Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

04 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Михайлівська селищна рада Михайлівського району Запорізької області, про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та\~жінки без реєстрації шлюбу та розподіл спільної сумісної власності. В позові зазначила, що вона з 2007 року проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу із [PERSON], за час спільного проживання вони вели спільне господарство, спільно придбавали майно. 18 липня 2008 року за погодженням із позивачем [PERSON] вчинив договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Михайлівського нотаріального округу 18 липня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за № 2816. Розрахунок за придбану квартиру здійснено повністю, а саме згідно договору купівлі-продажу до його підписання продавець отримав 24200 грн., а 22 липня 2008 року решту - 96800 грн., відповідно до його нотаріально посвідченої заяви. Після придбання нерухомого майна 11 жовтня 2008 року позивача зареєстровано в квартирі. На придбання квартири були використані спільні кошти сторін та частково кредитні, які позивач та відповідач отримали в Михайлівському відділенні Банку «Аваль». В результаті подальшого проживання однією сімєю у сторін 30 грудня 2010 року народилась дитина, донька [PERSON]. Після народження доньки [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати у придбаній квартирі як подружжя, планували подальше спільне життя, обговорювали питання фінансового характеру, бюджет був спільний, господарство вели разом. За час проживання однією сімєю сторони набули спільних друзів, кумів, приїздили один до одного гостювати. [PERSON] зазначає, що встановлення факту проживання однією сімєю з відповідачем без реєстрації шлюбу їй необхідно для доведення її права власності на спільне майно. Так, в листопаді 2016 року, вони з відповідачем припинили спільне проживання, тому вона просить суд встановити факт їх спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з липня 2007 року по 1 листопада 2016 року та визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Під час розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яку ухвалою суду від 09 грудня 2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Згідно позовної заяви [PERSON] просив захистити його право власності на спірну квартиру, позбавивши [PERSON] права користування житловим приміщенням. Вимоги мотивовані тим, що в 2007 році він дійсно познайомився та почав зустрічатись із [PERSON] 18 липня 2008 року [PERSON] придбав в приватну власність квартиру за 121000 гривень, що еквівалентна 25000 доларів США, з яких 24200 гривень, еквівалентних 5000 доларів США, він передав продавцеві до підписання договору, а решту 96800,00 гривень, еквівалентних 20000 доларів США, зобовязався передати до 22 липня 2008 року, в звязку з чим 21 липня 2008 року уклав з ВАТ «[PERSON] [PERSON]» кредитний договір № 014/17- 05/4202-01 на суму 19995,5 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору № 014/17-05/4202-01 21 липня 2008 року [PERSON] також уклав договір іпотеки № 014/17-05/4202-01/2 із наступними змінами від 25.03.2009 року, предметом якого за умовами п. 1.2 цього договору є квартира. Позивачем зазначено, що вже після придбання житла 01 жовтня 2008 року він запропонував [PERSON] проживати разом в зазначеній квартирі для подальшого створення сім'ї та зареєстрував місце проживання відповідача в квартирі. На теперішній час [PERSON] зареєстрована в квартирі, однак з квітня 2015 року не проживає за місцем реєстрації. Під час укладання договору купівлі-продажу квартири [PERSON] присутня не була, грошові кошти (навіть частково) для купівлі квартири не надавала і ніякого відношення до придбання квартири вона не має. Квартира була придбана особисто ним за власні кошти. З квітня 2015 року [PERSON] стосунків із [PERSON] взагалі не підтримує. Через скрутне матеріальне становище, неможливість оформлення субсидії через реєстрацію в квартирі сторонньої особи, так як [PERSON] самостійно знятися з реєстрації не бажає, був змушений звернутися до суду з вимогами про позбавлення її права користуватися житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] просили задовольнити вимоги за первісним позовом на підставах викладених в позовній заяві, додатково пояснюючи, що сторони проживали як чоловік та дружина ще до придбання квартири, яку купували разом. В результаті сумісного проживання у сторін народилась дитина. Під час укладення угоди [PERSON] присутньою не була, однак перший внесок за договором купівлі-продажу квартири був здійснений за її кошти, а саме за рахунок отриманого нею кредиту. Проти зустрічного позову [PERSON] заперечували, оскільки [PERSON] фактично є співвласницею квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] під час розгляду справи первісний позов визнали частково, а саме факт проживання сторін однією сімєю з жовтня 2008 року по квітень 2015 року, в іншій частині позов [PERSON] не визнали та заперечували проти його задоволення. Наполягали, що квартиру позивач придбав у приватну власність, самостійно сплачував кредит, отриманий ним на придбання квартири, йому допомагали його батьки. Також, [PERSON] заперечував факт сумісного проживання по вул. Пушкіна до купівлі квартири. В той же час наполягав на задоволенні зустрічного позову, так як [PERSON] тривалий час не проживає в квартирі. Представники третіх осіб\~ Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області і виконавчого комітету Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області в судове засідання не зявилися, але надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позови просять вирішити на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] проживали в одному будинку з нею, в сусідній квартирі. [PERSON] почала проживати там з 1 листопада 2015 року. Вони спілкувались, [PERSON] та [PERSON] проживали разом, у них була спільна квартира. Позивач [PERSON] проживала в квартирі до листопада 2016 року. Скільки років та з якої дати сторони проживали разом свідку не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] з липня 2007 року по серпень 2008 року винаймали житло по вул. Пушкіна в смт Михайлівка у [PERSON], де проживали разом. Умови договору найму їй не відомі, хто саме сплачував за житло вона не знає. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з [PERSON] з 2006 року, вони разом працювали. Позивач проживала по вул. Пушкіна, спочатку сама, а з літа 2007 року з [PERSON] В серпні 2008 року вони переїхали в квартиру по вул. Фестивальній, де проживали разом. Їй відомо, що квартира зареєстрована на [PERSON], однак [PERSON] їй розповідала, що ними сумісно брались кредити на придбання квартири. Хто саме сплачував кошти на погашення кредиту, який брався на придбання квартири, їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] її сусіди, в 2008 році вони приходили дивитись квартиру, що продавалась по пров. Фестивальному, а восени 2008 року заселились, жили разом, робили ремонти. [PERSON] постійно мешкала в квартирі, а [PERSON] починаючи весни з 2015 року періодично. Умови договору купівлі-продажу квартири їй не відомі. Свідок [PERSON] пояснювала, що вона проживає по пров. Фестивальному, [PERSON] та [PERSON] проживали по сусідству з літа 2008 року, у них народилась дитина, робили ремонт, до них іноді приїжджали батьки. За які кошти була придбана квартира та на кого оформлена їй не відомо. [PERSON] вважала їх подружжям. До весни 2015 року [PERSON] проживав в квартирні постійно, а потім лише іноді приїжджав. Коли сторони вселились в квартиру точно сказати не може. В 2016 році [PERSON] в квартирі не проживав, а восени 2016 року з квартири виїхала і [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали в [INFO], орендували у нього гараж. На початку літа 2008 року йому стало відомо, що вони придбали квартирну в будинку, постійно бачив автомобіль нового власника квартири, з [PERSON] свідок познайомився у жовтні 2008 року, вважав, що вони з [PERSON] дружина та чоловік. В жовтні 2016 йому повідомили, що гаражем користуватись не будуть. Йому не відомо ким та за які кошти купувалась квартира, за оренду гаража йому майже завжди сплачувала [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що проживає [INFO]. Їй відомо, що в 2008 році [PERSON] купив квартиру в їхньому будинку. Зробив ремонт ї восени почав проживати в квартирі разом із [PERSON] [PERSON] їй розповідав, що на купівлю квартири взяв кредит в розмірі 28000 доларів США. Вони перестали жити разом два роки тому, спочатку [PERSON] перестав приїжджати, а потім восени 2016 року з квартири виїхала і [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала в УПФ з [PERSON] та їй зі слів [PERSON] відомо, що вона проживала з [PERSON] з липня 2007 року разом по вул. Пушкіна в смт Михайлівка. Одного разу вона приїздила до [PERSON] Кю.О. і бачила там чоловічі речі. [PERSON] розповідача, що сплачує і свій кредит і кредит [PERSON] від його імені. З листопада 2016 року вони припинили спільне проживання. Свідок [PERSON] пояснив суду, що коли його син [PERSON] в липні 2008 року вирішив придбати квартиру в смт Михайлівка, вони допомогли йому з першим внеском в розмірі 24000 грн., та в подальшому допомагали погашати кредит. [PERSON] і [PERSON] деякий час зустрічалися. Він проживав в с. Тимошівка, потім винаймав квартиру в смт. Михайлівка. Чи проживав він з [PERSON] на момент отримання кредиту, йому не відомо. З жовтня 2008 року вони почали проживати в квартирі, яку купив [PERSON] Він регулярно допомагав сплачувати кредит, а [PERSON] К;.