Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 51242 грн. 58 коп., та понесені судові витрати в сумі 1600 грн. 00 коп. Обгрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що з 24.11.2015 року по 13.06.2016 року [PERSON] займала посаду директора у належному ТОВ «ТК «Економ плюс» магазині №63 розташованому у м.Київ, вул. Е. Чавдар буд. 2. У вказаному магазині відсутні посади завідувача відділу, секції або аналогічні за змістом посади. Згідно із результатами інвентаризації матеріальних цінностей, проведеної 07.06.2016 року, у магазині №63 виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 69791 грн. 47 коп., але добровільно було погашено 18548,89 гривень, після цього заборгованість склала 51242 гривень 58 коп. При проведенні інвентаризації [PERSON] була відсутня з невідомій причини. Про проведення інвентаризації було попереджена вчасно. Відповідач, займаючи посаду директора магазину, несла відповідальність, як те визначено розділом 4 посадової інструкції, підписаної 23.02.2016 року відповідачем, за збереження товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться на реалізації, та за належний контроль наявності товару на полицях та у складських приміщеннях магазину. Згідно із пунктами 6, 7, 9, 10, 13, 18, 20, 21 розділу 2 посадової інструкції до посадових обов'язків відповідача входять виконання наступних робіт, безпосередньо пов'язаних із зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей: управління поточною діяльністю магазину, спрямованою на доведення товарів до споживача із найменшими затратами; здійснення контролю раціонального використання матеріальних, фінансових та трудових ресурсів; контроль викладення та належної наявності товару на полицях магазину; контроль прийому та складування наявного товару та такого, що ввозиться до магазину; прийом та звіряння грошових коштів; здійснення розрахунків із постачальниками матеріально-технічних цінностей; забезпечення обліку товарно-матеріальних цінностей; здійснення контролю за прийманням, зберіганням/відпуском та кількісним обліком матеріальних цінностей (в тому числі товару). Жодних повідомлень про загрозу знищення або зникнення товарно-матеріальних цінностей у магазині або про недостатність умов, необхідних для забезпечення повного збереження дорученого майна, відповідач на адресу позивача не подавала. Враховуючи перелічені вище посадові обов'язки відповідача та обсяг її відповідальності, встановлений посадовою інструкцією, слід констатувати, що недостача товарно-матеріальних цінностей у магазині №63, встановлена інвентаризацією у червні 2015 року, є результатом невиконання відповідачем зазначених обов'язків. 24.11.2015 року між позивачем і відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 13.06.2016 року відповідача було звільнено за власним бажанням на підставі наказу. За відомостями актів контрольної перевірки інвентаризації цінностей від 07.06.2016 року розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу відповідачем в результаті неналежного виконання її посадових обов'язків, у вигляді недостачі товарно-матеріальних цінностей складає 51242 гри. 58 коп. Тому, позивач звернувся до суду з даним позовом. Також, позивачем заявлено клопотання по поновлення строку подання позовної заяви до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди. Представник позивача в судове засідання не з'явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце слухання справи повідомлялася належним чином, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направила, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року (із змінами і доповненнями) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 21.06.2017 року, що підтверджується відбитком штампа на конверті, сама позовна заява зареєстрована в суді 05.07.2017 року, а про порушення своїх прав дізнався 07.06.2016 року, а саме після виявленої недостачі товарно-матеріальних цінностей у магазині № 63, яка є результатом невиконання відповідачем своїх обов'язків, що будо встановлено інвентаризацією, отже позивач звернувся до суду з порушенням встановлено строку в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначає те, що ним було вжито неодноразові спроби добровільного погашення матеріальних збитків. Працівниками підприємства були проведені бесіди з відповідачем за її місцем проживання. Відповідач на телефонні дзвінки не відповідача, за місцем реєстрації не знаходилась, у зв'язку з чим позивачем було пропущено строк подачі позовної заяви. Враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, підстав для його поновлення суд не вбачає. Судом встановлено, що наказом генерального директора ТОВ «ТК «Економ плюс» № 343/1 від 24.11.2015 року, відповідача [PERSON] було прийнято на роботу на посаду директора магазина № 63. 