Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

В лютому 2017 року орган опіки та піклування Вознесенської РДА в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що відповідачі є батьками малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В той же час подружжя [PERSON] не піклується про стан здоров'я дітей (не забезпечує медичне обстеження та проведення щеплень малолітніх) та їх виховання, навчання, зокрема ігнорує право малолітніх та свій обов'язок щодо здобуття ними загальної середньої освіти, внаслідок чого діти невчасно приступили до навчання, часто пропускають уроки, а з 07 листопада 2016 року взагалі не відвідують школу. Відповідачі на неодноразові профілактичні бесіди з приводу необхідності зміни відношення до дітей позитивно не відреагували. Враховуючи вказані обставини та неможливість відповідачів забезпечити належне виховання та реалізацію права дітей на медичне обслуговування, а також здобуття ними освіти, а тому позивач просив відібрати [PERSON] та [PERSON] у подружжя [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав, оскільки це буде відповідати інтересам дітей, а також стягнути з останніх на утримання дітей аліменти в розмірі 1/3 частини їх заробітку (доходу). В судовому засіданні представник позивача Грабар О.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. При цьому уточнила, що єдиною підставою для відібрання у відповідачів дітей є створення ними перешкод у здобутті малолітніми освіти. В іншій частині надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їх представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свої заперечення проти позову обґрунтовували безпідставністю тверджень сторони позивача про те, що вони не піклуються про стан здоров'я дітей, їх виховання та навчання. При цьому просили врахувати, що діти з 07 листопада 2016 року дійсно не відвідують школу. Проте це обумовлено поважними причинами, а саме станом їх здоров'я та відсутністю в школі належних та безпечних умов для знаходження та навчання дітей, зокрема використанням частини шкільних приміщень для діяльності іншої установи, не пов'язаної з наданням освітніх послуг (Територіального центру соціального обслуговування), відсутністю належного медичного обслуговування дітей, санітарно-гігієнічних умов та їх безпечного перебування в школі, відсутністю належного температурного режиму в класах. Про наявність порушень та необхідність їх усунення відповідачі неодноразово, проте безрезультатно повідомляли як адміністрацію школи, так і державні органи. Після усунення вказаних порушень зобов'язалися забезпечити відвідування дітьми школи. Також просили прийняти до уваги, що відібрання дітей у батьків можливе у виключних, передбачених законом випадках за наявності загрози їх життю, здоров'ю, проте такі обставини відсутні. [PERSON] та [PERSON] виховуються в атмосфері любові та турботи, батьки належним чином піклуються про стан їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, утримують їх матеріально, створили належні житлово-побутові умови для дітей та умови для самостійного здобуття ним освіти вдома. Поданий позов не має своєю метою захист інтересів дітей, а обумовлений негативним відношенням до батьків та має своєю метою зведення з ними особистих рахунків. Тому останні просили відмовити в задоволенні безпідставного позову, оскільки його задоволення негативно вплине на емоційно-психологічний стан малолітніх. Представники третіх осіб без самостійних вимог - Трикратської ЗОШ І-ІІІ ступенів Багнюк В.М., відділу освіти Вознесенської РДА Циркунова О.А. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, вказуючи на наявність підстав для відібрання дітей у відповідачів, які не виконують свого обов'язку щодо забезпечення здобуття ними загальної середньої освіти. Заслухавши пояснення представника позивача - органу опіки та піклування Вознесенської РДА Грабар О.М., відповідачів [PERSON], [PERSON], їх представників [PERSON], [PERSON], представників третіх осіб без самостійних вимог - Трикратської ЗОШ І-ІІІ ступенів Багнюка В.М., відділу освіти Вознесенської РДА Циркунової О.А., показання свідка [PERSON], а також думку малолітнього [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши шкільні щоденники учня 2-3 класів Трикратської ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON] та шоденник учениці 1 класу Трикратської ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON], суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідачі є батьками п'яти малолітніх дітей, в тому числі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Останні мешкають з батьками, знаходяться на їх опікуванні та утриманні, крім цього є учнями Трикратської ЗОШ І-ІІІ ступенів ([PERSON] є учнем 3 класу, [PERSON] - 1 класу). Малолітні часто пропускають уроки, а з 07 листопада 2016 року взагалі не відвідують школу. Підставою позову орган опіки та піклування вказує те, що подружжя [PERSON] не піклується про стан здоров'я дітей та їх виховання, навчання, зокрема ігнорує право малолітніх та свій обов'язок на здобуття ними загальної середньої освіти. Аналізуючи вимоги та заперечення осіб, які беруть участь в розгляді справи, суд виходить з наступного. 1) Вимоги законодавства та керівні роз'яснення в частині обов'язку батьків забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, підстав та порядку відібрання дітей: Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про освіту», абз. 3 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про загальну середню освіту» повна загальна середня освіта в Україні є обов'язковою. Згідно принципу 7 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) дитина має право на здобуття освіти, яка має бути безоплатною та обов'язковою, щонайменше на початкових рівнях. Дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Аналогічні норми викладені в Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, схваленій резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованій постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція). Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 150, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьки або особи, які їх замінюють, зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 3 ст. 59 Закону України «Про освіту», ч. 2 ст. 29 Закону України «Про загальну середню освіту»). Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 59 Закону України «Про освіту», ч. 3 ст. 47 Закону України «Про загальну середню освіту» ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, зокрема від виконання обов'язків щодо здобуття їх неповнолітніми дітьми повної загальної середньої освіти є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема ч.ч. 1, 4 ст. 170 СК України передбачають, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання (зокрема в разі ухилення батьків від виконання обов'язків по вихованню дитини). При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. 2) Вимоги законодавства, керівні роз'яснення, судова практика в частині підстав та обставин, які слід встановити та врахувати під час вирішення питання про відібрання дітей: Згідно принципу 6 Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до преамбули, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 16 Конвенції держави-учасниці визнають, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 СК України). Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею (а відтак й відібрання у них дитини), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (за обставинами цієї справи четверо дітей подружжя Савіних були передані під опіку держави у зв'язку з неспроможністю заявників забезпечити їм належний догляд і виховання) суд зробив висновок, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ( 995_004 ) (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції ( 995_004 ) і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К.А. проти Фінляндії» (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). З матеріалів справи (а.с. 11, 68-69, 86-87) вбачається, що подружжя [PERSON] за місцем мешкання характеризуються посередньо, проте відносно них надходили скарги щодо неналежного забезпечення медичного обслуговування та навчання дітей. Результати розгляду таких скарг відсутні. В той же час з матеріалів справи (а.с. 20-21, 86-87, 133) вбачається, що в діях відповідачів відсутні ознаки свідомого та злісного ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дітей. Батьки дбають про стан здоров'я своїх дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, виховання, забезпечують їх матеріальне утримання, за місцем проживання створили для них належні житлово-побутові умови. Вказані обставини також частково визнані представником позивача, а також знайшли своє часткове підтвердження показаннями свідка [PERSON] Твердження в позові про те, що відповідачі не піклуються про стан здоров'я дітей, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Зокрема надані докази в частині не забезпечення медичного обстеження дітей сім'ї [PERSON] не стосуються [PERSON] та [PERSON], доводи в частині не проведення їм щеплень - спростовуються матеріалами справи, зокрема копіями медичних книжок малолітніх (а.с. 75-84). Аналізуючи доводи про те, що відповідачі ігнорують право малолітніх та свій обов'язок на здобуття ними загальної середньої освіти, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] відповідно до рішення батьків дійсно тривалий час не відвідують школу. Проте така поведінка батьків обґрунтована тим, що державні органи та адміністрація школи не створили належних та безпечних умов для знаходження в школі та навчання дітей, що згідно ст. 26 Закону України «Про освіту», ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальну середню освіту» є їх прямим обов'язком. З пояснень представника позивача Грабар О.М., відповідачів [PERSON], [PERSON], представників третіх осіб Багнюка В.М., Циркунової О.А., показання свідка [PERSON], а також письмових доказів (а.с. 71-72, 111-112, 134-136, 139, 159, 173) вбачається, що частина цих претензій батьків є обґрунтованими, зокрема щодо наявності грубих порушень Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу (ДСанПіН 5.5.2.008-01), а саме: - п. 3.19. Здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється, оскільки частина шкільних приміщень тривалий час використовувалася для діяльності іншої установи, не пов'язаної з наданням освітніх послуг (Територіального центру соціального обслуговування); - п. 5.5, який передбачає певний температурний режим в класах і приміщеннях школи, оскільки температурний режим в класах був суттєво порушений. Решта доводів відповідачів не знайшли свого належного підтвердження. З матеріалів справи слідує, що відповідачі безрезультатно намагалися вирішити питання щодо усунення вказаних порушень, звертаючись як до адміністрації школи, так і до інших компетентних органів. Вказані порушення повністю усунуті лише в березні 2017 року, тобто після звернення позивача до суду, що підтверджується матеріалами справи. Відповідачі в судовому засіданні також визнали факт усунення навчальним закладом умов, що перешкоджали дітям відвідувати школу та погодилися на продовження малолітніми, які досягли значних успіхів в навчанні, відвідування Трикратської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Згідно оглянутих судом шкільних щоденників [PERSON] за 2-3 класи та шоденника [PERSON] за 1 клас останні за час навчання мали позитивні оцінки. При цьому відповідачі приймали значну участь у здобутті дітьми освіти, зокрема в домашніх умовах за період не відвідування ними школи, що дозволяється Законом України «Про освіту». Таким чином суд при вирішенні спору враховує, що: - зазначені позивачем обставини не знайшли свого повного та належного підтвердження; - відібрання дитини від батьків можливе лише як крайній захід та у виключних інтересах самої дитини, а саме лише у випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, однак таких випадків в судовому засіданні не встановлено; - поміщення дитини в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків та може негативно вплинути на психологічний, емоційний стан дитини; - враховує мотивацію під час прийняття відповідачами рішень відносно дітей та їх поведінку, ступінь вини, а також мотивацію та поведінку представників адміністрації школи та державних органів. Також суд приймає до уваги думку опитаного в судовому засіданні малолітнього [PERSON], який емоційно та категорично заперечив проти відібрання його у батьків та поміщення в інше середовище. В судовому засіданні останній стверджував, що відповідачі належним чином опікуються ним, створили належні умови для проживання, виховання, дозвілля, навчання, зокрема в період не відвідування школи займаються з ним навчанням в домашніх умовах, приділяють йому надзвичайно багато часу та уваги. Суд, враховуючи вік та рівень розвитку малолітньої [PERSON], вважав недоцільним заслуховувати її думку. За такого вбачаються передбачені законом підстави не погодитися з висновком опікунського органу від 09 лютого 2017 року про необхідність відібрання дітей у подружжя [PERSON], оскільки він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей (ч. 6 ст. 20 СК України), а деякі, на думку суду, допущені відповідачами порушення можуть бути підставою для застосування до них інших більш лояльних заходів реагування, не пов'язаних з розлученням батьків та дітей (профілактичні бесіди, просвітницьку роботу, притягнення до відповідальності тощо). За встановлених обставин суд не знаходить достатніх підстав для задоволення позову про відібрання дітей та стягнення аліментів, а тому в задоволенні позову слід відмовити. При цьому в силу вимог ч. 4 ст. 88 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи (судовий збір), покладаються на рахунок держави.

Outcome: dismissed