Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. У позові зазначив наступне. Він [PERSON], 1935 року народження мешкає за адресою: [ADDRESS]. Вказане домоволодіння у 1953 році будував його батько [PERSON] Позивач завжди мешкав разом з батьками за вказаною адресою, вів разом з батьками спільне господарство, сплачував комунальні послуги, тощо. Батько позивача помер у 1979 році, мати померла [INFO]. Оскільки на час смерті спадкодавців позивач постійно мешкав з ними, то вважав, що спадкове майно у вигляді вказаного домоволодіння він фактично прийняв, та вважав його своєю власністю. Згодом продовж вулиці Рельєфній було розпочато викладення газопроводу, однак правовстановлюючих документів у позивача не виявилося. Звернувшись до Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, позивачу було відмовлено, з тих підстав, що в позивача були відсутні необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину документів. Починаючи з 1981 року, тобто з моменту смерті [PERSON], він почав правомірно та безперервно володіти вищезазначеним житловим будинком та продовжує ним володіти до цього часу. Просив суд визнати за ним право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], за набувальною давністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача надала суду пояснення, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав. Батьки позивача, які вже померлі [PERSON] та [PERSON] право власності на домоволодіння розташоване за адресою [ADDRESS] за життя не оформили. В позовній заяві позивачем не вказано, саме чиїм нерухомим майном позивач заволодів. Доказів того, що Маріупольська міська рада порушує, не визнає або оспорює права позивача суду не надані. Також Маріупольська міська Рада не є власником будинку по [ADDRESS]. Представник третьої особи відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п»яти років, набуває право власності на це майно(набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно,що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа,яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред»явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п»ятнадцять, а на рухоме майно - через п»ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред»явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні попери набувається за рішенням суду. Згідно паспорта позивача [PERSON], народився [INFO], у м. Маріуполі, Донецької області. Місце проживання та реєстрації позивача та його батьків увесь час вказано [ADDRESS], що підтверджується записом у домовій книзі (а.с.7-9, 20-28.) Згідно свідоцтва про народження позивача- [PERSON], актовий запис № 777 складений Іллічівським відділом РАГС м. Жданов, батьками вказані [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб № 189 від 17.02.1926 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб в Сорочинському районі Чкаловської області. Згідно домової книги на реєстрацію осіб, мешкаючих у будинку [ADDRESS] постійно вказані [PERSON] та [PERSON] з 1935 року по час смерті, та позивач [PERSON] з 1935 року по теперішній час. (а.с. 20-28) З матеріалів справи вбачається, що згідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд, технічного паспорту складеного 18.06.2013 року, встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] було збудовано у 1935 році, добудовано у 1953 році та 1972 році. Будівельником будинку був [PERSON], 1902 року народження - батько позивача (а.с. 11-15) По теперішній час будинок в експлуатацію не здано. Згідно до копії заповіту, складеного в м. Жданові у 1964 році, спадкове майно у вигляді вказаного домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належало [PERSON], останній після своєї смерті заповідав своєї дружині [PERSON] (а.с. 29). Згідно до листа Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] (батько позивача) помер [INFO], згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру інформація щодо наявності спадкової справи відсутня. Згідно до копії заповіту Складеного в м. Жданові, 25.09.1979 року, встановлено, що [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], що належить їй (за заповітом чоловіка [PERSON]) заповідає сину - позивачу [PERSON] (а.с. 30) Згідно до матеріалів спадкової справи, Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори, встановлено, з заявою про прийняття та видачу свідоцтва про право на спадщину, після смерті [PERSON], яка померла [INFO], звернувся тільки її син- позивач [PERSON]. 20.09.2013 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO].(а.с.16) Згідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.03.2013 року № 2386/02-31, позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів в МКП «Маріупольське бюро техничної інвентаризації.(а.с. 18-19) Як роз'яснено в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Виникнення володіння, що пов'язано з добросовісним заволодінням річчю, полягає в переконанні володільця, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до нього законно. Набуття права власності на майно за набувальною давністю виникає тоді, коли власник майна довгий час не виявляв наміру визнати річ своєю, погодився з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності. Оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном і наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження тощо), виключає застосування набувальної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за позивачем права власності на спірне приміщення. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Отже, судом встановлено, що [PERSON] народився у м. Маріуполі у 1935 році та завжди жив разом і з своїми батьками [PERSON] та [PERSON] у буд. [ADDRESS]. Вказаний будинок за життя збудував його батько [PERSON], який належним чином не оформив та документів на право власності на домоволодіння за життя не отримав. Вказане домоволодіння він заповідав своїй дружині [PERSON] у 1964 році. Після смерті батька позивача [PERSON] його мати [PERSON] фактично прийняла спадщину та він з родиною та матір»ю продовжували разом мешкати у вказаному будинку. Мати позивача у 1979 році склала заповіт та заповідала вказаний будинок позивачу. Після смерті матері [PERSON] позивач продовжив мешкати у домоволодінні [ADDRESS], тобто володів їм добросовісно, так як маючи на руках заповіт матері він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Позивач весь час проживання його у вказаному будинку після смерті матері у 1981 році не приховував факт знаходження майна в його володінні. Після смерті матері у 1981 році і по теперішній час позивач безперервно володів вказаним домоволодінням протягом 33 років. Отже, судом встановлено, що позивач добросовісно заволодів майном батьків, які померли, та після смерті матері з 1981 року по теперішній час продовжує добросовісно безперервно володіти ним на протязі 33 років, інші правовідносини щодо вказаного будинку відсутні, суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову. На підставі викладеного, ст. 344 ЦК України,

Outcome: approved