зокрема на інформаційних стендах у під'їздах будинків та біля них. Суб'єкт господарювання додатково може також доводити до відома споживачів інформацію за допомогою радіо, телебачення та способу, визначеного статутом територіальної громади. У процесі доведення до відома споживачів інформації усі зауваження і пропозиції фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань підлягають реєстрації та обов'язковому розгляду суб'єктом господарювання. Зауваження і пропозицій, які отримані органом, уповноваженим встановлювати тарифи, надсилаються для розгляду суб'єкту господарювання. За результатами такого розгляду суб'єкт господарювання приймає рішення про їх урахування чи відхилення. Суб'єкт господарювання в установленому законодавством порядку повідомляє споживача, який надав свої пропозиції та зауваження, про їх урахування або відхилення. При цьому у разі відхилення пропозицій і зауважень суб'єктом господарювання надаються споживачеві обґрунтовані пояснення. Крім цього, до суду не наданий в якості доказу технічний паспорт на багатоповерховий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що є порушенням Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. № 76, пунктами 1.2, 1.3 яких встановлено, що технічний паспорт на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок включається до складу технічної документації постійного зберігання, а виконавці послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій повинні мати технічні паспорти на квартирні (багатоповерхові) жилі будинки та забезпечувати своєчасне внесення змін до них. Оскільки саме технічний паспорт містить дані, що характеризують будинок та прибудинкову територію (кількість квартир, площа покрівель, площа нежитлових приміщень, вентиляційні канали, інженерне обладнання, межі прибудинкової території) і, відповідно, до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та Розрахунку нормативних витрат, затвердженого постановою КМУ від 01.06.2011р. № 869, саме з даних технічного паспорту будинку розраховуються витрати на комунальні послуги та послуги з утримання будинків. Разом з тим, належних доказів визначення обсягу і ціни наданих житлово-комунальних послуг у відповідності до вимог законодавства, чинного на момент споживання вказаних послуг, суду не надано, у зв'язку з чим суд також позбавлений можливості визначити розмір заборгованості [PERSON]. Так, судом встановлено, що договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території між КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради та [PERSON] не укладався. З заяв, направлених [PERSON] на адресу КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради вбачається, що договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території не буде ним укладатися, оскільки відсутні правові підстави, на яких КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради має право надавати такі послуги (свідоцтва про право власності, акти прийняття будинку в експлуатацію, акти (приймання-передачі) взяття будинку на баланс, технічний паспорт, тощо). Також [PERSON] просив надати розрахунок витрат по кожній статті витрат та техніко-економічне обґрунтування таких витрат при встановленні вартості послуг (тарифів). Оскільки зазначеної інформації КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради [PERSON] не надало, то Договір про надання послуг з утримання будинку, споруд і прибудинкової території між ним не укладався. Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», «споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо». Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками житлово-комунальних послуг здійснюється виключного на договірних засадах. Так, як договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території між КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради та [PERSON] не укладався, проте нарахування плати за надані житлово-комунальні послуги [PERSON] здійснювалось КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради з вищезазначеними порушеннями вимог нормативно-правових актів, суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги із [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позовні вимоги уточненого зустрічного позову [PERSON] не підлягають задоволенню за їх недоведеністю. Так, належних та допустимих доказів незаконного поводження КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради та, як наслідок, спричинення моральної шкоди, яка виразилась в підвищення артеріального тиску позивачу за зустрічним позовом, до суду надано не було. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 23 ЦК України відшкодування моральної шкоди, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм Цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» судам слід неухильно дотримуватись вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На основі з'ясованих обставин справи, на які посилався [PERSON], як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач та його представник за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом не довели тих обставин на які посилалися як на підставу позовних вимог, не надали докази в обґрунтування позовних вимог, не спростували тих обставин на які посилалися відповідачі в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснював представнику позивача за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом їх права та обов'язки. Щодо позовних вимог за первісним позовом про покладення на відповідача сплату судових витрат, понесених позивачем при зверненні з позовом до суду, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: dismissed