Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька та припинення стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 19.11.2007 року по 12.10.2011 року. У період шлюбу [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON] , батьком якої зазначений позивач, а матір`ю відповідачка у справі. З 2009 року по 2013 рік позивач проходив лікування у лікарні "Чоловіче здоров`я", до якої звернувся за лікуванням хронічного простатиту.Приблизно з літа 2009 року до 10.09.2009 року між позивачем та відповідачем не відбувалося статевих відносин, у зв`язку з тим, що відповідачка перебувала на лікуванні. Коли позивач співставив всі вищезгадані факти, то зрозумів, що дитина [PERSON] , народжена у шлюбі, фактично не є його біологічною дитиною. Позивач багаторазово пропонував відповідачці зробити генетичну експертизу, але остання категорично відмовлялася, посилаючись на те, що, нібито, це зашкодить дитині. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить виключити з актового запису про народження дитини [PERSON] дані про нього, як батька дитини;припинити стягнення аліментів з [PERSON] щодо [PERSON] , що здійснюється на підставі Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.10.2011 року, та виконавчого листа № 2-3356 виданого Ленінським районним судом Вінницької області від 15.02.2012 року; виконавчий лист № 2-3356 від 15.02.2012 року з дня набрання рішенням законної сили визнати таким, що не підлягає виконанню. 22.05.2018 року позивач подав до суду Заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд виключити з позовної заяви вимоги про скасування аліментних зобов`язань. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька передано за територіальною підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2018 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька. 13.09.2018 року від [PERSON] до суду надійшов Відзив на позов та Письмові пояснення, в яких відповідачка зазначає, що під час перебування з нею у шлюбі позивач не лікувався від простатиту, всі надані ним медичні довідки відповідачка вважає сфальсифікованими. Вони з позивачем більше, ніж півроку намагались зачати дитину та вагітність була бажаною. Після народження дитини позивач відвіз дитину з [PERSON] до м. Вінниця, де проживали її батьки. Згодом дитина у важкому стані потрапила до реанімації, у неї діагностували крововилив у потиличній частині голови. За весь час перебування відповідачки з дитиною у лікарні позивач їх не відвідував та не допомагав ні морально ні матеріально. 12.10.2011 рокушлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу у телефонній розмові позивач попросив у відповідачки згоду на проведення дослідження ДНК, вона не заперечувала щодо проведення такого дослідження, але у неї виникли сумніви щодо законності та неупередженості дослідження. Наступного разу позивач зателефонував у квітні 2018 року і при цьому зовсім не цікавився, як і де живе його дитина, натомість висловлював незадоволення щодо стягнення з нього на користь дитини аліментів та вимагав провести дослідження ДНК . Відповідачка зазначає, що до позову позивачем не долучено жодного доказу, що ставив би під сумнів його батьківство. Висновки позивача не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам, а тому відповідачка просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 28.11.2018 року до суду від позивача надійшла Відповідь на відзив, в якій зазначено, що у Відзиві відповідачка посилається на події, які взагалі не стосуються даної цивільної справи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2018 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-генетичної експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.04.2018 року провадження у справі відновлено, у зв`язку із проведенням судової експертизи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.08.2019 року задоволено заяву позивача про роз`яснення ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.11.2019 року задоволено заяву позивача про виправлення описки в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.11.2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи відмовлено. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької міської ради - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідачки, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 19.11.2008 року по 12.10.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.10.2010 року. У період перебування сторін у шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Свідоцтва про народження від 30.06.2010 року Серія [NUMBER] , актовий запис про народження № 1008 [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 32). У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] вказує про те, що він не є біологічним батьком [PERSON] , такі підозри у нього виникли декілька років тому, оскільки він проходив лікування від безпліддя, а тому не може бути батьком дитини. Також зазначає, що у період ймовірного зачаття дитини відповідачка проходила також лікування і в цей час у них не було статевих стосунків. Відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог, вказує про те, що доводи позивача є надуманими, про те, що він проходив лікування від безпліддя, вона дізналася лише з матеріалів справи. Всі довідки, надані відповідачем, є сфальсифікованими, не доводять факт його безпліддя, а тому підстав для задоволення позову немає. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями122 та 125 цього Кодексу. Згідно ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Згідно із пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень, шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Відповідно до пункту 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюванних відомостей з актового запису про народження дитини. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього, як батька, з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка, як батька, позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. Для вирішення питання щодо підтвердження або спростування батьківства позивача [PERSON] стосовно дитини [PERSON] за клопотанням позивача судом була призначена судово-генетична експертиза для встановлення походження та кровного споріднення [PERSON] та [PERSON] . Згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 540 встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,99%. У судовому засіданні експерт Юрченко М.В., яка проводила судову експертизу та складала вказаний вище висновок, зазначила, що при проведенні судової експертизи вона керувалася діючим законодавством, що регулює порядок проведення судово-генетичних експертиз. При відборі зразків крові у сторін та їх дитини були присутні особисто [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується протоколом відбору зразків. Також експерт зазначила, що підстав вважати, що сторони у справі є родичами, з даних експертизи немає. Однакових кодів ДНК не буває, у кожної людини різний код. Дитина бере 2 гени - один від батька, другий від матері. Вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] було визначено 99, 99 %. Саме таке визначення прийнято за міжнародними вимогами. З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що позивач [PERSON] є батьком дитини [PERSON] . Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та не був спростований іншими належними доказами. Що стосується заперечень позивача стосовно висновку судової експертизи, то слід зазначити наступне. Відповідно до Протоколу № 540 відбору зразків крові для дослідження методом ДНК-аналізу від 07.03.2019 року зразки крові у [PERSON] , [PERSON] та їх дитини [PERSON] були відібрані у присутності вказаних осіб, що підтверджується особистими підписами (а.с. 109 т.2). Той факт, що експерт [PERSON] була присутня при відборі зразків крові, жодним чином не вплинуло на процес відбору таких зразків, а також не могло вплинути на результати проведеної судової експертизи. Посилання представника позивача на порушення експертом вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень є безпідставними, оскільки дана Інструкції не регулює порядок проведення судово-генетичних експертиз. Зважаючи на викладене, суд вважає доводи сторони позивача щодо необґрунтованості висновку судової експертизи безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Що стосується інших тверджень позивача стосовно того, що позивач не є батьком [PERSON] , то слід зазначити наступне. Допитані судом свідки з боку позивача пояснили наступне. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона є матір`ю позивача. Після 16.08.2009 року вони збиралися разом з сином та його сім`єю їхати на відпочинок до Турції, але [PERSON] не захотіла та 16.08.2009 року поїхала до своїх батьків до м. Вінниця і повернулася до м. Києва приблизно 06.09.2009 року. Також зазначила, що їй відомо, що її син [PERSON] лікувався у клініці. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою позивача [PERSON] Приблизно 16-17.08.2009 року брат відправляв [PERSON] до м. Вінниця до батьків, повернулася вона до м. Києва приблизно 06.09.2009 року, оскільки вони їхали відпочивати до Туреччини. Також зазначила, що її брат проходив обстеження у клініці стосовно чоловічих проблем із здоров`ям. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює лікарем акушером-гінекологом Клініки «Адоніс». Вона отримала адвокатський запит щодо дати настання вагітності у [PERSON] , на який було надано відповідь на підставі наданих медичних довідок. Так, у відповіді вона зазначила, що вагітність могла наступити у [PERSON] у період з 22.08.09 року по 04.09.2009 року. Разом з адвокатським запитом їй було надано декілька висновків УЗД , на підставі яких нею і був зроблений такий висновок. Але слід зазначити, що покази свідків, допитаних судом, жодним чином не спростовують висновок судової експертизи щодо спорідненості [PERSON] та [PERSON] , а також не дають суду підстав стверджувати про те, що позивач не є батьком дитини [PERSON] . Стосовно наданих позивачем медичних довідок, то слід зазначити наступне. Відповідно до медичного висновку від 03.04.2018 року, наданого головним лікарем Клініки «Чоловіче здоров`я», [PERSON] обстежувався та лікувався у клініці з 2009 по 2013 рік з діагнозом: екстреторно-токсичне безпліддя, хронічний простатит (а.с.11 т.1). До вказаного висновку також долучено результати аналізів [PERSON] . Але слід зазначити, що дані медичні документи жодним чином не спростовують факту батьківства позивача відносно дитини [PERSON] , а лише підтверджують факт проходження позивачем лікування у клініці. Крім того, даний медичний висновок не містить жодних даних про те, чи проводилося лікування позивача, а також результати такого лікування. Долучені до висновку результати аналізів також підтверджують лише факт здійснення лабораторних досліджень. Зважаючи на викладене, судом не приймаються до уваги зазначені вище письмові докази, як беззаперечний доказ того, що позивач не може бути батьком [PERSON] . Стосовно тверджень позивача про те, що у період серпня-вересня 2009 року [PERSON] проходила лікування, а тому вони не мали статевих стосунків, не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи по суті, а також був спростований іншими належними та допустимими доказами. Слід звернути увагу на той факт, що [PERSON] народилася [INFO] , при цьому дитина народилася доношеною, на 40 тижні вагітності матері [PERSON] , що підтверджується Медичним свідоцтвом про народження № 321 від 08.06.2010 року (а.с.124 т.2). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для виключення відомостей про батька [PERSON] з актового запису про народження дитини [PERSON] , оскільки встановленими по справі обставинами та дослідженими судом доказами повністю підтверджується факт кровного споріднення позивача [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується вимог відповідачки про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, адвокатом Павенським Б.В., який діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та Ордеру, надавав правничу допомогу відповідачці [PERSON] на підставі Договору від 30.06.2018 року. На виконання вказаного Договору адвокатом було складено Акт виконаних робіт від 01.10.2018 року. Відповідно до орієнтовного розрахунку витрати відповідачки на правничу допомогу складають 10482, 00 грн. (а.с.84 т.2). Але при цьому слід зазначити, що належних фінансових документів на підтвердження сплати відповідачкою витрат на правничу допомогу суду надано не було. Квитанція від 01.10.2018 року про сплату грошових коштів у розмірі 10000, 00 грн. не може вважатися судом належним фінансовим документом, що підтверджує сплату такої суми. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу немає. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то суду слід вирішити питання щодо вжитих заходів забезпечення позову. Так, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року частково задоволено заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову, а саме зупинено виконавче провадження № 32590329, відкрите державним виконавцем Печерського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ на підставі виконавчого листа № 2-3356 від 15.02.2012 року, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи те, що суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог, вважає за необхідне і скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed