Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом [PERSON] , в якому, з урахування клопотання про збільшення позовних вимог (т. 2, а.с. 127-128), просила визнати житловий будинок (будинковолодіння) [ADDRESS] її та відповідача спільною сумісною власністю, здійснити поділ даного будинку з господарськими будівлями та спорудами і визнати за нею право власності на 7/16 його часток, а за відповідачем - на 9/16 часток. Свої вимоги мотивувала тим, що з 18 червня 1983 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. 18 березня 2009 року рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області за [PERSON] в порядку спадкування за законом визнано право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , що складається з житлового будинку, загальною площею 98,1 кв.м, житловою 55,7 кв.м., погреба, майстерні, стодоли, стайні, гаража, вбиральні, криниці, воріт та огорожі, яке належало його померлим батькам [PERSON] та [PERSON] . Вказане будинковолодіння ще за життя батьків відповідача перебувало в незадовільному стані та в зв`язку з великим відсотком зносу потребувало значного покращення шляхом проведення ремонтних робіт. В рішенні суду про визнання за відповідачем права власності на спірне будинковолодіння вказана його інвентаризаційна вартість - 107 992,00 грн. Усвідомлюючи необхідність проведення ремонтних робіт та розраховуючи, що це будинковолодіння в майбутньому буде подароване комусь з їхніх дітей, вона з власної ініціативи за рахунок власних трудових та грошових заощаджень, а також покладаючись на допомогу дітей, здійснила капітальний ремонт будинковолодіння. При цьому відповідач будь-якої участі в проведенні ремонтних робіт не приймав. На придбання найнеобхідніших матеріалів, обладнання та конструкцій вона витратила понад 40 тисяч гривень. Ці кошти не відображають вартості трудових затрат, понесених під час ремонту. Після проведення капітального ремонту вартість спірного будинковолодіння збільшилась до 852 515,00 грн, що підтверджується висновком про незалежну оцінку нерухомого майна від 30 квітня 2018 року № 012/18-ЗК-О, що на 744 523,00 більше від його вартості на момент набуття відповідачем права власності і є істотним покращенням. Крім того, вона несла особисті витрати на утримання належного відповідачу нерухомого майна шляхом постійного догляду за будинковолодінням та регулярною сплатою за надані комунальні послуги протягом майже 20 років. Вказані обставини є підставою для визнання спірного будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та його поділу. Відповідач подав відзив на позовну заяву (т. 2, а.с. 101-103), в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі в зв`язку з їх безпідставністю. Цю вимогу мотивував тим, що спірне будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як воно було збудоване і належало ще його батькам і після їх смерті успадковане ним на підставі рішення суду. Його батьки були добрими господарями, тому постійно слідкували за будинковолодінням, тримали його в чистоті, проводили поточні ремонти і воно перебувало в доглянутому стані. Після смерті батьків в 2000 році вони з позивачкою почали проживати в цьому будинковолодінні. Протягом останніх чотирьох років в даному будинку він майже не проживав через постійні відрядження. За цей період він за власні кошти придбав 2 квартири в м.Івано-Франківську, а ще раніше в 1993 році купив квартиру по [ADDRESS] , де на даний час проживає позивачка після виселення її за рішенням суду зі спірного будинковолодіння. Він неодноразово вимагав від позивачки привести будинок у нормальний стан, хоча б такий, в якому його залишили батьки, однак, остання відповідала, що є інвалідом і коштів їй вистачає лише на ліки та харчування. Оскільки він не міг спокійно дивитися на знищення майна батьків, то в 2007 році розпочав ремонт будинку: купив плитку на кухню, ванну, туалет і коридор, котел, батареї, труби для опалення і теплої підлоги, ванну, умивальник, дзеркало і душову кабіну та встановив їх, замінив вхідні двері та 5 металопластикових вікон. Будівельні роботи виконував за його кошти [PERSON] . В 2008 році він купив кухонний гарнітур. Однак, в 2009 році захворів на онкологічну хворобу їхній син [PERSON] і він змушений був припинити ремонтні роботи, тому що всі свої кошти, а також частину позичених в друзів (приблизно 100 тисяч доларів США) витратив на лікування сина. З 2009 року по 2014 рік ніяких ремонтних робіт в будинковолодінні не проводилося. В 2014 році він дав 1 000,00 доларів США сину [PERSON] для продовження ремонту, за які той повинен був зробити ремонт в коридорі, однак, по сьогоднішній день цього не зробив. Позивачка свідомо хоче ввести суд в оману, вказуючи, що вона провела ремонт в будинку за власні кошти, хоч насправді ремонт проводився за його кошти та за рахунок праці їх сина [PERSON] , який там проживає з сім`єю. Різниця у вартості будинколодіння в 2009 р. та в 2018 р. не повинна братися судом до уваги, оскільки в першому випадку мова йде про інвентаризаційну вартість, а в іншому - про комерційну (ринкову). Надані позивачкою копії квитанцій та чеків на придбання будівельних матеріалів, не містять підтвердження, що саме ці будівельні матеріали та в такій кількості, як вказано в квитанціях, було використано для ремонту цього будинку. Безпідставним є посилання позивачки на накладні, видані приватним підприємцем [PERSON] , оскільки за адресою, вказаною в них: [ADDRESS] , відсутній магазин будівельних матеріалів. Таким чином відсутні будь-які підстави для задоволення заявленого позову. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала, зіславшись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задоволити, визнати житловий будинок (будинковолодіння) [ADDRESS] її з відповідачем спільною сумісною власністю, здійснити поділ даного будинку з господарськими будівлями та спорудами і визнати за нею право власності на 7/16 його часток, а за відповідачем - на 9/16 часток. Відповідач позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити в зв`язку з безпідставністю заявлених вимог, обґрунтувавши свою позицію аргументами, викладеними у відзиві на позов. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного: Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові від 22.09.2020 року в справі № 343/6174/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування в шлюбі. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1983 року по 05 березня 2018 року. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18.03.2009 року в справі № 2-281/2009 за [PERSON] визнано право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , що складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м., допоміжною площею 42,4 кв.м., погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт, огорожі, що належало [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] (т. 1, а.с. 16-17). [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22647677 від 06.05.2009 року (а.с. 9). У відповідності до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , що виготовлений 13.09.2009 року Івано-Франківським ОБТІ (т. 1, а.с. 10-15), будинковолодіння за цією адресою складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м., допоміжною площею 42,4 кв.м., погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт, огорожі і його інвентаризаційна вартість становить 107 992,00 грн. Як вбачається з долученого позивачкою Звіту про оцінку майна: житлового будинку, загальною площею 98,1 км.кв., житловою площею 55,7 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] , виготовленого ПП «Золото Карпат» 30.04.2018 року (т. 1, а.с. 18-33), вартість даного будинку (без врахування вартості земельної ділянки) становить 852 515,00 грн. З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що сторонами по справі дійсно в період 2007-2018 років в спірному будинку по [ADDRESS] проводилися ремонтні роботи, зокрема: встановлено керамічну плитку на кухні, у ванній кімнаті, в туалеті та коридорі, встановлено систему опалення (газовий котел, батареї, тепла підлога), замінено ванну, умивальник, душову кабіну, частково замінено штукатурку, замінено вхідні двері та 5 дерев`яних вікон на металопластикові. При цьому судом встановлено, що дані роботи проводилися за спільні кошти подружжя [PERSON] і [PERSON] , та з участю їх сина [PERSON] , який з сім`єю і по даний час проживає в цьому будинковолодінні та особисто виконував значну частину ремонтних робіт. Факт проведення ремонтних робіт за спільні кошти подружжя та з використанням праці їх сина [PERSON] підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому суд критично оцінює показання позивачки про те, що вказані ремонтні роботи вона проводила за власні кошти, оскільки вони жодними належними та допустимими доказами не підтверджені. Суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] про те, що вказані ремонтні роботи проводилися лише за кошти позивачки, оскільки вони спростовуюся іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Крім того, даний свідок не є безстороннім, оскільки перебуває з відповідачем в неприязних відносинах. Долучені позивачкою до матеріалів справи копії квитанцій та чеків на придбання будівельних матеріалів (т. 1, а.с. 41-49) не можуть служити доказом понесених нею витрат на проведення ремонтних робіт, оскільки з їх змісту не зрозуміло, коли, ким та для яких цілей були придбані відповідні товари, у них відсутнє прізвище позивачки, за винятком 2 копій накладних, виданих підприємцем [PERSON] (т. 1, а.