Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

У травні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі по тексту - ПрАТ "Фармацевтична фірма «Дарниця», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири. Позов мотивовано тим, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі по тексту - ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого із 06.06.2012 є ПрАТ «ФФ «Дарниця» та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до пункту 4,5 договору продаж квартири здійснено за 41 531,00 грн., що на момент здійснення операції складає двадцять одну тисячу дев`ятсот тридцять умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору, які покупці зобов`язувалися виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладення даного договору. Посилається на те, що свої зобов`язання зі сплати вартості квартири відповідачі належним чином не виконали, тому для захисту своїх прав позивач звернувся до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути з [PERSON] , [PERSON] заборгованість в розмірі 377 368,61 грн., з яких: 345 584,24 грн. - заборгованість за договором купівлі-продажу квартири, 31 784,37 грн. - три відсотки річних за користування грошовими коштами. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» 345 584,24 грн. в рахунок стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири від 06 лютого 1997 року, 31 784,37 грн. - 3% річних, а всього 377 368,61 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ПрАТ «ФФ «Дарниця» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, відмовлено. Постановою Верховного суду від 15 травня 2019 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 липня 2019 року, справу передано для розгляду судді Лужецькій О.Р. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в розмірі 377 368,61 грн, в тому числі 345 584,24 грн. - заборгованість за договором, 31 784,37 грн. - 3% річних, посилаючись на те, що 29 січня 1997 року відбулося спільне засідання Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу позивача стосовно вирішення питання про продаж квартир співробітникам Дарниці. За результатом зазначеного засідання було прийнято рішення продати квартири співробітникам позивача, в тому числі і відповідачам. При цьому, на зазначеному спільному засіданні були визначені умови, на яких спірна квартира мала бути продана відповідачам, а саме, ціна зазначеної квартири мала складати 21 930 умовних одиниць з розстрочкою платежу залишку вартості квартири на протязі 15 років, тому позивач розраховував отримати від відповідачів 21 930 доларів США, а не еквівалент цієї суми у гривнях за курсом станом на дату укладення договору. Вказує про те, що відповідачі свідомо без будь-яких зауважень виконували умови договору купівлі-продажу квартири разом з додатковою угодою до нього, а тому сторони погодили взаємне волевиявлення, що протягом 15 років з дати укладення договору відповідачі щомісячно будуть сплачувати на його виконання Дарниці суму у гривнях, яка є еквівалентом відповідної частини вартості квартири у іноземній валюті станом на дату кожного платежу. Крім того, просив суд врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі Стеценко та висновки КЦС у складі ВС у цій справі. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог посилаючись на те, що договір не містить посилання на визначення обов`язку по сплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Також, у договорі відсутній будь-який графік платежів, які повинні виконувати відповідачі в залежності від курсу іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідної курсу НБУ до іноземної валюти. Посилається на те, що оскільки правила, встановлені статтею 213 ЦК України не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосувати тлумачення contra proferentem. Звертає увагу, що згідно висновку Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 при з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу зроблено висновок, що пункти 4,5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення договору купівлі-продажу. За мовами договору продаж квартири здійснено за 41 531 грн., при цьому умовами договору не передбачено визначення суми заборгованості за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Крім того зазначає, що грошової одиниці під назвою «умовна одиниця» в світі не існує та її використання на території України не передбачено, що підтверджується листами Національного банку України від 12.03.1999 та 04.02.2013. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі по тексту - ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого із 06.06.2012 є ПрАТ «ФФ «Дарниця» та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2326. Відповідно до пункту 4,5 договору продаж квартири здійснено за 41 531,00 грн., що на момент здійснення операції складає двадцять одну тисячу дев`ятсот тридцять умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору, які покупці зобов`язувалися виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладення даного договору. За цим договором відповідачі набули право власності на вказану квартиру у рівних частках. В подальшому між сторонами було укладено додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06 лютого 1997 року, згідно умов якої встановлено порядок здійснення розрахунків за продану квартиру та визначено розмір щомісячної виплати, виходячи з еквіваленту 105 ум.од. у національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року у справі № 2-142/1 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеному 06 лютого 1997 року. Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року було відмовлено Закритому акціонерному товариству «Фармацевтична фірма «Дарниця» у відкритті касаційного провадження на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року та на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року. На виконання умов договору купівлі-продажу квартири [PERSON] , [PERSON] сплатили ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» грошові кошти в повному обсязі, що підтверджується платіжними квитанціями. Звертаючись до суду з позовом позивач тлумачить пункт 4 договору купівлі-продажу як визначення розміру зобов`язань за вказаним договором в умовних одиницях, тобто доларах США, і вважає, що це є підставою для визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом долара США до гривні на день платежу. З таким твердженням позивача суд не може погодитися, виходячи з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановленні статтею 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку. Об`єднана Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц вказала на те, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem (слова договору мають тлумачитись проти того, хто їх написав). Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem. За правилом сontra proferentem - слова договору мають тлумачитись проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не лише у тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені, але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, але були включені до договору під переважним впливом однієї зі сторін. Правило тлумачення умов договору contra proferentem передбачає, що його застосування вимагає від суду з`ясування авторства спірної договірної умови. Якщо не доведено інше, стороною, яка розробила і (або) запропонувала спірну умову договору, є: у договорі, укладеному між особою, що здійснює підприємницьку діяльність, і фізичною особою (у тому числі споживачем), - сторона, що здійснює підприємницьку діяльність. При неясності волі сторін суд має вибрати варіант, що відповідає інтересам покупця. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом НБУ саме на день укладання договору купівлі-продажу. Саме до такої позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15, від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, а також Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14ц при розгляді інших цивільних справ у подібних правовідносинах, та у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 753/4078/17. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід з`ясувати сутність такого визначення. Враховуючи, що в договорі купівлі-продажу квартири від 06 лютого 1997 року сторони чітко визначили істотну умову договору - ціну - 41 531грн., і жодним чином не передбачили, що вказана ціна визначається за офіційним курсом іноземної валюти, немає жодних підстав вважати, що покупці повинні сплатити вартість квартири, виходячи з курсу долара США до гривні України на день платежу. Крім того, договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Також, в договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинні були виконувати відповідачі в залежності від курсу іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти. Отже, суд дійшов висновку, що покладення на відповідачів відповідальності та обов`язків, які не були прямо передбачені в договорі та законі, який існував на час укладення договору, є порушенням вимог закону, загальних засад цивільного судочинства та призводить до порушення прав останніх. Суд не приймає до уваги посилання позивача на умови додаткової угоди як на належний доказ по справі, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року у справі № 2-142/1 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеному 06 лютого 1997 року. Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року було відмовлено Закритому акціонерному товариству «Фармацевтична фірма «Дарниця» у відкритті касаційного провадження на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року та на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року. Не заслуговують на увагу посилання представника позивача на Виписку з протоколу № 69 спільного засідання Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ ФФ «Дарниця», оскільки [PERSON] та [PERSON] не були присутні під час засіданні правління та участі в прийняття рішень не приймали. Посилання представника позивача, як на підставу для задоволення позовних вимог, на постанови Верховного Суду з інших справ, в яких приймало участь ПрАТ "Фармацевтична фірма «Дарниця», судом до уваги не приймається, оскільки відповідачі не були учасниками цих справ, а тому зазначені судові рішення не мають преюдиціального значення для них. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] сплатили ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» грошові кошти в повному обсязі, що підтверджується платіжними квитанціями. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Враховуючи наведене, а також наявність доказів, що відповідачі повністю сплатити позивачу вартість квартири, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири. Розподіл судових витрат здійснюється згідно положень статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed