Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 014/0043/74/39931 від 07.11.2005 року, укладений між нею та відповідачем, з моменту його укладання. При цьому позивачка посилається на те, що 07.11.2005 року між нею та Акціонерним поштове-пенсійним банком «Аваль» був укладений кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 014/0043/74/39931. Позивачка вважає, що оскільки кредит отримувався у доларах США, а курс гривни до долару США суттєво змінився, а також у зміст угоди невключені основні права споживача, то договір порушає її права, як споживача встановлених Законом України «Про захист прав споживачів», а тому кредитний договір підлягає визнанню недійсним. Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час слухання справи був повідомлений належним чином. Суд вважає, що у матеріалах справи є достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а тому, неявку представника відповідача можливо вважати неповажною та розглянути справу у його відсутність. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 листопада 2005 року між [PERSON] та Акціонерним поштове-пенсійним банком «Аваль» був укладений кредитний договір № 014/0043/74/39931. Предметом вказаного договору є надання кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 31\~500 доларів США. Кредит наданий на строк 240 місяців з 07.11.2005 року по 07.11.2025 року. Процентна ставка за користування кредитом складає 13,5 відсотків річних. На виконання кредитного договору № 014/0043/74/39931, 07 листопада 2005 року між Акціонерним поштове-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] (поручитель), [PERSON] (позичальник), був укладений договір поруки, згідно якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором за повернення сум кредиту, відсотків та штрафних санкцій. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 47 цього Закону визначено, що банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Вимоги щодо наявності генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ при здійсненні банками операцій з валютними цінностями встановлені також Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Судом враховано, що укладаючи кредитний договір в іноземній валюті сторони дійшли згоди по всіх його істотних умовах, прийняли на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Зміна курсу долара США по відношенню до національною валюти України гривні не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Також судом враховано, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року, яким внесено зміни до Закону України «Про захист прав споживачів» та заборонено надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України набув чинності 16 жовтня 2011 року, а кредитний договір між [PERSON] та Акціонерним поштове-пенсійним банком «Аваль» був укладений у 2005 році. При цьому відповідно до розділу 2 п. 2 вказаного закону його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобовязання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача на таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється: надавати неправдиву інформацію про наслідки несплати споживчого кредиту; вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже з викладеного можна зробити висновок, що укладаючи кредитний договір позивачу була надана повна та достовірна інформація про умови споживчого кредиту, що виключає порушення банком ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно\~ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно\~ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно\~ст. 59 ЦК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вирішуючи питання задоволення позовних вимог [PERSON] щодо недійсності правочину, суд виходив з наступних норм матеріального права. Згідно\~ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно положень\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно\~\~до положень\~ст. 203 ЦК\~України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не зазначено, яку саме норму порушено при укладанні договору оспорюваного правочину. Згідно положень ст. 216\~ЦК\~України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Підписуючи кредитний договір, [PERSON], тим самим, погодилась, з ціллю його використання, встановленими умовами кредитного договору. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачка не довіла суду законність та обґрунтованість своїх вимог щодо порушення її цивільних прав під час укладення спірних правочинів, тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed