Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом в якому просили визнати дійсним договір міни нерухомого майна №47-НД/47-н від 11.02.1999 року, укладений на Придніпровській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], виділити частки співвласників в домоволодінні [ADDRESS] в порядку виділення часток із майна, що є у спільній сумісній власності членів сім'ї, а саме - в розмірі 1/5 частки кожному співвласнику: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на 2/5 частини домоволодіння [ADDRESS]: на 1/5 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, яка належала [PERSON], 1/5 частину домоволодіння [ADDRESS] , яка належить йому на підставі договору міни нерухомого майна №47-НД/47-н від 11.02.1999 року, визнати право власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожним окремо, по 1/5 частині домоволодіння [ADDRESS] , яке належить їм на підставі договору міни нерухомого майна №47-НД/47-н від 11.02.1999 року, мотивуючи тим, що відповідно договору міни нерухомого майна №47-НД/47-н від 11.02.1999 року сім'я із п'яти осіб, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], стали власниками домоволодіння [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності. Договір про поділ (виділення часток) вищезазначеного домоволодіння між нами не укладався. Умови укладеного договору міни були повністю виконані сторонами. 24.02.1999 року придбане домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації. [INFO] співвласниця домоволодіння [PERSON] померла. На момент її смерті вона була зареєстрована та проживала разом з єдиним спадкоємцем - сином - [PERSON] та іншими позивачами за адресою: [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] в передбачений законом 6-ти місячний строк подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після її смерті. 27 червня 2015 року державний виконавець своєю постановою відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній нотаріально посвідчений договір міни між сторонами. У зв'язку з чим вони вимушені звернутися з дійсним позовом до суду. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач Придніпровська товарна біржа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач Восьма дніпропетровська Державна нотаріальна контора явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надала суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, в якій зазначили, що згодні з будь-яким рішенням. Заслухав пояснення представника позивачів, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 11 лютого 1999 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діяв від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON], [PERSON] уклали з [PERSON] договір міни нерухомого майна, а саме належної їм на праві власності квартири [ADDRESS] на належне [PERSON] домоволодіння [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований Придніпровською товарною біржею за №47-НД/47-Н. Відповідно реєстраційного посвідчення Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації посвідчило, що домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору міни від 11 лютого 1999 року. Відповідно свідоцтва про народження позивача [PERSON] його матір'ю записана російською мовою "[PERSON]". [INFO] [PERSON] померла. В свідоцтві про народження позивача [PERSON] його матір'ю записана [PERSON] Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 7 червня 2015 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON], оскільки спадкоємець надав правовстановлюючий документ, а саме договір міни нерухомого майна за №47-НД/47-Н від 11.02.1999 року, який не був нотаріально посвідчений. Дану постанову позивач [PERSON] не оскаржував та на час розгляду справи вона є чинною. Відповідно листа завідуючої Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори №22/01016 від 06.01.2016р. - після смерті [PERSON], заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом 27.10.2006 року подав [PERSON] Згідно ст. 242 ЦК України РСР ( в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі - продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. Відповідно до ст.153 ЦК України РСР (в редакції 1963 року) договір, вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 227 ЦК РСР (в редакції 1963 року) прямо передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстрованих Міністерством юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, договори купівлі-продажу посвідчуються згідно з чинним законодавством державними нотаріальними конторами. Таким чином, спірний правочин не має ніякої юридичної сили та не тягне за собою будь-яких правових наслідків. З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Положеннями ст. 47 ЦК України РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно до ч.2 ст.220 ЦК України РСР (1963року) якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що сторони під час укладання біржового договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та виконали його, а саме: відповідач [PERSON] передала позивачам домоволодіння по [ADDRESS], а взамін отримала від позивачів квартиру [ADDRESS], але доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] ухилялася від нотаріального посвідчення договору міни нерухомого майна, позивачами та їх представником суду надано не було. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав передбачених ч.2 ст. 47 ЦК України РСР ( в редакції 1963р.) для визнання угоди дійсною. У зв'язку з чим і не має підстав для визначення часток співвласників спірного домоволодіння та визнання за позивачами права власності на нього. Окрім того, зі змісту позовної заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та доданих до неї матеріалів не вбачається, яким чином зазначені ними відповідачі оспорюють, порушують чи не визнають їх право власності на спірний об'єкт нерухомості. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. В судовому засіданні вина відповідачів в порушенні прав позивачів не доведена та не встановлено внаслідок яких дій відповідачів були порушені їх права. Позивачами та їх представником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed