Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовними вимогами до Київської міської ради, вимагаючи (з урахуванням остаточної редакції позову: -Визнати за нею право власності на комплекс будівельних матеріалів, використаних при будівництві нежитлової будівлі магазину-перукарні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. -Визнати за нею майнові права забудовника нежитлової будівлі магазину-перукарні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], вона за власні кошти побудувала нежитлову будівлю магазин-перукарню, загальна площа якої становить 139,8 кв. метрів. Зазначена будівля, як вказує Позивач, відповідає усім будівельним нормам та нормативам та згідно з висновком спеціаліста може використовуватись як закінчений будівництвом об'єкт. Позивач вказує, що будівництво зазначеної будівлі було нею розпочате в 1998 році на підставі рішення Залізничної ради народних депутатів від 11.02.1998р., яким Позивачу було надано згоду на оренду земельної ділянки до 31.12.1998р. Позивач зазначає, що проект будівництва магазину-перукарні був затверджений заступником голови Залізничної РДА м. Києва, завідувачем відділу містобудування і архітектури, завідувачем відділом по контролю за благоустроєм району, головним спеціалістом-архітектором. З того часу і до сьогодні земельна ділянка фактично перебуває у володінні Позивача, вона сплачує земельний податок. 12 грудня 2005 року, як вказує Позивач, Київським міським головою було надано згоду на розроблення документації з землеустрою земельної ділянки, а в 2007 році за замовленням Позивача було розроблено проект землеустрою, проте до цього часу земельна ділянка не відведена Позивачу у зв'язку з тим, що, як вказує Позивач, право власності на будівлю, що на ній побудована, не зареєстроване у встановленому порядку. Враховуючи викладені обставини Позивач просить підтвердити факт належності їй на праві власності будівельних матеріалів, з яких побудовано будівлю, а також визнати за нею майнові права забудовника на зведену будівлю, оскільки таке визнання, на її переконання, зможе полегшити для неї процес виділення земельної ділянки в офіційному порядку. У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представники Київської міської ради та Державної архітектурної інспекції України проти задоволення позову заперечували, наполягаючи на його безпідставності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи, суд встановив наступне. Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до змісту цієї норми Закону право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях. Тобто, такі повноваження на території м. Києва є виключною компетенцією Київської міської ради. Отже, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). При цьому, ст. 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Безспірно встановлено, що Позивач не має і ніколи не мала будь-яких правовстановлюючих документів, які б посвідчували її право власності та користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. Зі слів Позивача також вбачається, що за її власні кошти на вказаній земельній ділянці було побудоване нежитлове приміщення - двоповерхова будівля магазину-перукарні загальною площею 139,8 квадратних метрів. (а.с. 7-10) Законодавець в ч. 3 ст. 331 ЦК України врегулював питання правового режиму нерухомого майна до його створення (що включає прийняття до експлуатації та здійснення державної реєстрації), встановивши, що до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесу цього будівництва (створення майна). Саме такої правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в п. 2 Інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № Х4-150/0/4-13 роз'яснив, що «... Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК). Відтак, статтею 331 ЦК не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку. При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання. В той же час частина 1 статті 3 ЦПК України встановлює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В той же час, звертаючись до суду з позовом до Київської міської ради, Позивач не зазначила, якими саме діями, рішенням чи бездіяльністю Відповідач порушив або не оспорив її права, про визнання яких Позивач просить у своїх вимогах. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували наявність факту оспорювання Відповідачем належності Позивачу на праві власності будівельних матеріалів, з яких побудована будівля магазину-перукарні за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з чим, відповідно, підстав для судового захисту у вигляді задоволення позовних вимог про визнання за Позивачем права власності на будівельні матеріали немає. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону). Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому (правова позиція Верховного суду України у справі №6-168цс12). В той же час чинне законодавство не конкретизує поняття «майнові права забудовника», а тому для розуміння можливості задоволення вимоги Позивача про визнання за нею «майнових прав забудовника» необхідно окрім поняття майнових прав визначитись із поняттям забудовника. Поняття «забудовника», яке містилось у Законі України «Про архітектурну діяльність», згідно з яким ним визнавалася особа, яка відповідно до закону отримала право власності або користування земельною ділянкою для містобудівних потреб та виконує передбачені законодавством дії, необхідні для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об'єкта містобудування, в подальшому було виключено з тексту Закону (з 17.02.2011р.) Єдиний чинний на сьогодні нормативний акт, який визначає поняття забудовника, є Постанова КМ "Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла" від 29.05.2001 N 584. Згідно з нею забудовником є особа, яка у встановленому законодавством порядку отримала право на використання земельної ділянки для спорудження об'єктів житлового будівництва або згідно з укладеними договорами має право розпоряджатися житловою площею у будинках, які будуються (реконструюються). Таким чином, Позивач не може мати статусу забудовника в даному випадку з огляду на відсутність у неї будь-яких документів, що підтверджують правомірність користування нею земельною ділянкою, на якій здійснене будівництво.

Outcome: dismissed