О. та її батьки участі в погашенні кредитів не приймали. Свідок [PERSON] пояснювала, що перший внесок на придбання квартири її сином [PERSON] сплатив його батько. Погашали кредит спільними зусиллями з [PERSON], в основному в рахунок врожаю. Після ремонту в квартирі [PERSON] і [PERSON] почали проживати разом. Жодного відношення до купівлі квартири [PERSON] не мала. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За правилами статті 74 СК України (зі змінами)\~якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. \~На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. Проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Водночас, згідно ч. 2 ст. 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення ст. 60 СК України яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка неодноразово і послідовно викладена в постановах від 2 жовтня 2013 року\~№ 6-79цс13,\~3 червня 2015 року № 6-38цс15, від\~25 листопада 2015 року №\~6-2333цс15 та інших,\~належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: - час набуття такого майна; - кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); - мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності та взаємозв'язку переконливо би свідчили про те, що в спірний період часу сторони підтримували сімейні стосунки. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, має бути встановлений факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясований час придбання,\~джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),\~а також\~мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10,\~60 ЦПК України). Відповідно до вимог\~ч. 4 ст. 60,\~ст. ст. 57,\~212 ЦПК України\~рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що місцевим судом зроблено не було. Так згідно договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі за № 2816 [PERSON] 18 липня 2008 року придбав квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 1.7. цього договору [PERSON] повідомив, що у шлюбі він не перебуває, гроші, за які він купує вказану квартиру є його особистою власністю (а.с. 36-37). 21 липня 2008 року [PERSON] уклав з ВАТ «[PERSON] [PERSON]» кредитний договір № 014/17- 05/4202-01 на суму 19995,5 доларів США для придбання нерухомості у вигляді квартири (п. 1.1.1 договору) (а.с.38-40). На забезпечення виконання умов кредитного договору № 014/17-05/4202-01 21 липня 2008 року [PERSON] також уклав договір іпотеки № 014/17- 05/4202-01/2 із наступними змінами від 25 березня 2009 року, предметом якого за умовами п. 1.2 цього договору є квартира, згідно п. 2.2.2. якого [PERSON] у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома іпотекодержателя, стверджує, що на момент придбання квартири у шлюбі він не перебував, квартиру, яку він передає в іпотеку, не є спільною сумісною власністю (а.с. 41-46). Заявою від 22 липня 2008 року, посвідченою приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], внесеного до реєстру за № 2881, продавець за договором [PERSON] підтвердила факт отримання нею від [PERSON] залишку суми коштів в розмірі 96800,00 гривень, еквівалентних 20000,00 доларів США, як було передбачено п. 1.2 договору (а.с.48). 02 вересня 2014 року здійснено реєстрацію права приватної власності [PERSON] на квартиру та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.49), а 06 лютого 2015 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про звільнення Квартири з обтяження у звязку із виконанням кредитного договору № 014/17-05/4202-01 від 21 липня 2008 року в повному обсязі (а.с. 50-51). Доказів на спростування відомостей, викладених у вище вказаних письмових договорах в частині самостійного придбання [PERSON] спірної квартири, в ході судового розгляду надано не було. На підтвердження факту проживання з [PERSON] однією сімєю як чоловік та жінка без укладення шлюбу [PERSON] були надані такі докази: Свідоцтво про народження серія 1-ЖС № 161842 від 20 січня 2011 року, відповідно до якого 30 грудня 2010 року народилася [PERSON], батьком зазначений [PERSON], матірю [PERSON] (а.с. 7). Згідно з довідкою Бурчацької сільської ради № 51 від 10 січня 2017 року, [PERSON] фактично з липня 2007 року не проживає в с.Бурчак Михайлівського рай ону Запорізької області (а.с 109). В акті депутата Бурчацької сільської ради № 6 від 6 січня 2017 року також зазначено, що з липня 2007 року [PERSON] фактично не проживала в [INFO] (а.с. 110). Депутатом Михайлівської селищної ради [PERSON] був виданий акт № 16 від 13 січня 2017 року, відповідно до якого, зі слів [PERSON] і [PERSON], [PERSON] і [PERSON] проживали в [INFO], як подружжя, вели спільне господарство у період з липня 2007 року по серпень 2008 року (а.с. 111). Згідно з довідкою КП «Михайлівський комунгосп» № 1 від 6 січня 2017 року, у період з січня 2012 року по 31 жовтня 2016 року за адресою [ADDRESS] були сплачені комунальні послуги за трьох осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 112). Аналізуючи наведені письмові докази, суд звертає увагу, що жоден з них не доводить факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, саме на момент придбання спірної квартири 18 липня 2017 року. Так, акт депутата акт № 16 від 13 січня 2017 року дійсно містить інформацію про спільне проживання [PERSON] і [PERSON] у період з липня 2007 року по серпень 2008 року, але вказаний акт не може бути визнаний судом належним доказом. Вказані в акті данні ґрунтуються на показання свідків [PERSON] і [PERSON] В судовому засіданні була допитана лише свідок [PERSON], яка повідомила, що на її думку сторони проживали разом однією сімєю у вказаний період, але близько з ними вона не спілкувалася, в будинку не була, інформацією, щодо обстави винаймання житла і ведення спільного господарства не володіє, щодо наявності спільний прав і обовязків між сторонами нічого не знає. Судом були допитані також сусіди [PERSON] і [PERSON], а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які повідомили, що їм відомо про спільне їх проживання з осені 2008 року по весну 2015 року, проте жодному зі свідків не були відомі обставини придбання спірної квартири і перебування на той час сторін у фактичних сімейних стосунках. Допитані подруги позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили суду про перебування [PERSON] і [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, але вказані обставини стали відомі зі слів самої позивачки [PERSON], яка є заінтересованої особою у результатах розгляду справи. Отже, свідки, допитані судом під час розгляду справи, хоча і підтвердили проживання [PERSON] і [PERSON] разом без реєстрації шлюбу, але сама ця обставина не є достатньою для визнання майна набутого в цей період їх спільною сумісною власністю без встановлення ознак сімї у стосунках між чоловіком та жінкою, в тому числі джерел придбання такого майна. Показання вказаних свідків про те, що сторони проживали однією сімю є оціночним судженням свідків, яке ґрунтується на їх уявленні про сімю, однак їх показання не містять відомостей про конкретні обставини, які підтверджують цей факт.\~\~ Допитані судом свідки не повідомили суд про факти, на підставі яких суд міг би зробити висновок про наявність між сторонами в спірний період часу усталених сімейних стосунків. Свідки, які проживають в будинку, в якому розташована спірна квартира, не повідомляли про факти, а висловили свою думку, яка ґрунтувалась на спостереженні за позивачкою та відповідачем за межами сім'ї. Твердження позивача [PERSON], що вона з [PERSON] мали спільні кошти та на придбання квартири були частково витрачені її кошти, не були підтверджені відповідними доказами. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що сторони на час придбання майна, яке є предметом спору, мали взаємні права і обовязки притаманні подружжю, вели спільне господарство, мали спільні доходи або бюджет, обєднали особисті кошти кожного з них з метою спільного набуття майна. Пояснення сторін за змістом статті 57 Цивільного процесуального кодексу України не є доказом. \~ Наявні у справі докази не вказують на те, що [PERSON] та [PERSON] спільно купували квартиру та несли спільні витрати на її придбання. Так, надана позивачем [PERSON] довідка про стан кредиту №Д-14-В83/62-133 від 26 жовтня 2016 року (а.с. 13), відповідно до якої вона отримала кредит 18 липня 2008 року в сумі 16000 грн., не може бути прийнята судом в якості належного доказу участі [PERSON] у придбанні спірної квартири, оскільки: по-перше, з наданої довідки не вбачається мети кредиту і істотних його умов; по-друге, як вже зазначалося вище, факт перебування сторін, у вказаний період, у фактичних шлюбних відносинах, не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом [PERSON] не доведено факт її спільного проживання з [PERSON] однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період придбання спірної квартири 18 липня 2008 року. Також, не надано доказів того, що у зазначений період вони були повязані спільним побутом, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обовязки. За таких обставин, відсутні підстави для визнання квартири, яка належить [PERSON], спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири. Водночас, відповідачем [PERSON] позовні вимоги були визнані в частині спільного проживання в період з жовтня 2008 року по квітень 2015 року. Крім цього, вказані обставини спільного проживання у вказаний період були підтверджені показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Також у вказаний період [PERSON] була зареєстрована у квартині належній [PERSON], а в 2010 році у сторін по справі народилася спільна дочка [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких умов, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині встановлення факту проживання її з [PERSON] однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2008 року по квітень 2015 року. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд відмічає: Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 49). У вказаній квартирі 11 жовтня 2008 року була зареєстрована [PERSON], яка згідно повідомлення Михайлівської селищної ради значиться зареєстрованою за вказаною адресою і на теперішній час (а.с. 5). Згідно акта-довідки депутата Михайлівської селищної ради Запорізької області [PERSON] за вих. № 339 від 05 грудня 2016 року, [PERSON] проживав разом із співмешканкою [PERSON] в квартирі [ADDRESS], де у них в 2010 році народилась донька [PERSON], з 01 жовтня 2008 року по квітень 2015 року. \~\~ Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. \~\~\~\~\~\~ \~\~Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. \~\~\~\~\~\~\~ \~Відповідно до\~\~ст.7 Закону України "Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання" на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного, враховуючи доведеність факту проживання [PERSON] в квартирі належній [PERSON] на правах члена сімї, а саме проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2008 року по квітень 2015 року, що було встановлено під час розгляду справи, фактичного проживання [PERSON] у спірній квартирі до листопада 2016 року, що підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність підстави для визнання відповідача за зустрічним позовом [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки в ході судового розгляду було достовірно встановлено, що в спірному житлі [PERSON] не проживає менше року, а саме з листопада 2016 року, і відповідно позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, при звернення до суду [PERSON] був сплачений судовий збір за вимогу про встановлення акту і за майнову вимогу про визнання права власності (а.с. 1). Враховуючи, що позовні вимоги були задоволенні лише в частині визнання факту, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати на сплату судового збору в сумі 275 грн. 60 коп. Щодо судових витрат на правову допомогу, суд відмічає, що статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, повязаних з розглядом судової справи. Згідно зіст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану адвокатом, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.79, ст. ст.84\~ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним Законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До матеріалів справи [PERSON] долучено договір про надання правової допомоги від 27 лютого 2017 року укладений між [PERSON] і адвокатом [PERSON], свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, акт виконаних робіт від 7 вересня 2017 рокурахунок від 7 вересня 2017 року про оплату послуг в сумі 5000 грн., квитанцію від 7 вересня 2017 року про сплату [PERSON] 5000 грн. За змістом договору про надання правової допомоги і відповідного акту виконаних робіт, адвокат [PERSON] надавав [PERSON] такі послуги: попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, консультації, підготовка процесуальних документів (заперечення на зустрічний позов), представлення інтересів в судовому засіданні, що узгоджується із обов'язками адвоката. Згідно зст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, враховуючи кількість годин, протягом яких надавалася правова допомога, а саме: 8 годин (згідно акту виконаних робіт) та 6,5 годин (участь у судових засіданням), і розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в 2017 році (1600 грн.), суд вважає, що розмір компенсації за надану правову допомогу в сумі 5000 грн. є належним чином обґрунтованим і не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу (1600 х 40% х 14,5 = 9280). Проте, враховуючи, що із заявлених [PERSON] двох вимог про встановлення факту і визнання права власності, судом була задоволена лише одна вимога, з відповідача [PERSON] підлягають стягнення на користь позивача [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial