Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] у липні місяці 2020 року звернулась до суду з позовом до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. У відповідності до положень ст.33 ЦПК України справу за позовом [PERSON] розподілено судді Київського райсуду м. Одеси Калініченко Л.В. Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 08.09.2020 року задоволено заяву судді Калініченко Л.В. про самовідвід і у відповідності до ч.1 ст.41, ст.33 ЦПК України справу передано до провадження судді Калашнікової О.І. На стадії підготовчого судового засідання розглянуті клопотання сторони позивача про витребування доказів і залучення до участі по справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Воронюк М.О., підтримуючи вимоги доводив, що рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. від 25.07.2017 року за реєстраційним номером 36290510 про реєстрацію права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - за кожним 1\\4 частина - є протиправним. Підставою для вчинення дій щодо реєстрації права власності у рішенні державного реєстратора вказано рішення Апеляційного суду Одеської області, ухвалене 18.06.2015 року по справі за №1512\\3763\\2012. Адвокат стверджує, що вказаним судовим рішенням за [PERSON] право власності на земельну ділянку не визнавалось. Суд визнав право за третіми особами на оформлення та одержання в установленому порядку державного акту на землю. Оскільки рішення державного реєстратора не відповідає вимогам ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», воно підлягає скасуванню. Представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради позов [PERSON] не визнала і доводила, що Управління по даній справі не є належним відповідачем. Відповідач - Державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров О.В. до суду не з`явився, відзив (пояснення) на позов не надав, про дату, час і місце слухання справи сповіщався судом у відповідності до вимог закону неодноразово. Представник третіх осіб Дегтярів адвокат Свида К.В. позов [PERSON] не визнала і стверджувала, що оскаржуване рішення не порушує права та інтереси [PERSON] , і є таким, що відповідає вимогам Закону. Суд вивчив матеріали справи і встановив: На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленим 03.09.2003 у справі №2-4860/2003 за [PERSON] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1442 га по [ADDRESS] та на недобудований житловий двохповерховий будинок (96 % готовності) по [ADDRESS] . Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 04.03.2004 у справі №2-1813/04 за заявою дружини [PERSON] визнано [PERSON] недієздатним і призначено [PERSON] опікуном [PERSON] . В день смерті [PERSON] 30.03.2004 року Київський райсуд м. Одеси ухвалив рішення за позовом [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки по [ADDRESS] , укладеного 05.09.2003 року між [PERSON] і [PERSON] та визнав за [PERSON] право власності на житловий будинок і земельну ділянку. Вказане рішення районного суду 19.05.2006 року було скасоване апеляційним судом. Але у період з грудня місяця 2003 року по квітень 2005 року право власності на будинок і земельну ділянку по [ADDRESS] переходило від [PERSON] до [PERSON] (за рішенням суду) , від [PERSON] до [PERSON] (за договором дарування на будинок). 01.04.2005 року права власності на будинок набула [PERSON] за договором купівлі-продажу, укладеним з [PERSON] і у той же день [PERSON] набула права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу, укладеним з [PERSON] 15.07.2005 на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . 18.06.2015 року Апеляційний суд Одеської області ухвалив рішення по справі за №1512\\3763\\2012 за позовом спадкоємців [PERSON] дружини [PERSON] і дітей [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] і скасував судові рішення перших інстанцій, визнав за спадкоємцями право на незавершений будівництвом житловий будинок (за кожним на 1\\4 частину), право на земельну ділянку оформлення та одержання в установленому законом порядку державного акту на землю (за кожним на 1\\4 частину), скасував акти на земельну ділянку по [ADDRESS] , що видавались раніше на ім`я [PERSON] , [PERSON] ; витребував з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь спадкоємців житловий будинок і земельну ділянку по [ADDRESS] . Рішення Апеляційного суду Одеської області набрало законної сили. На підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. 21.07.2017 було зареєстровано: - за [PERSON] право власності на ј частку земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:27:011:0147, розташована за адресою [ADDRESS] , номер запису про право власності 21539700. - за [PERSON] право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:27:011:0147, розташована за адресою [ADDRESS] , номер запису про право власності 21539650. - за [PERSON] право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:27:011:0147, розташована за адресою [ADDRESS] , номер запису про право власності 21539675. 22.06.2020 право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:27:011:0147, розташована за адресою [ADDRESS] , номер запису про право власності 37139624 було зареєстровано за [PERSON] . 07.09.2017 [PERSON] звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішення №36290510 від 25.07.2017 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2017, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі №815/4647/17 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено та встановлено, що державний реєстратор діяв правомірно. Постановою Верховного Суду від 28.11.2018 провадження у справі №815/4647/17 було закрито з огляду на те, що спір має приватноправовий характер та має вирішуватись за правилами цивільного судочинства. Також 06.11.2017 [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про скасування запису про реєстрацію права власності, виселення [PERSON] з будинку та зобов`язання звільнити будинок та земельну ділянку від речей та майна. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 та постановою ВС від 19.12.2019 у справі №520/11429/17 позов [PERSON] задоволено. Судовим рішенням скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно №41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 108,0 м 2, розташований на земельній ділянці площею 1442 м2, за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 6665263, внесений 05.04.2005; виселено [PERSON] з незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку та зобов`язано її звільнити будинок та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , від належних їй майна та речей. Рішення суду виконано, що підтверджується постановами державного виконавця від 15.11.2019 року про закінчення виконавчих проваджень. 10.12.2019 право власності на незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок за адресою [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] (1/4 частка), 26.12.2019 - за [PERSON] (1/4 частка) та [PERSON] (1/4 частка), 04.06.2020 за [PERSON] (1/4 частка), що підтверджується інформаційною довідкою №214927494 від 03.07.2020. Таким чином, на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 у справі №1512/3763/2012 власниками житлового будинку та земельної ділянки (по 1/4 частці кожен) є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , право власності на належні їм частки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Представник позивача доводить, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права на земельну ділянку на ім`я третіх осіб на підставі документів, які не передбачали право власності, тому як рішенням апеляційного суду визнано право на оформлення та одержання в установленому законом порядку державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я спадкоємців. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 встановлено, що незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га після смерті [PERSON] успадкував [PERSON] , в свою чергу після смерті [PERSON] вказане майно в порядку спадкування перейшло до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Спадкоємцями спадщина прийнята, відтак, з часу відкриття спадщини у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виникло право володіння й користування спадковим майном. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2016 рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 залишено без змін і зазначено, що «не можуть бути взяті до уваги доводи касаційної скарги [PERSON] та [PERSON] про те, що апеляційним судом зобов`язано спадкоємців виготовити відповідні документи для отримання державного акта на право власності на земельну ділянку замість визнання права власності, оскільки це не впливає на правильність вирішення справи, адже судове рішення є підставою для реєстрації права власності». Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд погоджується з доводами представника третіх осіб, що оскаржуваним рішення державного реєстратора права та законні інтереси [PERSON] не порушені. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу визначено « кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу» Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії відповідача були протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у правовідносинах. Рішення суду усуває спірність і в цей спосіб досягається захист прав та інтересів особи. Отже, захист прав це наслідок вирішення спору. Таким чином, наявність факту порушень з боку суб`єкта владних повноважень (якщо така є), без зазначення позивачем порушених прав, які потребують захисту, не є підставою для задоволення позову ( рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004, від 02.11.2004 р N 15-рп/2004, від 30.01.2003 року N 3-рп/2003). Судом встановлено, [PERSON] не є власником ( користувачем) земельної ділянки по [ADDRESS] і не є власником будівель і споруд, що розташовані на цій земельній ділянці. Будь-яких доказів того, що оспорюване рішення державного реєстратора порушує права та інтереси позивача суд не отримав. З огляду на викладене правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Щодо вимог представника третіх осіб адвоката Свида К.В. про стягнення витрат на правничу професійну допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Зі змісту ст.58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст.15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною четвертою ст.62 ЦПК визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Так, у відповідності до ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що 25.07.2020 року Адвокатське об`єднання «Паверлекс» в особі голови об`єднання Оксюти В.В. і [PERSON] уклали договір про надання правової (правничої) допомоги. За умовами договору об`єднання зобов`язалось надати Клієнтові правову допомогу щодо захисту прав та представництва інтересів у справі №947\\18187\\20 за позовом [PERSON] «Клієнт» зобов`язався сплатити компанії гонорар за підготовку документів, складання та подання заяв по суті, зокрема, пояснень щодо позову або відзиву, заяв з процесуальних питань, тощо, ведення справи в суді першої інстанції в розмірі 1000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати. Оплату «клієнт» зобов`язався здійснити протягом 15 днів з дати ухвалення судового рішення судом першої інстанції. В той же день аналогічний договір було укладено Адвокатським об`єднанням «Паверлекс» з [PERSON] . Адвокат Свида К.В., підтримуючи вимоги про стягнення з [PERSON] на користь третіх осіб [PERSON] і [PERSON] витрат на правничу допомогу в сумі 28496 грн. 20 коп. (на користь кожного), посилалась на звіт про обсяг наданих послуг та використання адвокатом робочого часу на надання правової допомоги [PERSON] і [PERSON] за Договором від 20.07.2020 року. Зі звіту убачається, що 20.07.2020 року [PERSON] (голова АО «Паверлекс» витрати 5 годин 30 хв. на зустріч з клієнтами, отримання документів (копії позовної заяви та додатків), правовий аналіз та вивчення документів, вивчення судової практики, вироблення правової позиції по справі, роботу з документами, на підготовку та підписання договорі про надання правничої допомоги. 21-22 .07.2020 року адвокат Свида К.В. витрати 14 год.20 хв. на складання та оформлення пояснень третіх осіб ( [PERSON] , [PERSON] ) щодо позову з додатками та направлення їх на адреси учасників справи, 30.11.2020 року адвокат Свида К.В. витрати 3 години на складання та направленням учасникам справи і суду заяви про стягнення судових витрат. З урахуванням часу, витраченого адвокатом Свида К.В. на ознайомлення з матеріалами справи, та прийняття участі у судових засіданнях (3 рази) адвокати об`єднання по даній справі використали 26 годин 20 хв. робочого часу. Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова № 910\\15944\\17 від 24.01.2019 р.). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Верховний Суд вказує, що правові підстави для стягнення винагороди адвоката за надані послуги (гонорар) мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а саме договором про надання правової допомоги, письмовими документами про проведені розрахунки між сторонами договору (постанова від 18.12.2019 р. у справі №522/17845/15-ц). У даному випадку звіт про обсяг наданих послуг та використання адвокатом робочого часу на надання правничої допомоги [PERSON] і [PERSON] не є детальним описом робіт, виконаних адвокатами об`єднання на виконання умов договору. Окрім того, не зрозуміло, чому адвокат витратив багато часу - 14 годин 20 хв. - на складання та оформлення однакових пояснень третіх осіб; з якою метою адвокат Оксюта В.В. витратив 5 годин 30 хв. робочого часу на правовий аналіз та вивчення документів, вивчення судової практики, вироблення правової позиції для укладання договору про надання правової допомоги. Адвокат не надав письмові документи про проведені між сторонами договору розрахунки. За таких обставин вимоги третіх осіб про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed