Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

19.10.2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява АТ «Державний Ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 27.03.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 18.10.2018 року роз`єднано позовні вимоги заявлені у даній справі щодо кожного відповідача та виділено вимогу АТ «Державний Ощадний банк України» про стягнення матеріальної шкоди щодо кожного відповідача - в самостійне провадження. Справі за позовом Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до [PERSON] присвоєно унікальний номер судової справи 490/10310/18 та справу передано судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.12.2018 року. Так, позивач просив стягнути з відповідачки 1 574,50 грн. заподіяної шкоди. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідно до Договору про відкриття пенсійного рахунку та його розрахункове-касове обслуговування, укладеного 17.10.2003 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , останньому було відкрито рахунок на зарахування пенсійних виплат. Позивач зазначає, що в період з лютого 2004 року по вересень 2016 року з вказаного рахунку було здійснено виплати пенсійних коштів на загальну суму 101 271,17 грн. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 року, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва збитки в розмірі 101 271 грн. 07 коп. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що АТ «Ощадбанк» порушено чинне законодавство щодо порядку видачі готівки через касу банку та зобов`язання за Договором № 51 від 03.01.2006 року про виплату пенсії та грошової допомоги, укладеним між АТ «Ощадбанк» та Управлінням Пенсійного Фонду в Центральному районі м. Миколаєва, правонаступником якого є Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області. Порушення банком договірних зобов`язань полягає в неналежній ідентифікації касовими працівниками невстановленої особи, яка в період з лютого 2004 року по вересень 2016 року отримувала через касу банку пенсію, призначену громадянину [PERSON] , померлому [INFO] . Внаслідок вказаних порушень Центральному об`єднанню управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області завдано збитків на суму 101 271,07 грн., які стягнуто з банку вищезазначеними судовими рішеннями. На виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 року, яке набрало законної сили 11.07.2017 року, банком 01.08.2017 року на користь Центрального об`єднання управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області вказану суму було перераховано в повному обсязі. В період з жовтня 2012 року по жовтень 2016 виплати нарахованих [PERSON] пенсійних коштів здійснювали, як зазначає позивач, особи, до яких банк звернувся з позовом до суду 19.10.2017 року, в тому числі відповідачка, яка перебувала з АТ «Ощадбанк» в трудових відносинах. Так, у зазначений період спірні видаткові операції здійснені операційно-касовим працівником - відповідачкою [PERSON] , зокрема, 18.12.2015 року в розмірі 1 050,00 грн., 19.02.2015 року в розмірі 1 049,00 грн., 17.06.2015 року в розмірі 1 050,00 грн. Позивач зазначає, що обов`язок здійснювати ідентифікацію та вивчення клієнтів встановлений посадовими інструкціями всіх оперативно-касових працівників філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк». Враховуючи наведене, а також висновки суду щодо наявності вини банку у спричиненні Пенсійному фонду України матеріальних збитків в розмірі 101 271,17 грн., які відшкодовані позивачем в повному обсязі 01.08.2017 року АТ «Ощадбанк», як роботодавцем, позивач вважає свої регресні вимоги до працівників, винних у виплаті спірних коштів невстановленій особі, обґрунтованими. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 05.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 11.02.2021 року прийнято до провадження цивільну справу № 490/10300/18 за позовом Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі за вищезазначеним позовом, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача 18.05.2021 року надав до канцелярії суду заяву, в якій він просить суд проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав, просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] неодноразово належним чином повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи, в тому числі через оголошення на веб-сайті Судової влади України, у судове засідання повторно не з`явилася, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не подала. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 року, яке набрало законної сили 11.07.2017 року, та Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 року, встановлено, що 03.01.2006 між управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва, правонаступником якого є Центральне об`єднання управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», надалі перейменованим на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», укладено договір № 51 про виплату пенсій та грошової допомоги. На підставі додаткових угод до договору, договір щороку пролонговувався. Згідно з параграфом 1 статті 1 цього договору, АТ «Державний ощадний банк України» виконує функції з виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 (далі - Порядок № 1596). Відповідно до параграфів 2, 3 статті 1 договору, АТ «Державний ощадний банк України» виконує функції, визначені в параграфі 1 статті 1 цього договору, у м. Миколаєві. Взаємовідносини між вказаними сторонами з питання виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки регулюються Порядком № 1596, договором та додатковими угодами до Договору, що є його невід`ємними частинами. У відповідності до параграфу 2 статті 3 договору АТ «Державний ощадний банк України» зобов`язався забезпечити видачу за бажанням одержувача належних йому сум пенсій та грошової допомоги як безпосередньо у банку, так і з доставкою додому; видачу одержувачам належних їм сум пенсій та грошової допомоги за їх першою вимогою. Згідно з параграфом 1 статті 5 договору у процесі виконання цього договору сторони зобов`язалися додержуватися чинного законодавства. На обліку Центрального об`єднання управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області з 16.12.2003 перебував пенсіонер [PERSON] , [INFO] . Згідно із особистою заявою пенсіонера, пенсія направлялась на виплату [PERSON] на банківський рахунок (на ощадну книжку) у відокремленому підрозділі «Державний ощадний банк України», а саме: Філії - Миколаївське обласне управління «Державний ощадний банк України», ТВБВ № 10014/187 (раніше - ТВБВ № 10014/0221). 23 серпня 2016 року Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області отримано лист головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 5585/05.03 від 23.08.2016 щодо необхідності проведення перевірки достовірності персональних даних одержувачів пенсійних виплат, списки яких зазначені у додатках до цього листа, виявлених під час опрацювання Пенсійним фондом України інформації, наданої Міністерством фінансів України, оскільки, за інформацією Міністерства фінансів України, реєстраційні номери облікових карток платників податків вказаних громадян закриті компетентними органами у зв`язку із смертю. У Додатку 1 до цього листа були зазначені персональні дані пенсіонера [PERSON] . В ході відпрацювання вказаних списків Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області отримана інформація про недійсність паспорта [PERSON] . Зокрема, на запит Центрального об`єднання управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 07.09.2016 № 10807/04 Заводський районний відділ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області листом від 15.09.2016 № 2/3/3056 повідомив, що паспорт, виданий на громадянина [PERSON] , станом на 15.09.2016 є недійсним. Рішенням від 29.09.2016 № 71/1 Центральне об`єднання управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області припинило виплату пенсії [PERSON] до з`ясування обставин. Листом від 03.10.2016 № 05.01/05-43/2937 Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомив Центральне об`єднання управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, що в архіві відділу зберігається актовий запис про смерть № 534 від 28.01.2004, складений на ім`я [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Так, господарським судом встановлено, що грошові кошти, які перераховувались Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області до АТ «Державний ощадний банк України» в період з лютого 2004 року по вересень 2016 року для зарахування на поточний рахунок [PERSON] та подальшої виплати пенсії її одержувачу, виплачувались АТ «Державний ощадний банк України» третій особі. Вищезазначеним Рішенням та Постановою встановлено, що причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням АТ «Державний ощадний банк України» та збитками вбачається у наступному: у разі виконання АТ «Державний ощадний банк України» належним чином договірних обов`язків та обов`язків, покладених на нього чинним законодавством, а саме: у разі невиплати АТ «Державний ощадний банк України» пенсії [PERSON] третій особі, та, як наслідок, накопичення грошових коштів, що спрямовувались Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області до АТ «Державний ощадний банк України» для зарахування на поточний рахунок [PERSON] , на рахунку вказаного громадянина, це призвело б у дію механізм, передбачений пунктом 16 Порядку № 1596 (а саме: якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач подати нову заяву до органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку). За таких умов припинення перерахування АТ «Державний ощадний банк України» Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області коштів (пенсійної виплати) для зарахування її на поточний рахунок [PERSON] відбулося б раніше. Отже, у разі дотримання АТ «Державний ощадний банк України» умов договору та чинного законодавства, збитків Пенсійного фонду та, як наслідок, порушення прав застрахованих осіб, можна було б уникнути. Вина АТ «Державний ощадний банк України», як банківської установи, уповноваженої на виплату пенсій одержувачам, полягає у тому, що останній в своїй діяльності припустився порушень договірних положень та норм законодавства, що спричинило завданню шкоди Пенсійному фонду, яка підлягає відшкодуванню в повному обсязі. При видачі готівки банк повинен був і мав передбачити шкідливі наслідки неналежного виконання свого обов`язку з перевірки належності пред`явленого документа, що посвідчує особу - одержувача коштів. Так, пунктом 3.5. розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного Банку України від 01.06.2011 № 174, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.06.2011 за № 790/19528, яка набрала чинності з 15.07.2011 і діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) перед видачею готівки у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) перевіряє, поміж іншого, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі. Отже, Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 року, яке набрало законної сили 11.07.2017 року, та яке залишено без змін Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 року, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області збитки в сумі 101 271 (сто одна тисяча двісті сімдесят одна) грн. 17 коп. та судовий збір у сумі 1 915 (одна тисяча дев`ятсот п`ятнадцять) грн. 07 коп. З копії Меморіального ордера № 1005336991 від 01.08.2017 року вбачається, що АТ «Державний ощадний банк України» перерахувало Центральному об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області грошові кошти в розмірі 101 271,17 грн., на виконання вищезазначеного Рішення суду від 11.07.2017 року та розпорядження № 57 від 27.07.2017 року. Відповідно до п. 1.3 розділу I глави ІІІ Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк» під час здійснення касових операцій установи Банку мають забезпечувати ідентифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України. Позивач в своєму позові зазначає, що відповідачка перебувала з АТ «Ощадбанк» в трудових відносинах. Так, загальні підстави й умови матеріальної відповідальності працівників містить ст. 130 Кодексу Законів про працю України. Зокрема, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Чинне трудове законодавство передбачає обмежену матеріальну відповідальність (у межах середнього місячного заробітку) та повну матеріальну відповідальність (відповідно до ст. 132 та ст. 134 КЗпП). Положенням статті 132 КЗпП України закріплено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Таким чином, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. Статтею ст. 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Згідно ст. 135-1 КЗпП України, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: 1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами власника або уповноваженого ним органу, наданими йому для виконання роботи. Відповідно до ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. Згідно із ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до абз. 3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснюється, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України). Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва . Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12. Окремо слід зазначити, що Відповідно до вимог статті 132 КЗпП України та відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 « Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд має встановити, на підставі наданих сторонами спору доказів, обставини справи, правовідносини, які випливають із встановлених обставин, викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень ст. 137 КЗпП України та положень ст. 138 КЗпП України щодо обов`язку доведення власником або уповноваженим ним органом умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених ст. 130 КЗпП України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно положень ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Отже, суд враховує, що відповідальність може настати тільки за наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Поряд з цим, самі по собі Рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 року, що залишене без змін Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 року, не підтверджують наявність в діях відповідачки порушення посадових обов`язків та завдання нею прямої дійсної шкоди позивачу. Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів вини відповідачки [PERSON] у матеріальних збитках, про які вказує позивач, а також наявності прямої дійсної шкоди та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 року та Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 року встановлено лише вину банку як фінансової установи у завданні шкоди Пенсійному фонду України, а не вину конкретного працівника банку, зокрема, відповідачки. Тому, судом не можуть бути прийняті такі докази до уваги в рамках розгляду даної справи. Слід відзначити, що позивачем взагалі не надано до суду ані копії наказу про призначення відповідачки на посаду працівника АТ «Ощадбанк», ані копії її посадової інструкції, з якою вона особисто ознайомлювалась, ані копії договору про повну матеріальну відповідальність. Крім того, за відсутності Договору про повну матеріальну відповідальність законодавством передбачено, що працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Проте, позивачем не надано суду жодної довідки про розмір заробітної плати відповідачки. Серед іншого, позивач не надав суду доказів того, що відповідачці третьою особою надавався паспорт, який мав ознаки, що могли б вказувати на очевидну недійсність такого паспорту (його підробку) при його візуальному обстеженні, і як, наслідок, доказів того, що відповідачкою не було належним чином ідентифіковано клієнта під час здійснення касових операцій, а саме третю особу, що зверталась для отримання пенсійних виплат, які нараховувались на ім`я [PERSON] . Тому, суд критично оцінює доводи позивача про те, що відповідачка не здійснила необхідних дій щодо ідентифікації клієнта, в результаті чого видала кошти банку третій особі. Отже, позивачем до суду не надано жодних доказів, які б підтверджували підстави покладення на відповідачку відповідальності за майнову шкоду (посадова інструкція, наказ, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність тощо), спричинення такої шкоди винними діями відповідачки, покладення на неї відповідальності за заподіяну шкоду саме у такому розмірі, ступені вини відповідачки за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. У зв`язку з викладеним вище, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача 1 574,50 грн. заподіяної шкоди, а тому позов до задоволення не підлягає. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову судовий збір покладається на позивача. Слід зазначити, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Outcome: dismissed