Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом у якому просила зняти арешт з майна померлого [PERSON] , накладеного постановою ВП №19397110 від 21.05.2010 року відділом державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції. У обґрунтування позову, зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , під час звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, їй було відмовлено та повідомлено, що на нерухоме майно померлого накладено арешт. В подальшому вона звернулась із заявою до відповідача, який їй повідомив, що 21.12.2012 року, виконавче провадження було завершено на підставі пункту 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та у зв`язку із спливом трирічного терміну зберігання знищено. Вважає, що у разі смерті боржника виконавче провадження повинно бути закінчено, а арешти знятті. Крім того посилаючись на п.1 ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 391 ЦК України, просить зняти зазначений арешт з майна. Позивач у судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність та про підтримання позову. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутність. Розглянувши позов, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову. слід відмовити виходячи з наступного Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на все нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови державного виконавця ВДВС Комінтернівського РУЮ від 21.05.2010 року ВП №19397110 накладено арешт, у межах суми стягнення - 103750,26 грн. Відповіддю начальника Лиманського РВДВС Стоніса Ю.В., вбачається, що виконавче провадження №19397110 про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Альфабанк» було завершено 21.12.2012 року на підставі п. 4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та зі спливом трирічного терміну зберігання було знищено. Станом на 19.04.2021 року жодних відкритих виконавчих проваджень відносно [PERSON] у відділі не перебуває. Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено, а судовим розглядом не встановлено, що позивач є дружиною померлого [PERSON] , оформила свої спадкові права на спадщину та є єдиною спадкоємицею прав померлого. Крім того, у своїй позовній заяві позивач, посилаючись на ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», взагалі не зазначає, яке саме арештоване майно, на її думку належить їй, а не а не боржникові. Суд критично відноситься до твердження позивача в частині того, що виконавче провадження повинно бути закінчено на підставі п.3 ч.1 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку зі смертю боржника, оскільки виконавче провадження було повернуто стягувачу 21.12.2012 року на підставі п.4 ст.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» ( редакції, що діяла на момент винесення постанови), тобто за життя [PERSON] , померлого [INFO] та диспозиція цієї статті не передбачає зняття арешту з майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження"\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, що визначено ч.1\~ст. 317 ЦК України. В пункті 2 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна», від 3 червня 2016 року визначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення . У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції станом на 01.12.2012 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або нездійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. За змістом\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями\~ст. 80 ЦПК України\~встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed