Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

04.10.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 18 березня 2017 року, право власності на 1/2 частку присадибної земельної ділянки площею 0,0475 гектарів, яка розташована по проспекту Суворова №177 в м. Ізмаїлі Одеської області. Свої вимоги мотивує тим, що приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №746420, виданого 11.04.2012 року Ізмаїльською міською радою, не визначена частка спадкодавця. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №746420, виданого 11.04.2012 року Ізмаїльською міською радою, власником земельної ділянки площею 0,0475 гектарів, яка розташована по проспекту Суворова №177 в м. Ізмаїлі Одеської області, вказана [PERSON]. Згідно Додатку до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЛ №746420 у списку співвласників земельної ділянки вказані [PERSON], [PERSON]. Вказане також вбачається із листа Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 08.11.2017р. за №3128/126-17. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №489373 від 20.03.2017 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 18.03.2017 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить частина присадибної земельної ділянки площею 0,0475 гектарів, яка розташована по проспекту Суворова №177 в м. Ізмаїлі Одеської області. Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] 14.07.2000р., зареєстрованого в реєстрі за №9444, [PERSON] усю частку жилого будинку по пр. Суворова. 117а, заповіла [PERSON]. [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняв, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживав разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавав, та 29.09.2017р. надав заяву до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] про те, що спадщину після [PERSON] не прийняв, на спадщину не претендує, до суду з питання продовження строку на прийняття спадщини звертатися не буде. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України, що підтверджено свідоцтвом про народження позивача серії V-УР №0735094 від 09.03.1964р. та свідоцтвами про шлюб серії ІІ-ЖД №354164 від 04.01.1984р., Серії 1-ЖД №084874 від 02.08.2008р., з яких вбачається про зміну прізвища позивача з «Дерменжи» на «Ковальову», а з «Ковальової» на «Узун». Позивач [PERSON] спадщину після смерті матері прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відмовлено у звязку з тим, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №746420, виданого 11.04.2012 року Ізмаїльською міською радою, не визначена частка спадкодавця. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. При цьому, як вбачається листа Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 08.11.2017р. за 3128/126-17, на [PERSON] та [PERSON] зареєстрований державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ№746420, зареєстрований 11.04.2012р. за №511060001000809, земельна ділянка загальною площею 0,0475 га, кадастровий номер 5110600000:01:022:0077, розташована по проспекту Суворова №177 в м. Ізмаїлі Одеської області, надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, судом встановлено, що власниками земельної ділянки площею 0,0475 гектарів, яка розташована по проспекту Суворова №177 в м. Ізмаїлі Одеської області, надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є [PERSON] та [PERSON]. Правовстановлюючий документ на вказану земельну ділянку виданий на імя одного з співвласників - [PERSON], та не було визначено частку другого співвласника [PERSON]. Позивач [PERSON] спадщину після померлої матері [PERSON] прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, іншій спадкоємець [PERSON] 29.09.2017р. надав заяву до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] про те, що спадщину після [PERSON] не прийняв, на спадщину не претендує, до суду з питання продовження строку на прийняття спадщини звертатися не буде, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на вказане майно. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved