Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

у січні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі були зареєстрована в даній квартирі тимчасово на прохання останніх, мали протягом місяця знайти собі постійне місце проживання та знятись з реєстраційного обліку. Однак, даного не вчинили, з моменту реєстрації постійно в квартирі [ADDRESS] не проживають, не несуть витрат по її утриманню, не цікавляться житловим приміщенням, не є членами родини власника житла. Реєстрація відповідачів перешкоджає їй, як власнику майна, реалізувати в повному обсязі своє право власності та розпорядитись майном, в зв'язку з чим на підставі положень ст. 391 ЦК України просить захистити своє право в судовому порядку у спосіб, визначений в позовних вимогах. Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, проте, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив про те, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідачі, які повідомлялись в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа, будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила. За таких обставин суд, враховуючи думку представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачів та ухвалення по ній заочного рішення, враховуючи вимоги ст. ст. 224, 225 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 лютого 2008 року позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 69-71). Згідно довідки форми № 3 від 26 січня 2015 року у вказані квартирі зареєстровані позивач, її чоловік та діти, а також відповідачі у справі (а.с. 72). Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення його права власності без позбавлення права користування і володіння майном, яке він просить захистити на підставі ст. 391 ЦК України. Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Відповідно до ст. 405 ч.2 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним в власником житла або законом. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу вільно реалізувати право користуватися і розпоряджатися жилим приміщенням, а саме: відчужити його, останні не проживають у спірному приміщенні понад один рік, не несуть витрат по його утриманню, ним не цікавляться, до того ж, не є членами сім'ї позивача. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved