Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01 квітня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій протиправними та стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 14 березня 2019 року між нею та відповідачем був укладений Договір про іпотечний кредит № DNF0GB0000000007 відповідно до п. 1.1 якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в сумі 2 242 500 грн. у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, з яких на цілі придбання нерухомості 1 950 000 грн. та сплату страхових платежів 292 500 грн. Пунктом 1.1 встановлено річні відсотки за користування кредитом у розмірі 17,9% річних, пунктом 1.2 передбачено строк повернення кредиту не пізніше 14 березня 2029 року. В забезпечення виконання зобов`язання Кредитного договору між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено Іпотечний договір № DNF0GB0000000007/1. Весною 2020 року відповідач повідомив їй про те, що у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 вона може не здійснювати погашення кредиту упродовж п`яти місяців та у подальшому строк Кредитного договору буде продовжено на п`ять місяців без жодних переплат, та відповідну додаткову угоду буде укладено пізніше, оскільки на той момент діяв жорсткий карантин та працівники банку працювали дистанційно. 24 липня 2020 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про іпотечний кредит № DNF0GB0000000007 від 14 березня 2019 року Згідно п. 1 Додаткової угоди в порядку ст. 631 ЦК України сторони дійшли згоди що у період з 01 березня 2020 року по 31 липня 2020 року погашення кредиту, процентів та комісій не здійснюється. Пунктом 2 додаткової угоди Сторони узгодили, що строк кредиту збільшився на 5 календарних місяців, а термін повернення кредиту становить 14 серпня 2029 року. Відповідно до п. 3 Додаткової угоди розмір щомісячних платежів, терміни та порядок їх сплати починаючи з 01 серпня 2020 року визначено у графіку погашення до Договору про іпотечний кредит № DNF0GB0000000007 від 14 березня2019 року. Пунктом 4 Додатковою угоди зазначено всі інші умови Договору залишилися без змін. Відповідно до розділу 4 та п 5.4.3 Кредитного договору передбачено право Позичальника здійснити дострокове погашення кредиту. 31 липня 2020 року позивачем було здійснено повне дострокове погашення кредиту, що підтверджується випискою за рахунком № [NUMBER] , наданої АТ КБ «Приватбанк» від 14 березня 2021 року та доданими до неї меморіальними ордерами від 31 липня 2020 року та платіжним дорученням від 30 липня 2020 року. Після здійснення погашення кредиту позивач звернула увагу на доданий до Додаткової угоди Графік погашення, а саме на графу % за кредитні канікули Відповідно до якого вбачається збільшення суми кредиту за період з 14 серпня 2020 року по 14 серпня 2029 рік на суму 121 179,42 грн. (яка також була сплачена позивачем 31 липня 2020 року. Однак графіком погашення від 24 липня 2020 року нарахування % за кредитні канікули повинно було розпочатись лише з 14 серпня 2020 року. Оскільки ні Додатковою угодою ні самим Графіком погашення від 24 липня 2020 року не встановлювались розмір відсоткової ставки за кредитні канікули. Позивач вважає нарахування відсотків за кредитні канікули незаконним, а тому пославшись на Закон України «Про захист прав споживачів, ст.1056, 1212 ЦК України просила визнати дії відповідача щодо нарахування відсотків за кредитні канікули за Договором про іпотечний кредит № DNF0GB0000000007 від 14 березня 2019 року, укладеного з [PERSON] протиправними та стягнути з відповідача на її користь безпідставно отриманні кошти у сумі 121 179,42 грн. (а.с.1-3). 07 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву в якій представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Додаткова угода не містить застереження стосовно не нарахування відсотків та комісій на період канікул, а містить інформацію стосовно відстрочення їх сплати на період канікул. Додаткова угода і графік погашення підписана позивачем, чим остання підтвердила, що вона була ознайомлена з Умовами Додаткової Угоди, кредитного договору та Графіком погашення кредиту та засвідчила підписом, а отже позивач підписуючи угоду та графік погодилася зі всіма умовами додаткової угоди. Позивач не використала свого права на розірвання договорів протягом 14 днів з моменту його укладення, натомість після укладення додаткової угоди 24 липня 2020 року провела повне погашення за кредитним договором 31 липня 2020 року, а тому кошти в розмір 121 179,42 грн. отриманні правомірно, в задоволенні позовних вимог просили відмовити (а.с.55-58). Представником позивача на адресу суду 14 травня 2021 року надійшла відповідь на відзив в якому остання наполягала на задоволенні позовних вимог, зазначивши що ні Додатковою угодою ні самим Графіком погашення від 24 липня 2020 року не встановлено розмір відсоткової ставки за кредитні канікули. (а.с. 63-65). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 01 квітня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 52). Ухвалою судді від 02 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій протиправними та стягнення безпідставно отриманих коштів (а.с. 53). Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов до наступного правового висновку Фактичні обставини, встановлені судом 14 березня 2019 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» був укладений Договір про іпотечний кредит № DNF0GB0000000007 відповідно до п. 1.1 якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в сумі 2 242 500 грн. у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, з яких на цілі придбання нерухомості 1 950 000 грн. та сплату страхових платежів 292 500 грн. (а.с. 4-7). Пунктом 1.1 Договору встановлено річні відсотки за користування кредитом у розмірі 17,9% річних, пунктом 1.2 передбачено строк повернення кредиту не пізніше 14 березня 2029 року. В забезпечення виконання зобов`язання Кредитного договору між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено Іпотечний договір № DNF0GB0000000007/1. (а.с.10-13) 24 липня 2020 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про іпотечний кредит № DNF0GB0000000007 від 14 березня 2019 року (а.с.14) Згідно п. 1 Додаткової угоди в порядку ст. 631 ЦК України сторони дійшли згоди що у період з 01 березня 2020 року по 31 липня 2020 року погашення кредиту, процентів та комісій не здійснюється. Пунктом 2 Додаткової угоди Сторони узгодили, що строк кредиту збільшився на 5 календарних місяців, а термін повернення кредиту становить 14 серпня 2029 року. Відповідно до п. 3 Додаткової угоди розмір щомісячних платежів, терміни та порядок їх сплати починаючи з 01 серпня 2020 року визначено у графіку погашення до Договору про іпотечний кредит № DNF0GB0000000007 від 14 березня2019 року. Пунктом 4 Додатковою угоди зазначено всі інші умови Договору залишилися без змін. Відповідно до розділу 4 та п 5.4.3 Кредитного договору передбачено право Позичальника здійснити дострокове погашення кредиту (а.с. 4-7). 31 липня 2020 року [PERSON] здійснила повне дострокове погашення кредиту, що підтверджується випискою за рахунком № [NUMBER] , наданої АТ КБ «Приватбанк» від 14 березня 2021 року та доданими до неї меморіальними ордерами від 31 липня 2020 року та платіжним дорученням від 30 липня 2020 року (а.с.17-49). Позивач зазначила, що відповідач вчинив протиправні дії стосовно нарахування відсотків в період дії канікул, які нею були сплаченні при достроковому погашенні кредиту 31 липня 2020 року. Вважала, що кошти отримані відповідачем в розмірі 121 179,42 грн. в рахунок погашення відсотків є безпідставно отриманні, а тому просила зазначену суму стягнути з відповідача на її користь. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статті 16 ЦК України не містить такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання дій протиправними. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 922/1500/18. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 1056-1ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір відсотків та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована відсоткова ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлену законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі. Так позивач підписала 24 липня 2020 року Додаткову угоду № 1 до Договору про іпотечний кредит та графік погашення, а тому прийняла всі умови передбаченні даною Додатковою угодою пунктом 1 якої зазначено «сторони дійшли згоди, що в період з 01 березня 2020 року по 31 липня 2020 рік погашення кредиту, процентів та комісій не здійснюється». Отже умовами додаткової угоди передбачено, що позичальник не здійснює погашення кредиту, відсотків та комісії на період канікул, однак не передбачено, що вони не нараховуються та не підлягають оплаті після закінчення періоду в котрий кредит, відсотки та комісії не підлягали оплаті, в даному випадку відбулося відстрочення оплати. Кредитні канікули - це відтермінування боргу, а не його прощення. Кредитні канікули є лише відтермінуванням у розрахунках клієнта з банком на період карантину. Така «перерва» може стосуватися сплати основної суми кредиту («тіла» кредиту) чи нарахованих відсотків залежно від пропозиції банку. Домовленість між банком і позичальником є добровільною. Отже [PERSON] підписавши Додаткову угоду та Графік погашення кредиту, які є невідємною частиною кредитного договору, позичальник відповідно до ст. 3, 627 ЦК України, добровільно погодилася на такі умови кредитного договору і умови додаткової угоди , взяла на себе відповідні зобов`язання погашення відсотків за кредитні канікули. Посилання позивача на те, що банк порушив положення Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомивши позичальника про умови кредитування та не погодивши з ним такі умови, не містить правового обгрунтування, оскільки позивачем не спростовано факт підписання нею додаткової угоди та нового графіку погашення, в якому визначено складові погашення заборгованості за тілом кредиту, відсотками за кредитні канікули, не спростовано факту погодження з нею таких умов кредитування і наявних порушень банком положень Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2)витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаних норм права вказує на те, що предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження між учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ст.11 ЦК України. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Згідно з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Крім того, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15. В той же час, суд вважає, що наявність зобов`язальних правовідносин і чинного договору є законною правовою підставою набуття грошових коштів і виключає застосування правил ст.1212 ЦК України. Таким чином, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позов [PERSON] необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволення в повному обсязі. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного та

Outcome: dismissed