23.02.2016 року між ТОВ «ТК «Економ плюс» та [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність директора магазина, відповідно до якого відповідач, займаючи посаду директора безпосередньо пов'язану з зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевозкою чи застосуванням у процесі виробництва переданих їй цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за не забезпечення збереження переданих їй підприємством матеріальних цінностей, а також за ті матеріальні цінності, як будуть поступати під звіт на протязі всього терміну дії даного договору, і у зв'язку з чим зобов'язана: дбайливо ставиться до переданих їй для зберігання чи інших цілей матеріальних цінностей підприємства та приймати усі можливі міри для запобігання збитків; своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства про всі обставини, які погрожують забезпеченню збереження переданих їй матеріальних цінностей, у випадку невиконання даної вимоги працівник не може посилатися на відсутність своєї вини при настанні збитків; вести облік, складати та надавати в установленому порядку товарно - грошові та інші звіти про рух та залишки переданих їй матеріальних цінностей; приймати участь у інвентаризації матеріальних цінностей переданий їй. Згідно із посадовою інструкцією директора магазина, з якою відповідач [PERSON] була ознайомлена під підпис 23.02.2016 року, у розділі IV зазначено, що директор магазину несе відповідальність, крім іншого, за збереження товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться на реалізації, та за належний контроль наявності товару на полицях і у складських приміщеннях магазину. Згідно із пунктами 6,9,10,13,18,20,22 розділу 2 посадової інструкції до посадових обов'язків відповідача, крім іншого, входило: управління поточною діяльністю торгівельного обслуговування спрямованої на доведення товарів до споживачів з найменшими затратами; контроль за викладенням та належною наявністю товару на полицях ввіреного магазину; контроль прийому та складування ввезеного та наявного товару у магазині; приймання та звірка грошових коштів в присутності чергового співробітника охорони, продавця, який працював на касі, з подальшим активуванням операцій; проведення розрахунків з постачальниками матеріально-технічних цінностей; забезпечення організації обліку товарно - матеріальних цінностей та надання звітності щодо об'ємів виробничих продаж Генеральному директору Компанії; здійснення матеріально-технічного забезпечення ввіреного магазину та проведення поточних ремонтів матеріально-технічної бази. Наказом головного бухгалтера ТОВ «ТК «Економ плюс» № 65 від 07.06.2016 року, у зв'язку зі зміною директора магазину №63, наказано провести інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів магазину. 07.06.2016 року у магазині № 63 ТОВ «ТК «Економ плюс» було проведено контрольну перевірку інвентаризації цінностей та складені відповідні акти. Однак, до даних актів контрольної перевірки інвентаризації цінностей позивачем не додано відомості про результати інвентаризації (Додаток № 3 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно - матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року № 69, зареєстрованої в міністерстві юстиції України 26.08.1994 року за № 202/412) та встановлено розмір збитків завданих відповідачем [PERSON] Наказом керівника ТОВ «ТК «Економ плюс» від 13.06.2016 року відповідач [PERSON] була звільнена на підставі ст. 38 КЗпПУ ( за власним бажанням). Згідно з ч.2 ст. 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належить недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв'язку з виконанням нею трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Позивачем не доведено, що відповідачем було отримано матеріальні цінності, яких при звіті (інвентаризації) виявилась їх менша кількість. Зі змісту ч.2 ст. 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності. Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов'язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст. 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов'язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст. 30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. У порушення вимог закону позивачем не доведено вину відповідача в заподіянні підприємству майнової шкоди, не вказано ступінь її вини та пропорційну їй частку загальної шкоди, не зазначено, в якій конкретно обстановці було заподіяно нею шкоду, не надано доказів того, що в магазині № 63 ТОВ «ТК «Економ Плюс» були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей та нормальну роботу з ними. Позивач, обгрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що відповідач, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність, працюючи на посаді директора, порушила певні пункти посадової інструкції, що призвело до нестачі товарно-матеріальних цінностей. Частиною 2 ст.131 КЗпП покладено на працівників обов'язок бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів щодо запобігання шкоді. Проте за межами робочого часу працівник звільняється від виконання не тільки трудового обов'язку виконувати роботу відповідно до трудового договору, а й від виконання абсолютної більшості інших трудових обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. Тому працівник не може нести відповідальність за несхоронність майна, яке йому передали для зберігання, використання в процесі роботи або з іншою метою, у період після закінчення робочого часу і до його початку. Як вбачається з актів перевірки інвентаризації, вони складені 07.06.2016 року о 23:59:59 год., при цьому позивачем не надано доказів щодо меж робочого часу відповідача на посаді директора магазину № 63. Відповідно до ст. 138 КЗпП, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки не доведений належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 88 ЦК України, в разі задоволення вимог позивача йому компенсуються за рахунок відповідача судові витрати. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed