Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві спільної часткової власності належить 2/3 частки житлової квартири по [ADDRESS]. Інша 1/3 частка зазначеного житла належить на праві спільної часткової власності її сину [PERSON], який зареєстрований проживаючим у даній квартирі. Але за вказаною адресою відповідач фактично не мешкає з 2011 року не приймає участі в утриманні квартири, оскільки проживає у м. Виборг Ленінградської області, має громадянство Росії, у зв'язку із чим надав довіреність на її ім'я, якою фактично висловив свою згоду щодо його виключення з реєстраційного обліку місця проживання [ADDRESS]. У відсутність відповідача, витрати по утриманню спірної квартири несе вона сама, що ставить її у вкрай тяжке матеріальне становище. Так, вона є пенсіонером, отримує мінімальний розмір пенсії, реєстрація відповідача у квартирі створює їй перешкоди у отриманні житлової субсидії. Також, позивач вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням жодним чином не порушує законних прав та інтересів відповідача щодо права володіння житлом. В зв'язку з цим позивач на підставі норм ст. 405 ЦК України просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила його задовольнити, оскільки на підставі довіреності, наданої її сином органи ДМС відмовили їй у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] та порекомендували їй звернутися до суду з вказаним позовом. Проти ухвалення заочного рішення позивач не заперечує. Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року провадження по справі було відкрито та справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином з урахуванням положень ч.5 ст.128 ЦПК України. Поштовий конверт, направлений на його адресу повернувся з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність його неявки в судове засідання, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст. 150,156 ЖК України). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Жовтоводської міської ради в листопаді 1997 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] 24,23 м кв., [PERSON], 24,23 м кв. та [PERSON], 24,23 м кв. Право власності зареєстроване Жовтоводським бюро технічної інвентаризації. /а.с.14/ Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO]. /а.с.19/. Доказів того, хто прийняв спадщину після його смерті на належну йому частку спірної квартири суду не надано. Відповідно до довідки про склад сім'ї №1/1-1485 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані проживаючими [PERSON] та її син [PERSON]. /а.с.8/ Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Його частка у спільній частковій власності 24,23 кв.м. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других. Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України, так як це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Тому, відсутні правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в квартирі не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в квартирі немає, а його реєстрація створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном. В силу ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: dismissed