Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24 квітня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступник є АТ «Укрсоцбанк») та нею укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №10-29/6715, відповідно до якого банк надав їй, як позичальнику, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у межах максимального ліміту заборгованості у розмірі до 230000,00 (двісті тридцять тисяч) доларів США, зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за всіма траншами кредиту - не пізніше 23.04.2023 року. У якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 24.04.2008 року між банком та гр. [PERSON] було укладено іпотечний договір №02-10/1708, у відповідності до предмету якого [PERSON] , як власник та як іпотекодавець, передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загальною площею 132,80 кв.м., жилою площею 71,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 20 лютого 2019 року позивачу стало відомо, що згідно запису про право власності № 30007774 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2018 року 17:38:03, на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45217708 від 25.01.2019 14:05:14 про реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», внесеного державним реєстратором Урупа А.Ф. (КП «Світоч»), власником квартири [ADDRESS] , що складається з 3 кімн., загальною площею 132,80 квадратних метрів та житловою площею 72,10 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є ПАТ «Укрсоцбанк». Позивач вважає, що перехід права власності на вищевказану квартиру є незаконним, а тому зазначене рішення та запис про право власності № 28932566 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно повинне бути скасоване судом, як таке, що суперечать закону та договору іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя можливо передбачити будь-які не заборонені Законом способи задоволення вимог за основним зобов`язанням, у тому числі і такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, як перехід права власності на предмет іпотеки, тоді як у застереженні до іпотечного договору такий спосіб, як передача іпотекодержателю права власності па предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання застосований бути не може. Таким чином, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом буде або договір купівлі-продажу нерухомості або договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Зазначене позиція підтверджена також і правовою позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 28.11.2018 року по справі № 759/6976/16-ц (провадження № 14-523цс18). Рішення про реєстрацію прав власності та реєстраційні дії проведені державним реєстратором Урупа А.Ф. (Комунальне підприємство «Світоч») з порушенням п. 57 Порядку державної реєстрації прав та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 р. Крім того, в порушення ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» не направляв позивачу вимогу про усунення порушень, а тому державний реєстратор мав право вчиняти реєстраційні дії виключно при наявності документу, який підтверджує, що іпотекодавець отримав відповідну вимогу, та що з дати отримання такої вимоги пройшло не менше 30 днів. Також вважає, що реєстрація прав власності на квартиру, що є предметом іпотеки, порушує Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаним законом заборонено будь яке звернення стягнення на предмет іпотеки, а реєстрація набуття права власності за іпотекодержателем є одним із видів звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку», реєстрація переходу права власності до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] є протиправною. Крім того, державним реєстратором КП «Світоч» Урупою А.Ф. не було проведено незалежну оцінку предмету іпотеки та порівняння вартості іпотеки із сумою заборгованості по кредиту. На підставі викладеного просила визнати недійсною з моменту вчинення державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності: 3007774 від 22.01.2019 року 17:38:03 про реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS], що складається з трьох кімнат, загальною площею 132,80 кв.м. та житловою площею 72,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04.07.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.07.2019 року задоволено частково заяву позивача про забезпечення позову. 26.11.2019 року та 02.12.2019 року від представника АТ «Укрсоцбанк» надійшли клопотання про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження. 02.12.2019 року від представника АТ «Укрсоцбанк» надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. З підписанням іпотечного договору від 24.04.2008 року позивач засвідчила, що вона надає банку, як іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку. З огляду на викладене, на момент вчинення іпотечного договору діюче законодавство передбачало передачу права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі. Твердження позивача, що на момент укладення іпотечного договору банк вправі був здійснювати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки лише на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя не відповідають нормам діючого законодавства, оскільки норми ст. 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» дозволяла банку здійснювати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки і на підставі застереження в іпотечному договорі. Також зазначив, що на виконання положень ст. 35 Закону, AT «Укрсоцбанк», як іпотекодержатель 07.09.2018 року на адресу місцезнаходження квартири [ADDRESS] надсилав позивачу письмове повідомлення за вих. №55_NPL_UkrSoc (Bank) від 04.09.2018 року, де поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначав, що у разі невиконання вказаної вимоги банк застосує своє право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] . Проте, відповідно до поштових відміток на конверті, останній було повернуто банку по закінченню терміну зберігання. Неотримане позивачем письмове повідомлення банка про усунення порушень кредитного договору не є підтвердженням того, що банк неналежним чином виконав свої зобов`язання за іпотечним договором. Оскільки АТ «Укрсоцбанк» 07.09.2018 року направляв позивачу повідомлення, що у випадку неусунення нею порушень кредитного договору банк в позасудовому порядку буде звертати стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», банк 22.01.2019 року звернувся до Державного реєстратора Урупи А.Ф. із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] та пакетом документів згідно, визначено п. 61 Порядку державної реєстрації права власності. Згідно з витягом з державного реєстру речових прав від 25.01.20197 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано за AT «Укрсоцбанк» право власності на квартиру [ADDRESS] . Отже, державний реєстратор Урупа А.Ф. при відсутності обмежень та обтяжень щодо квартири [ADDRESS] правомірно прийняв рішення про реєстрацію за AT «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Також зазначив, що у даному випадку положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача, як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснено в позасудовому порядку. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 645/5280/16-ц. З урахуванням викладеного представник відповідача АТ «Укрсоцбанк» просив відмовити у задоволенні позову. Від державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Урупи А.Ф. у встановлений ухвалою строк відзив не надійшов. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2020 року у задоволенні клопотання представника АТ «Укрсоцбанк» про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.04.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №10-29/6715, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] , як позичальнику, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у межах максимального ліміту заборгованості у розмірі до 230000,00 (двісті тридцять тисяч) доларів США, зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за всіма траншами кредиту - не пізніше 23.04.2023 року. У якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 24.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №02-10/1708, у відповідності до предмету якого [PERSON] , як власник та як іпотекодавець, передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загатьною площею 132,80 кв.м., жилою площею 71,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.3.7. статті 3 кредитного договору позивач зобов`язувалась сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 1.1.1, 2.4., 2.10 цього кредитного договору Крім того, позивач зобов`язалась своєчасного та повному обсязі погашати кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1., 1.1.1.2., 2.4., 3.3.14 цього кредитного договору (п.3.3.8). Станом на 22.08.2018 року вищевказані зобов`язання позивачем не були виконані, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 422 830,72 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на вказану дату склало 11 716 417,26 грн. Відповідно до п.4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Способи звернення стягнення на предмет іпотеки перелічені в п.4.5 іпотечного договору, в тому числі спосіб звернення стягнення, що визначений у п. 4.5.1 на підставі рішення суду, у п.4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріусів, у п. 4.5.3 цього іпотечного договору - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-ІV, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. З підписанням іпотечного договору від 24.04.2008 року позивач засвідчила, що вона надає Банку, як іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до Банку. З огляду на викладене, на момент укладення іпотечного договору діюче законодавство передбачало передачу права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд України в Постанові від 18.09.2012 року по справі №21-236а12, в якій зазначено: «Виходячи з наведеного, правильним є висновок суду касаційної інстанції про правомірність дій відповідача щодо реєстрації за Банком права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки з огляду на те, що такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.. 37 Закону №898-ІV, а тому є належним правовстановлюючим документом». Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року по справі №6-1388цс16: «Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у Постанові від 23.01.2018 року по справі №760/16916/14 , провадження №61-1727св17: «При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку». Обрання певного способу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикцій судів і права на судовий захист». Таким чином, сторонами при укладенні іпотечного договору від 24.04.2008 року була досягнута згода, відповідно до якої Банк, у випадку невиконання позивачем, або неналежного виконання умов кредитного договору, вправі застосувати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 37 Закону країни «Про іпотеку». Позивач посилалась на те, що іпотечний договір укладено 24.04.2008 року, тобто до 2009 року, а тому наявне в цьому договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя не може бути підставою для реєстрації права власності на іпотечне майно. На думку позивача, підставою для реєстрації права власності на іпотечне майно має бути окремо укладений договір про задоволення вимог іпотеко держателя та оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя між [PERSON] та Банком не укладався, рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Банком прийняте в порушення вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-ІV, у редакції, що діяла на час укладення цього іпотечного була викладена в наступній редакції: «Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки» Разом з тим, в ч. 1 ст. 37 Закону №898 було зазначено: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки» 25.12.2008 року було прийнято Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» 25.12.2008 року №800-VІ, відповідно до якого до ст. 36 та 37 було внесено зміни та доповнення, а саме: Друге речення частини першої ст. 36 було викладено в такій редакції: «Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сіли рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки». Частину третю ст. 36 цього Закону викладено в такій редакції: «Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати»; Частину першу ст. 37 Закону №898 викладено в такій редакції: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання». Таким чином, нова редакція ст. 36 та 37 Закону №898, які були викладені в редакції Закону №800, не змінює встановлений порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та не змінює підставу переходу права власності на нього до іпотекодержателя, нова редакція ст. 36 та 37 Закону №898 лише уточнює цей позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Такий висновок узгоджується із Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 18.09.2012 року, по справі №21-236а 12. З урахуванням викладеного, не відповідає вимогам законодавства твердження позивача, що на момент укладення іпотечного договору Банк вправі був здійснювати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки лише на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, редакція ст. 36 та 37 Закону №898 дозволяла Банку здійснювати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки і на підставі застереження в іпотечному договорі Щодо обставин надсилання Банком на адресу позивача письмового повідомлення (вимогу) про усунення порушень кредитного договору, то слід зазначити наступне. Згідно з частиною першою статті 35 Закону №898, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. На виконання положень ст. 35 цього Закону №898 AT «Укрсоцбанк», як іпотекодержатель 07.09.2018 року на адресу місцезнаходження квартири [ADDRESS] надсилав позивачу письмове повідомлення за вих. №55_NPL_UkrSoc (Bank) від 04.09.2018 року, де поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначав, що у разі невиконання вказаної вимоги Банк застосує своє право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] . Проте, відповідно до поштових відміток на конверті, останній було повернуто Банку по закінченню терміну зберігання. Неотримане позивачем письмове повідомлення Банка про усунення порушень кредитного договору не є підтвердженням того, що Банк неналежним чином виконав свої зобов`язання за іпотечним договором. Встановлено, що позивач зареєстрована за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай, буд. 3, кв. 80 . Вищевказане письмове повідомлення за вих. №55_NPL_UkrSoc (Bank) від 04.09.2018 року також направлялося позивачу за цією ж адресою. Відповідно до п.6.2. ст.6 Іпотечного договору від 24.04.2008 року усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 затверджено Правила надання послуг поштового зв`язку. Пункт 99 цих Правил поштового зв`язку визначає: Рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка"), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. В пункті 102 Правил поштового зв`язку визначено, зокрема в об`єкті поштового зв`язку вручаються: рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, не вручені адресатам під час доставки додому. Таким чином, письмове повідомлення Банка протягом місяця перебували у відділенні поштового зв`язку, останній направляв позивачу повідомлення про надходження від Банка поштової кореспонденції, проте позивач відмовилася його отримувати. Суд вважає, що позивач була належним чином повідомлена про надходження від Банка письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору. Нетримання нею вимог Банка не свідчить, що вона не знала про її існування. Верховний Суд у постанові від 29.08.2018 року по справі №755/5691/16-ц (провадження №61-901 св17) зазначив: «Судами установлено, що 21 квітня 2015 року відповідачем на адресу позивача-боржника (іпотекодавця) та поручителів, яка була зазначена в договорі: м. Київ, пр.-т Гагаріна, 10/2, кв. 16 , направлено письмові вимоги про погашення боргу за кредитним договором від 30 серпня 2013 року №3008001/000-КФІ/13 з пропозицією погасити заборгованість в 30-денний строк. Відомості щодо зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання) відповідачів матеріали справи не містять. Вимоги були відправлені поштою рекомендованим, цінним листом з повідомленням, з описом вкладення, проте не були отримані позивачем та повернуті поштою «за закінченням встановленого строку зберігання». Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено своїх позовних вимог, а ТОВ «ФК «Народна позика» вжито всіх заходів для повідомлення боржника належним чином про заборгованість». Аналогічний висновок щодо наслідків неотримання боржниками письмових повідомлень від банківської установи викладено і в Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №522/2732/16-ц (провадження №14-240цс18): «Зважаючи на викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що документи, на підставі яких реєстратором приймалося рішення про державну реєстрацію права власності, відповідали пункту 46 Порядку № 868, статтям 19, 24 Закону № 1952-IV, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки від отримання нотаріально посвідченої заяви про усунення порушень зобов`язання ОСОБА 3 відмовився, що підтверджено відміткою працівника кур`єрської служби і позивачами вказана обставина не спростована». Таким чином, вищевикладене спростовує твердження позивача про те, що Банком не дотримано порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно вимог ст. 35 Закону №898 Банк направляв позивачу письмове повідомлення про усунення порушень кредитного договору. Як наслідок, неотримана позивачем поштової кореспонденції Банка обумовлена лише відсутністю волевиявлення (бажання) останньої щодо її отримання. Що стосується тверджень позивача стосовно неправомірних дій відповідача державного реєстратора КП «Світоч» Урупа А.Ф. при прийнятті рішення про державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» квартири [ADDRESS] , то слід зазначити наступне. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV, поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Частиною п`ятою статті 3 Закону №1952-ІV визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Згідно з частиною першою статті 6 означеного Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять, зокрема, суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти. Відповідно до статті 9 Закону до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить: забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ. Здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Акредитовані суб`єкти можуть здійснювати визначені у частині першій цієї статті повноваження в повному обсязі або здійснювати їх виключно в частині забезпечення прийняття та видачі документів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі договору з суб`єктом державної реєстрації прав та/або нотаріусом. За викладених обставин, Комунальне підприємство «Світоч» є належним акредитованим суб`єктом, який на підставі укладеного з державним реєстратором Урупою А.Ф. трудового договору, вправі видавати документи у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1952-ІV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 16 цього Закону; 6) надання витягів з державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно ст.18 цього Закону, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються КМУ у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до пункту 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого для державної реєстрації права власності поставною КМУ від 25.12.2015 року №1127 (в редакції від 16.11.2016 року) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Оскільки Банк 07.09.2018 року направляв позивачу повідомлення, що у випадку неусунення нею порушень кредитного договору Банк в позасудовому порядку буде звертати стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», AT «Укрсоцбанк» правомірно 22.01.2019 року звернувся до Державного реєстратора Урупи А.Ф. із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] та пакетом документів згідно, визначено п. 61 Порядку державної реєстрації права власності. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону №1952-ІV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно з Витягом з державного реєстру речових прав від 25.01.2019 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано за AT «Укрсоцбанк» право власності на квартиру [ADDRESS] . Отже, державний реєстратор Урупа А.Ф. при відсутності обмежень та обтяжень щодо квартири [ADDRESS] правомірно прийняв рішення про реєстрацію за AT «Укрсоцбанк» права власності на вказану квартиру. Щодо доводів позивача, про те, що державним реєстратором вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна при відсутності оцінки іпотечного майна, то вони спростовуються п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає перелік документів, що подається заявником до державного реєстратора. Оскільки оцінка майна, як документ не зазначено в переліку цих документів, тому цей документ не впливає на рішення державного реєстратора щодо реєстрації за AT «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Що стосується тверджень позивача про те, що АТ «Укрсоцбанк» безпідставно набув право власності на квартиру в період дії мораторію на примусове відчуження майна, то слід зазначити наступне. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; У даному випадку положення вищевказаного Закону України застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача, як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснено в позасудовому порядку. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 645/5280/16-ц. Мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті, протягом строку його дії, є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української PCP. Такий висновок вказує на те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Встановлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що дані твердження позивача для скасування рішення державного реєстратора є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства. З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу доводи позивача, що Закон про мораторій діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб. Закон України про мораторій не застосовується до позасудового способу звернення стягнення на іпотечне майно, коли державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed