Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на своє утримання, в якій зазначила, що вони із відповідачем по справі проживають разом, однак в добровільному порядку допомогу на утримання матері відповідач не надає. Позивачка мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у похилому віці, понесла матеріальні витрати в наслідок отриманої травми на операцію та лікування, а також до цього часу змушена витрачати кошти на підтримання свого здоров'я, хоч жодних доходів останні чотири місяці не отримує так, як підприємницьку діяльність закінчила, а пенсію ще не отримує у зв'язку із тривалим зібранням документів. Відповідач є її рідним сином, але добровільно допомогу на її утримання не надає, тому просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду. В судове засідання позивачка не з'явилась, хоча була повідомлена про день та час розгляду справи належним чином, однак надала суду заяву, в якій зазначено, що позовні вимоги підтримує з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився та не повідомив причини своєї неявки, хоча був повідомлений про день та час розгляду справи належним чином. Проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності позивною заявою, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 202 Сімейного кодексу України - повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Також судом встановлено, що позивачка пенсію ще не отримує у зв'язку із тривалим зібранням документів, а тому суд вважає, що не можна вважати позивачку особою такою яка потребує матеріальної допомоги, оскільки пенсійне забезпечення її ще не визначене, тобто розмір її пенсії не відомий, тому суд позбавлений можливості визначити співвідношення пенсії позивачки і прожиткового мінімуму. Крім того, непрацездатними визнаються особи, які досягли пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) та інваліди I, II та III груп (стаття 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"), позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження не працездатності. За вимогами ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, доведення потреби в матеріальній допомозі являється процесуальним обов'язком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму. Данні обставини не відповідають положенням ч.1 ст. 202 Сімейного кодексу України. Аналізуючи всі обставини у справі суд вважає, що підстав для задоволення позову не має, так як позивачка не представили суду достатньо переконливих доказів, що відповідач ухиляється від допомоги в купівлі продуктів, ліків для матері та те, що вона потребує матеріальної допомого.

Outcome: dismissed