с. 41), які суд не приймає до уваги, оскільки ці копії ніким не завірені, оригіналів цих накладних суду не надано і з відкритих джерел встановлено, що вул. Січеславського, яка вказана в даних накладних як адреса вищевказаного підприємця, в місті Тисмениця відсутня. Крім того, сум витрачених коштів згідно вищевказаних документів не є значними. Накладна № 3 від 06.01.2018 року, видана підприємцем [PERSON] про придбання [PERSON] тканинних ролетів на суму 4 304,00 грн. (т. 1, а.с. 43) вищевказаного висновку суду не спростовує. При цьому суд також враховує, що жодних доказів на підтвердження власних доходів за вказаний період позивачка суду не надала, а з пояснень відповідача встановлено, що він багато років працював в нафтовій промисловості та отримував значний дохід, чого не заперечила позивачка. Суд вважає безпідставним посилання позивачки на квитанції та чеки, які підтверджують витрати на оплату комунальних послуг по спірному будинковолодінню, що знаходиться по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 50-132), оскільки вони будь-якого відношення до істотного збільшення вартості цього будинковолодіння не мають, тим більше, що більшість цих витрат понесені не позивачкою. Проаналізувавши наведені докази, суд прийшов до висновку, що проведені в будинковолодінні ремонтні роботи не відносяться до капітального ремонту та не привели до істотного збільшення вартості майна, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили його вартість. Так, з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , що виготовлений 13.09.2009 року Івано-Франківським ОБТІ (т. 1, а.с. 10-15) та звіту про оцінку майна: цього ж житлового будинку, виготовленого ПП «Золото Карпат» 30.04.2018 року (т. 1, а.с. 18-33), вбачається, що площа будинку, приміщень в ньому та господарських будівель і споруд на час проведення оцінки не змінилася та повністю відповідає даним, що зазначені в технічному паспорті. З пояснень сторін встановлено, що фактично проводилися тільки поточні ремонти всередині будинку, фасади, зовнішні стіни, дах та фундамент не ремонтувалися, також не проводилося жодних ремонтних робіт в господарських будівлях та спорудах. Судом встановлено, що будь-яких дозволів та проектів на перепланування будинку чи проведення його капітального ремонту сторони не отримували. Фактично єдиним доказом, яким позивачка обгрунтовує заявлені вимоги, є посилання на істотну різницю у вартості спірного будинковолодіння станом на 2009 рік, що зазначена в технічному паспорті, та станом на 2018 рік, що зазначена в звіті про оцінку майна. Однак, даний доказ суд оцінює критично, оскільки в першому випадку мова йде про інвентаризаційну вартість, а в іншому - про комерційну (ринкову), що є різними категоріями. Так, згідно з п. 47 Порядку визначення вартості відтворення чи заміщення земельних поліпшень - будинків, будівель та споруд малоповерхового житлового будівництва, що затверджений Наказом Фонду Держмайна України та Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 2929/227 від 23.12.2004 року та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18.01.2005 року за N 54/10334, інвентаризаційна вартість, що є оціночною вартістю, визначається під час проведення технічної інвентаризації відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року N 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за N 582/5773. Статтями 5 і 6 вказаної Інструкції визначено механізм проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, господарських будівель та споруд, мету, з якою вона проводиться та в яких випадках. У відповідності до Національного стандарту N 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10.09.2003 року, з наступними змінами та доповненнями, ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи,розсудливо і без примусу. Проаналізувавши наведені норми, суд прийшов до висновку, що різниця в ціні спірного будинковолодіння станом на 2009 р. та станом на 2018 р. зумовлена не його покращеннями внаслідок ремонтних робіт, а різними категоріями оцінювання. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, в розумінні статті 62 Сімейного кодексу України, не є підставою для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. Таким чином судом встановлено, що незважаючи на роз`яснення позивачці її процесуальних прав та обов`язків щодо надання належних та допустимих доказів на підтвердження збільшення вартості будинку внаслідок проведених в ньому ремонтних робіт та попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, про що вказано в постанові Верховного Суду по даній справі від 21.10.2020 року (т. 2, а.с. 89-93), остання будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість спірного будинковолодіння по [ADDRESS] істотно збільшилася внаслідок її трудових чи грошових затрат, не надала, а тому її позов є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 57,62 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed