Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

26 травня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом звернулася [PERSON] , в особі свого представника [PERSON] , до Приватного вищого навчального закладу «Харківський міжнародний медичний університет» про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом №7с від 31.10.2018р. позивача було зараховано до числа студентів 1-го курсу 1-го семестру 2018-2019 навчального року денної форми навчання за спеціальністю 222 Медицина освітнього ступеня магістр.31 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт № 4/1 про надання освітніх послуг іноземним студентам. Позивач вказує, що відповідач ПВНЗ «Харківський міжнародний медичний університет» не мав права набирати іноземців до числа студентів в період з 23.05.2018р. до 19.12.2019р. Позивач стверджує, що у відповідача не було правових підстав для укладання контракту №4/1 від 31.10.2018р. про надання освітніх послуг іноземним студентам. Позивач вважає, що контракт №4/1 від 31 жовтня 2018р. є не чинним, а відповідач зобов`язаний повернути сплачені позивачем кошти за навчання. Тому, просить стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за надання освітньої послуги. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харків від 31 травня 2021 року позовну заяву Анкіти Варші до Приватного вищого навчального закладу «Харківський міжнародний медичний університет» про зобов`язання вчинити певні дії -\~залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. 07 червня 2021 року до суду, від представника позивача, надійшла заява із усунутими в ухвалі суду недоліками. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харків від 08 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою Анкіти Варші до Приватного вищого навчального закладу «Харківський міжнародний медичний університет» про стягнення грошових коштів. Призначено судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини які викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, надав пояснення посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу №7с від 31.10.2018р. позивача, Анкіту Варшу, було зараховано до числа студентів 1-го курсу 1-го семестру 2018-2019 навчального року денної форми навчання за спеціальністю 222 Медицина освітнього ступеня магістр. (а.с.11-13) Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2018 року між Позивачем та Відповідачем було укладено контракт № 4/1 про надання освітніх послуг іноземним студентам. (а.с.14-23) Відповідно до п. 2.1. Контракту розмір оплати за весь строк надання освітньої послуги (навчання) становить 24000 доларів США. I рік навчання (1 курс) 4000 доларів США. Відповідно до п. 2.3. Контракту здійснення оплати можливо одноразово або за періодами навчання. Періодом навчання є семестр. Відповідно до п. 3.2.8. Контракту студент зобов`язаний своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірі та в порядку, встановлених цим Контрактом. Згідно довідки вих. №01/85-01 від 14 травня 2021р. позивачем були сплачені кошти за навчання за контрактом від 31.10.2018. №4/1 за 1 курс у розмірі 110724,88 грн., за 2 курс у розмірі 110581,00 грн., за 3 курс у розмірі 89138,03 грн. (а.с.24) Відповідно до п. 7 ст. 1 ЗУ «Про вищу освіту» заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей. Відповідно до п. 15 ст. 1 ЗУ «Про вищу освіту» ліцензування - процедура визнання спроможності юридичної особи провадити освітню діяльність відповідно до ліцензійних умов провадження освітньої діяльності. Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» (в редакції закону від 28.09.2017р.) видача ліцензії - внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про право провадження суб`єктом господарювання визначеного ним виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» (в редакції закону від 28.09.2017р.) ліцензія - запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про рішення органу ліцензування щодо наявності у суб`єкта господарювання права на провадження визначеного ним виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» (в редакції закону від 28.09.2017р.) ліцензування - засіб державного регулювання провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, спрямований на забезпечення реалізації єдиної державної політики у сфері ліцензування, захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» (в редакції закону від 28.09.2017р.) ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: освітня діяльність, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених спеціальними законами у сфері освіти. Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про вищу освіту» (в редакції закону від 01.01.2018р.) освітня діяльність - діяльність закладів вищої освіти, що провадиться з метою забезпечення здобуття вищої, післядипломної освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів вищої освіти та інших осіб. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про вищу освіту» (в редакції закону від 01.01.2018р.) освітня діяльність у сфері вищої освіти провадиться закладами вищої освіти, науковими установами (для підготовки фахівців ступеня доктора філософії) на підставі ліцензій, які видаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України згідно з цим Законом. З огляду на викладене вище, суб`єкт господарювання зобов`язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов. Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2018 року відповідно до наказу МОН України №53-л Приватному вищому навчальному закладу «Харківський міжнародний медичний університет» видано ліцензію на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за другим (магістерським) рівнем вищої освіти зі спеціальності 222 «Медицина» ліцензованим обсягом 150. (а.с.56-57,58) Ліцензія була отримана ПВНЗ «ХММУ» у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності закладів освіти» № 1187 від 30 грудня 2015 року. Постановою №1187 від 30 грудня 2015 року встановлено умови, яким має відповідати заклад вищої освіти для того, аби такий заклад здійснював освітню діяльність з метою підготовки здобувачів вищої освіти на певних рівнях вищої освіти за певними спеціальностями. Таким чином, згідно із отриманою 18 січня 2018 року ліцензією, відповідач мав право здійснювати освітню діяльність з метою підготовки громадян, в тому числі й іноземців та осіб без громадянства. Відповідачем було проведено вступну кампанію у 2018-2019 навчальному році. Студенти були зараховані на 1 курс медичного факультету, що підтверджується Витягами із наказів ректора ПВНЗ «ХММУ» від 31 жовтня 2018 року №7с, 31 січня 2019 р. №2с, 11 лютого 2019 р. № 3с, 25 лютого 2019 р. №4с, 28 лютого 2019 р. № 5с, 1 березня 2019 року №6с. (а.с. 61-62, 63, 64, 65-66, 67-68, 69) 10 травня 2018 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №347 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року №1187», яка набула чинності 23 травня 2018 року. У відповідності до п. 9 Постанови Кабінету Міністрів України №347 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року № 1187» від 10 травня 2018р., започаткування провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти закладом освіти за новою спеціальністю, іншим рівнем вищої освіти, з метою підготовки іноземців та осіб без громадянства за спеціальністю та збільшення ліцензованого обсягу є розширенням провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти і підлягає ліцензуванню в установленому порядку. Підпункт 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №347 встановлює: -заклади освіти, що здійснюють підготовку іноземців та осіб без громадянства і мають намір продовжувати здійснювати таку підготовку, повинні до 31 грудня 2019 р. пройти процедуру ліцензування в установленому законодавством порядку та відповідно до вимог Ліцензійних умов, затверджених пунктом 1 цієї постанови. Отже, відповідач пройшов процедуру ліцензування в установленому законом порядку, а саме із додержанням Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2018 р. №347. 19 грудня 2019 року відповідачем було отримано розширення ліцензії на провадження освітньої діяльності, про що свідчить Наказ Міністерства освіти і науки України від 19 грудня 2019 року № 1015-л. (а.с. 59) Суд зазначає, що відповідно до ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи цей конституційний припис, Постанова №347 не має зворотної сили. Це означає, що вступна кампанія у 2018-2019 навчальному році закладами освіти мала проводитися відповідно до положень Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності в редакції Постанови №1187. У зв`язку з цим, відповідно до Ліцензійних умов в редакції Постанови №1187, відповідач мав законні підстави для здійснення набору іноземних громадян у період з 23.05.2018р. по 19.12.2019р. Матеріали справи містять науково-правовий висновок Національної академії правових наук України щодо внесення інформації до Єдиної державної бази з питань освіти стосовно іноземних студентів, зарахованих на навчання до Приватного вищого навчального закладу «Харківський міжнародний медичний університет» у 2018/2019 навчальному році, в якому вказано, що вступна кампанія у 2018-2019 навчальному році закладами освіти має проводитися відповідно до положень Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності в редакції Постанови №1187 і, зокрема, отриманих ліцензій відповідно до Постанови №1187. У зв`язку з цим, відповідно до Ліцензійних умов в редакції Постанови №1187, ПВНЗ «ХММУ» мав законні підстави для здійснення набору іноземних громадян у зазначений період з 25.05.2018р. по 19.12.2019р. Таким чином, ПВНЗ «ХММУ» було дотримано норми Постанови №347, адже ним отримано нову ліцензію 19 грудня 2019 р. (про що свідчить Наказ Міністерства освіти і науки України від 19 грудня 2019. №1015-л).(а.с.70-76) Національна академія правових наук України дійшла висновку, що зважаючи на те, що провадження освітньої діяльності ПВНЗ «ХММУ» у 2018-2019 навчальному році здійснено на підставі отриманої ним ліцензії і не може розглядатися як розширення провадження освітньої діяльності відповідно до Постанови №347, наявні законні підстави для внесення студентів-іноземців до бази ЄДЕБО, які були прийняті до ПВНЗ «ХММУ» у 2018-2019 навчальному році. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Отже, позивач, укладаючи з відповідачем контракт, свідомо погодився з його умовами, в тому числі з умовами оплати, а отже, в силу перелічених положень Цивільного кодексу України, зобов`язаний був його виконувати. Контракт № 4/1 від 31 жовтня 2018 року відповідає вимогам закону, недійсним контракт визнано не було. Окрім того, суд не погоджується з доводами позивача відносно того, що у ПВНЗ «Харківський міжнародний медичний університет» не було правових підстав для укладання контракту №4/1 від 31.10.2018р. про надання освітніх послуг іноземним студентам у період з 23.05.2018р. до 19.12.2019р., оскільки це спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Також, накази від 31 жовтня 2018 року №7с, 31 січня 2019 р. №2с, 11 лютого 2019 р. № 3с, 25 лютого 2019 р. №4с, 28 лютого 2019 р. № 5с, 1 березня 2019 року №6с є чинними та не скасовані. Відповідачем отримано ліцензію у строки визначені, постановою КМУ. Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення грошових коштів за надання освітньої послуги за контрактом № 4/1 від 31 жовтня 2018 року. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Враховуючи викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що у задоволені позовних вимог слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що у задоволені позову Анкіти Варші було відмовлено, а також положення ст. 141 ЦПК України та положення Закону України «Про судовий збір», суд приходить до висновку, що судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави

Outcome: dismissed