Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У червні 2020 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який мотивують тим, що 29.07.1999р. Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» їм було видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на житло, яким було посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить їм на праві спільної часткової власності. 27.09.1999р. право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачами Запорізьким МБТІ. Вони постійно проживають у вказаній квартирі та зареєстровані в ній з 1978 року. 20.07.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.М. було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, реєстровий №649. [PERSON] , яка діяла від себе особисто та від імені [PERSON] , підписала вказаний договір, яким позивачі подарували квартиру [PERSON] , проте позивачі зазначають, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вони не розуміли, який насправді договір уклали, підписуючи договір [PERSON] помилялася щодо правової природи правочину, оскільки насправді позивачі мали на меті укладення з відповідачкою договору довічного утримання, оскільки мали потребу у догляді та у матеріальній допомозі. Оскільки відповідачка обіцяної матеріальної допомоги та догляду їм не надавала, ігнорувала домовленості, вони вирішили звернутися до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання, але дізнались, що між ними укладено договір дарування, квартира перейшла у власність [PERSON] і вони не можуть вимагати від неї обіцяної допомоги. Отже, спірний договір було вчинено внаслідок помилки зі сторони позивачів. На підставі викладеного просять визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між сторонами 20.07.2017р. та припинити право власності [PERSON] у вищевказаній квартирі. Ухвалою суду від 17.06.2020р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче засідання. 06.08.2020р. від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява в якій вона зазначає, що позовні вимоги позивачів визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення. В підготовчому засіданні представник позивачів - адвокат Аворник Л.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі, ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження в зв`язку з визнання відповідачкою позову. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та зазначила, що позивачі є її батьками, вони похилого віку, страждають хронічними захворюваннями, батько переніс інсульт, у нього ампутована права нижня кінцівка. Батьки потребують стороннього догляду та допомоги, мали намір укласти договір довічного утримання. В 2017 році вона звернулась до приватного нотаріуса, у якого згодом разом із матір`ю, яка діяла від свого імені та від імені батька, підписали договір дарування квартири. Однак, через деякий час почались скандали між нею та батьками с приводу спірної квартири та їх утримання. Вони дізнались, що після укладання спірного договору квартира вже перейшла у її власність, а договір довічного утримання не укладався. Оскільки, обставини викладені в позові відповідають дійсності, вона позов визнає повністю, її позиція добровільна, без примусу і без тиску, вона розуміє наслідки такого визнання. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення про задоволення позову у випадку визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, відповідачки, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за результатами підготовчого розгляду, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд встановив, що за договором дарування, який посвідчений 20.07.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.М., реєстровий номер №649, [PERSON] , яка діяла від себе особисто та від імені [PERSON] (Дарувальники), передали безоплатно у власність [PERSON] (Обдарована), належну їм на праві приватної спільної часткової власності квартиру [ADDRESS] (арк.9-10). Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку (арк.8). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка сформована 14.05.2020р. за №208996451, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , відомості про реєстрацію іншого речового права, державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень відсутні (арк.8). Після укладання вказаного договору позивачі [PERSON] , [PERSON] з реєстраційного обліку не знялися, з 16.06.1978 року по теперішній час зареєстровані та постійно мешкають в спірній квартирі (арк.15, 16). Крім того встановлено, що позивачі [PERSON] , 1937 р.н., та [PERSON] , 1942 р.н., є пенсіонерами, особами похилого віку (арк.11), потребують медичного обстеження та лікування (арк.12-13). Так, [PERSON] у період з 10.03.2017р. по 15.04.2017р. проходив стаціонарне лікування з діагнозом: Облітірующій атеросклероз. Оклюзія стегно-підколінного сегмента справа. Хронічна ішемія 4 ступеня. 03.04.2017р. йому проведена операція - ампутація правої нижньої кінцівки на рівні н/3 стегна. Потребує коляску для пересування (арк.14). Позивачка [PERSON] у період з листопада 2016 року по листопад 2017 року також неодноразово відвідувала лікарів, зокрема лікаря-невропатолога, їй призначалось лікування. Також судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] є батьками відповідачки [PERSON] , яка з 27.07.2017 року по теперішній час зареєстрована та мешкає в спірній квартирі (арк.20). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 1, 5 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає доведеною ту обставину, що позивачі [PERSON] та [PERSON] будучи особами похилого віку та маючи значні проблеми зі здоров`ям, потребували стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи від свого імені та імені чоловіка з відповідачкою договір дарування належної позивачам на праві спільної власності квартири, [PERSON] в силу свого віку та юридичної необізнаності діяла під впливом помилки, вважала, що вони з чоловіком укладають договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за ними. Укладаючи договір позивачі не мали наміру дарувати квартиру, яка є їх єдиним житлом, вони помилялись щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ними та відповідачкою. Після укладення договору дарування позивачі продовжили проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри останніх на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Крім того суд враховує, що відповідачка [PERSON] не оспорює обставини, що позивачі дійсно через похилий вік та стан здоров`я потребували догляду, матеріальної допомоги та мали намір укласти договір довічного утримання, але було укладено договір дарування квартири. При цьому суд вважає, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси. Отже, зважаючи на те, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивачів про те, що при укладенні договору дарування квартири вони помилились щодо природи вказаного правочину, прав і обов`язків сторін, які мають істотне значення для чинності правочину, адже волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, вважаючи, що сторони будуть нести права та обов`язки, притаманні договору довічного утримання, суд дійшов висновку про доведеність вчинення позивачами договору дарування під впливом помилки, а відтак, згідно з приписами ст. 229 ЦК України, такий договір підлягає визнанню недійсним. Перелік підстав припинення права власності наведено у ст.346 ЦК України. Відповідно до частини 2 цієї статті право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, суд вважає, що визнання договору дарування квартири недійсним є достатньою правовою підставою припинення права власності на вказану квартиру у відповідачки. На підставі викладено позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, ч.1 ст.142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем [PERSON] за подання позовної заяви був сплачений судовий збір у сумі 1681,60 грн. Відповідно до ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України, з урахуванням того, що відповідачка визнала позов повністю до початку розгляду справи по суті, суд вважає необхідним повернути позивачці з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, інші 50% - стягнути з відповідачки на користь позивача [PERSON] . Повний текст рішення складено 03.09.2020р.

Outcome: approved