Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] (далі заявниця) про встановлення факту смерті. В обґрунтування заявниця зазначає, 04.11.2015 року в Київському районі м. Донецька померла її тітка [PERSON], [INFO], після смерті якої відкрилася спадщина, що знаходиться в с. Успенівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Прийняття спадщини ускладнюється тим, що свідоцтво про смерть неможливо отримати на території тимчасово окупованої території м. Донецька. Єдиним документом, що підтверджує смерть [PERSON] є лікарське свідоцтво про смерть № 83 від 04.11.2015 року, видане центральною міською клінічною лікарнею № 20 м. Донецька, однак воно видано на бланку та з печаткою установи так званої «Донецької Народної Республіки», що не є належним на території України документом. У цьому лікарському свідоцтві про смерть відомості зазначені на російській мові, зокрема, що [PERSON], [INFO], померла 04.11.2015 року, місце смерті мовою оригіналу - «государство ДНР г. Донецк Киевский район, в стационаре ул. Артема, 185, причина смерти - опухлевая интоксикация, рак восходящего отдела ободочной кишки». Заявниця, посилаючись на викладені обставини та ст. ст. 234, 256 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], що настала 04.11.2015 року в Центральній міській клінічній лікарні № 20 м Донецька. Заявниця в судовому засіданнісвої вимоги підтримала в повному обсязі, надавши письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Від заінтересованої особи відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровської області до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність її представника (а.с.17). Вислухавши пояснення заявниці, допитавши свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Документом, що наданий заявницею на підтвердження смерті [PERSON] є лікарське свідоцтво про смерть № 83 від 04.11.2015 року, видане центральною міською клінічною лікарнею № 20 м. Донецька, на бланку та з печаткою установи так званої «Донецької Народної Республіки» (а.с. 8). Пунктом 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України №1154/5 від 22.11.2007 року, з наступними змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Згідно п.8 ч.1ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання та відповідно до п. 13 зазначеної постанови, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VII тимчасово непідконтрольна українській владі територія України є не відємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з ст.9 зазначеного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово непідконтрольній українській території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Заявницею надане до суду лікарське свідоцтво про смерть, але воно видане на не встановлених та не визнаних державою Україна бланках держави, яка не визнана, тому не можуть бути належними та допустими доказами в цивільному судочинстві. Крім того, заявниця та свідки [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони не бачили, як померла [PERSON] та на її похованні присутніми не були, а про її смерть почули зі слів дітей померлої. Згідно з ч.3 ст.10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, розглядаючи заяву в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд вважає вимоги викладені у заяві такими, що недоведені і необґрунтовані. Враховуючи викладене, заява не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed