Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» та [PERSON] про визнання припиненою поруки за договором поруки № SR-801/039/2007, укладеним 16 квітня 2007 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк». Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про припинення поруки на підставі приписів частини першої ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки вона не надавала згоди на зміну основного зобов`язання, а саме на укладання додаткового договору №1 до кредитного договору від 19 квітня 2007 року, за яким сторони збільшили розмір ануїтетного платежу. Від акціонерного товариства ОТП «Банк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому містяться заперечення на позов. Так, відповідач (1) зазначає, що 16 вересня 2014 року були внесені зміни до Кредитного договору, в результаті яких графік платежів викладений в новій редакції. Того ж дня були внесені зміни і до договору поруки. Аналогічним чином був змінений графік платежів і 15.06.2016 з укладанням відповідного додаткового договору до договору поруки. Також відповідач (1) вказує на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів частини першої статті 559 Цивільного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування». Крім того, просить застосувати позовну давність до вимог [PERSON] та відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 16 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-801/016/2007 (надалі - Кредитний договір, а.с. 3-6). Того ж дня, між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», був укладений договір поруки №SR-801/039/2007 (надалі - Договір поруки , а.с. 8). На підставі вказаного правочину, [PERSON] взяла на себе зобов`язання солідарно з боржником [PERSON] відповідати перед Банком за повне та своєчасне виконання ним боргових зобов`язань за кредитним договором від 16 квітня 2007 року №ML-801/016/2007 в повному обсязі таких зобов`язань. Вказаний правочин підписаний обома договірними сторонами. Укладаючи Договір поруки (п. 1.1), сторони домовилися про те що, Поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його боргових зобов`язань перед банком за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань. У випадку невиконання Боржником боргових зобов`язань перед Кредитором за кредитним договором, Кредитор має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання Боргових зобов`язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель приймає на себе зобов`язання, у випадку невиконання Боржником боргових зобов`язань перед Кредитором за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, в заявленому Кредитором, протягом 3- х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги Кредитора (ст. 3 Договору поруки). Поряд з тим, 19 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору №ML-801/016/2007 від 16 квітня 2007 року, згідно з яким термін «Розмір платежу» в Частині №1 Кредитного договору викладено в редакції: «275,90 Доларів США 224,75 Долар США». Решта положень Кредитного договору залишилися без змін (а.с. 7). Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати припиненою її поруку за Договором поруки з підстав, передбачених частиною 1 статті 559 Цивільного кодексу України. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Так, відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України). За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту. Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг. З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором. За положеннями частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. Викладене узгоджується з правовими висновками щодо застосування статті 559 ЦК України, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №2-588/10 (755/18438/16-ц), провадження № 14-275цс19. Разом з тим, 03 липня 2018 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII, який набрав чинності 04.11.2018 та введений в дію 04.02.2019, яким окремі положення статті 559 Цивільного кодексу України викладено в новій редакції. Так, відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 передбачено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. З викладеного випливає, що положення частини першої статті 559 Цивільного кодексу України в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 підлягають застосуванню, в тому числі і до правовідносин, які виникли до введення його в дію (виникли до 04.02.2019 року), та продовжують існувати після введення в дію даного Закону (тобто після 04.02.2019). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосування положення частини першої статті 559 Цивільного кодексу України в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018, оскільки спірні правовідносини виникли до введення в дію Закону, а саме: 16 квітня 2007 року і продовжують існувати після введення в дію Закону, тобто після 04.02.2019, так як доказів припинення таких суду не надано, а строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 16 квітня 2007 року № ML-801/016/2007 (у повному обсязі) ще не настав (16 квітня 2022 року). Враховуючи наведене, слід констатувати відсутність правових підстав для задоволення позову. Не підлягає задоволенню також і клопотання представника відповідача (1) про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення прав відповідача (1) і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed