Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], в особі представника [PERSON], звернулась до суду із позовом до відповідача, Державної казначейської служби України в особі Головного управління ДКСУ в Харківській області, у якій просить суд стягнути із відповідача моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень на її користь. Позовна заява вмотивована тим, що 10.05.2001 року слідчим слідчого відділу податкової міліції ДПІ м.Харкова [PERSON] стосовно [PERSON] порушено кримінальну справу № 16010090 за ознаками частини 2 статті 167 КК України 1960 року - службова недбалість. 11 травня 2001 року [PERSON] притягнута у якості обвинуваченої по вказаній справі, а 14 травня того ж року відносно неї застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 31 серпня 2006 року дії [PERSON] перекваліфіковані з ч.2 ст.167 КК України 1960 року на ч.1 ст.205 КК України 2001 року. 15 листопада 2012 року кримінальну справу закрито у зв'язку із відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. При цьому, на думку позивача, викладену у позовній заяві, дії слідчого органу були незаконні, обмежували її права та спричинили моральну шкоду, оскільки у зв'язку із порушенням кримінальної справи, вона покинула батьківщину та не могла вільно спілкуватись із рідними та близькими, втратила роботу та мала необхідність облаштування життя за кордоном. В ході судового засідання, представник позивача позовну заяву підтримав, звернувши увагу на те, що названа кримінальна справа у відношенні позивача закрита у зв'язку із відсутністю в її діях складу злочину та просив позовну заяву задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував вказуючи на те, що позивач вільно, всупереч встановленому відносно неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, покинула територію країни та фактично не мала обмежень у пересуванні, спілкуванні із рідними та близькими, із знайомими та будь-ким іншим, а тому висловив думку про необґрунтованість позовних вимог. Допитаний у судовому засіданні на клопотання відповідача свідок, слідчий, яким було винесено постанови про порушення кримінальної справи від 10.05.2001 року та про притягнення в якості обвинуваченої [PERSON] від 11.05.2001 року, пояснила, що в її провадженні знаходилась кримінальна справа у відношенні позивача по даній справі, номер вона не пам'ятає. Кримінальна справа була порушена у зв'язку із тим, що [PERSON], на прохання своєї сусідки, [PERSON], заснувала та стала директором юридичних осіб ПП «Битхім», ТОВ «Вимпєл-95» та ПФ «Агропромпостачсервіс», документи та печатки яких передала [PERSON], [PERSON] та [PERSON], чим фактично самоусунулась від виконання організаційно-розпорядчої та адміністративно-господарської діяльності, що дозволило вказаним особам здійснювати господарські та фінансові операції, якими державі було спричинено шкоду на значну суму. Такі дії [PERSON], на думку свідка, містили ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.167 КК України, однак при цьому ознаки об'єктивної сторони ст.212 КК України 1960 року були відсутні, тому обвинувачення по цій статті не висувались. Тому, на момент винесення постанови про порушення кримінальної справи, слідчий, на її думку, мала достатню кількість даних та доказів для порушення кримінальної справи за ст.167 КК України 1960 року у відношенні [PERSON]. За результатами проведення досудового розслідування, справу відносно названих осіб передано до суду для розгляду по суті, а справу у відношенні [PERSON] - виокремлено в окреме провадження у зв'язку із оголошенням її у розшук. Крім того, свідок пояснила, що позивач по справі мала брата, який проживав у Німеччині. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти. 10 травня 2014 року слідчим СВ ОПІ м. Харкова Пономаренко Г.О. винесено постанову про порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.167 КК України 1960 року (а.с.4). 11 травня 2014 року слідчим СВ ОПІ м. Харкова Пономаренко Г.О. винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченої за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.167 КК України 1960 року (а.с. 5-7). 31 серпня 2014 року слідчим СВ ОПІ м. Харкова Поповичук В.А. винесено постанову про перекваліфікацію дій [PERSON] з ч.2 ст.167 КК України 1960 року на ч.1 ст.205 КК України (а.с. 8-9). 15 листопада 2012 року слідчим відділу СУ ГУ МВС України в Харківській області Цибко А.В. винесено постанову про припинення кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] відповідно до вимог п.2 ст.6 КПК України 1960 року (а.с.11-12). При цьому, відповідно до довідки Генерального консульства України в Гамбурзі, відповідно до Указу Президента України № 326/2009 від 13.05.2009 року, припинено громадянство України [PERSON] [INFO] (а.с. 17-21). А 30.11.2009 року [PERSON], відповідно до офіційного перекладу [PERSON] [INFO], тобто позивач по розглядуваній справі, отримала паспорт громадянина Німеччини (а.с.13-15). Таким чином, на момент винесення постанови про закриття кримінальної справи, позивач вже була громадянином іншої держави, що підтверджує факт її тривалого знаходження на території Німеччини. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв'язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів. За нормами ст.2,3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" потерпілий має право на відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій правоохоронних органів та моральної шкоди. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно ч.1 ст. 4. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону, підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд виходить з наступного. У відповідності до положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, системний аналіз норм ЦК та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлює незаконність, як основну ознаку, що дає підстави для відшкодування завданої шкоди. Згідно ст. 4 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Враховуючи те, що стороною позивача в ході судового розгляду справи не доведено, що позивач покинула територію України та отримала громадянство іншої держави саме у зв'язку із порушенням кримінальної справи відносно неї, тобто не встановлено причинно-наслідковий зв'язок між порушенням кримінальної справи та зміною місця проживання та громадянства позивача, суд не вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди фактом порушення кримінальної справи. На противагу доводам позивача та його представника, з матеріалів справи та показань допитаного свідка вбачається, що [PERSON] фактично не відчувала жодних обмежень, пов'язаних із проведенням досудового розслідування, вільно діяла на власний розсуд та пересувалась. Суду не надано доказів і того, що внаслідок кримінального переслідування вона втратила роботу та (або) джерела заробітку, порушено її соціальні зв'язки та спричинено інші негативні наслідки. Також не доведено у встановленому законом порядку і незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність або органів досудового розслідування в ході проведення досудового розслідування кримінальної справи № 16010090 у відношенні [PERSON] Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вище наведене свідчить про те, що позовні вимоги щодо стягнення з держави України на користь громадянки Німеччини [PERSON] моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень - не обґрунтовані, не підтверджені жодними доказами в порушення вимог ст.60 ЦПК України і задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.3 ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, тобто ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів На підставі вище викладеного, суд робить висновок, що обставини викладені позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, при дослідженні судом в ході судового слідства, не знайшли належного підтвердження, тому не можуть бути достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed