Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визнання відсутніми боргових зобов`язань за кредитним договором та захист прав споживачів, в якій просила суд визнати відсутність боргових зобов`язань [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен банк Аваль» за не укладеним кредитним договором № 014/0077/82/68924 від 28.12.2006 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2006 році вона зверталась до ВАТ «Райффайзен банк Аваль» правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль» із заявою про видачу споживчого кредиту, однак після обробки наданої позивачем інформації та документів, у телефонному режимі їй було відмовлено у укладанні кредитного договору і видачі кредитних коштів, у зв`язку із чим вважає, що договір є неукладеним, тобто нікчемним, а отже і не можуть існувати боргові зобов`язання, які вона на себе не приймала. 03 жовтня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про визнання відсутніми боргових зобов`язань за кредитним договором та захист прав споживачів. 06 вересня 2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено, призначена у справі судова почеркознавча експертиза на вирішення якої поставлено питання: - Чи виконано підпис від імені [PERSON] у кредитному договорі № 014/0077/82/68924 від 28.12.2021 року особисто [PERSON] чи іншою особою? 26.11.2018 року від науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло повідомлення від 19.11.2018 року про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку із відсутністю матеріалів для проведення судової експертизи та відсутністю доказів сплати рахунку за проведення експертизи. 19.02.2020 року справа була повторно направлена до експертної установи, для проведення експертизи згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2018 року. 22.05.2020 року від науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло повідомлення від 13.05.2020 року про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку із відсутністю матеріалів для проведення судової експертизи та оплати висновку експерту. 08.02.2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено, призначена у справі судова почеркознавча експертиза на вирішення якої поставлено питання: - Чи виконано підпис від імені [PERSON] у кредитному договорі № 014/0077/82/68924 від 28.12.2021 року особисто [PERSON] чи іншою особою? 26.04.2021 року від науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку із відсутністю оригіналу досліджуваного документу, відсутністю необхідного порівняльного матеріалу, відсутністю оригіналу квитанції про здійснення оплати експертного висновку. 18 травня 2021 року ухвалами Приморського районного суду м. Одеси було задоволено клопотання представника ПАТ «Райффайзен банк Аваль» залучено до участі у справі, правонаступника ПАТ «Райффайзен банк Аваль» - АТ «ОКСІ БАНК», поновлено провадження у справі, та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у АТ «ОКСІ БАНК». 20 жовтня 2021 року ухвалами Приморського районного суду м. Одеси було задоволено клопотання представника ПАТ «ОКСІ БАНК» залучено до участі у справі, правонаступника АТ «ОКСІ БАНК» - ТОВ «Фінансова компанія «УКРТЕХФІНАНС» та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у ТОВ «Фінансова компанія «УКРТЕХФІНАНС». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у задоволенні позову просив відмовити. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на підставах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Дослідивши матеріалами справи, суд приходить до висновку про відмову у позовних вимогах, з підстав недоведеності, позивачем належними та допустимими доказами своїх позовних вимог. Суд встановив, що відповідно до кредитного договору № 014/0077/82/68924 від 28.12.2006 року Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль») було надано громадянці [PERSON] кредит у розмірі 154000,00 дол. США строком до 28.12.2016 року із сплатою 14 % річних, позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші зобов`язання визначені договором. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Звертаючись до суду з вимогами про визнання відсутність боргових зобов`язань перед ПАТ «Райффайзен банк Аваль» за не укладеним кредитним договором № 014/0077/82/68924 від 28.12.2006 року, позивачка фактично посилається на недійсність кредитного договору, у зв`язку з тим, що банк не надав грошові кошті, а тому відсутність зобов`язання перед банком. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позивачка з власної ініціативи звернулась за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, а саме - ВАТ «Райффайзен банк Аваль», отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору. Із змісту кредитного договору № 014/0077/82/68924 від 28.12.2006 року видно, що сторони обумовили і прописали в Договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Так, в розділі 1 кредитного Договору визначено предмет договору, а саме: кредитні кошти у іноземній валюті в сумі 154 000 доларів США, які банк зобов`язується надати Позичальнику, а позичальник зобов`язався повернути кошти банку та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором. Окрім цього, умовами передбачено строк кредитування до 28.12.2016 року (п.1.2.), процентну ставку за користування кредитом в розмірі 14% (п.1.4). Позивачкою підписано кредитний Договір, що свідчить про її обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вбачається, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 154 000 доларів США. Як видно із зазначеного, умови спірного Договору доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення. Посилання позивачки на те, що вона не укладала кредитний договір та грошових коштів не отримала не підтверджується матеріалами справи. Так, за клопотаннями представника позивача неодноразово призначалась судова почеркознавча експертиза, але справа поверталась до суду у зв`язку з несплатою вартості експертизи та ненаданням необхідних матеріалів для її проведення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 та 5ст. 81 ЦПК України). Частина 1 ст.76 ЦПК України наголошує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.97 N 475/97-ВР, Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Із моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. Із метою врегулювання відносин, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконувати рішення ЄСПЛ проти України, усунення причин порушення Україною норм Конвенції, впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини та створення передумов для зменшення кількості заяв до ЄСПЛ Верховною Радою України прийнято Закон України від 23.02.2006 N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", у ст. 17 якого наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідала вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували обставини позову щодо не отримання нею грошових коштів за кредитним договором. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функції об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Концепції зобов`язує суд обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як, таких, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE. № 4909/04. § 58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, враховуючи межі пред`явлених позовних вимог у задоволені позову слід відмовити в повному обсязі. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed