Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

20 листопада 2012 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позивач в позовних вимогах просить: стягнути з відповідача суму в розмірі 11 738,97 грн. страхового відшкодування в порядку регресу. До суду була направлена уточнена позовна заява, але так як вона не була належним чином оформлена, суд не прийняв її до розгляду. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.04.2013 року позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до [PERSON] про стягнення коштів в порядку регресу задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» суму в розмірі 11 738 (одинадцять тисяч сімсот тридцять вісім) гривень 97 копійок та судовий збір в розмірі 214 (двісті чотирнадцять) гривень 60 копійок. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16 грудня 2014 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2013 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Гарант» до [PERSON] про стягнення коштів в порядку регресу задоволено, скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.04.2013 року та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Під час слухання справи, після скасування заочного рішення суду, судом було залучено як третю особу Приватне акціонерне товариство «Український страховий дім». Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 03.12.2009 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, за яким страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - автомобіля «Шевроле», державний номер [NUMBER]. 06.10.2009 року в м.Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Шевроле», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Тойота», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Вина відповідача у вчиненні ДТП підтверджується постановою суду. Згідно умов Договору страхування було виплачено страхове відшкодування в розмірі 11 738,97 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не застрахована, тому позов пред'явлено до відповідача. Позивач на підставі Закону України "Про страхування" та ст.993 ЦК України звернувся із позовом до відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву в якій зазначає, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання, яке відбулось 26.03.2015 року не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Проте в судовому засіданні, яке відбулось 03.02.2015 року відповідач просив застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 03 грудня 2009 року між Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та [PERSON] був укладений Договір №06-Z/01-024-00522 добровільного страхування наземного транспорту. Даним договором були застраховані майнові інтереси власника автомобіля «Шевроле», державний номер [NUMBER] пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом. Вигодонабувачем за Договором визначено ТОВ «Укрпромбанк». Термін дії договору встановлений з 12.01.2010 року по 11.01.2011 року (п.9.4 Договору). Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з вказаними умовами. Постановою Шевченківського районного суду м.Києва по адміністративній справі №3-13282/2009 визнано [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави. Зокрема в постанові зазначено, що 06.10.2009 року [PERSON] приблизно о 12 год. 00 хв., керуючи автомобілем «Тойота», державний номер [NUMBER] по проспекту Перемоги не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Шевроле», державний номер [NUMBER] та автомобілі отримали механічні пошкодження, чим [PERSON] порушив п.13.1 ПДР України. Постанова набрала законної сили. Згідно із звітом №109.10.09 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, що складений 18.10.2009 року суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Шевроле», державний номер [NUMBER] складає 15 048,65 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 15 048,65 грн. Згідно з Розрахунком страхового відшкодування від 19.11.2009 року сума страхового відшкодування за даною страховою подією складає 11 738,97 грн. На підставі платіжного доручення №2804 від 18.12.2009 року сума страхового відшкодування в розмірі 8 566,98 грн. була перерахована на рахунок ТОВ «Укрпромбанк». Сума в розмірі 3 171,99 грн. була перерахована в рахунок сплати чергових страхових платежів за Договором №06-Z/01-024-00522 від 03.12.2009 року. В судовому засіданні було встановлено, що цивільна відповідальність [PERSON], як власника автомобіля «Тойота», державний номер [NUMBER] в день ДТП була застрахована ЗАТ «Український страховий дім» згідно Полісу №ВВ/5859819. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (стаття 1187 ЦК України). Статтею 988 ч.1 ЦК України передбачено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч.2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно п.3 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч.2 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Статтею 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 28 зазначеного Закону визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону). Стаття 12.2Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Відповідно до ст.980 ЦК України та ст.4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що після сплати страхового відшкодування на виконання договору страхування, у сторони позивача виникло право регресної вимоги до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги нормами ст.1191 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування». Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Така ж позиція викладена й у ст.27 Закону України «Про страхування». Відтак, оскільки існує спеціальний порядок регулювання сплати страхового відшкодування в порядку суброгації (ст. 993 ЦК України), суд не може взяти до уваги посилання позивача на положення ст. 1191 ЦК України. У вказаній справі право вимоги ґрунтується на суброгації, а не на регресі. Відповідно до цієї норми, до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. Перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором добровільного страхування є суброгацією. Крім того, відповідач заявив про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Пункт 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснює, що при суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Як вбачається з матеріалів справи, страховий випадок стався 06.10.2009 року, а з позовом позивач звернувся до суду в листопаді 2012 року. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки представник позивача не з'явився в судове засідання, не просив поновити строк на звернення до суду із заявленими вимогами, не обґрунтував причини пропуску строку на звернення до суду з позовом, позовна давність має обраховуватися з моменту настання страхового випадку, а тому так як позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку на звернення до суду із позовом, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed