Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Як вказує у своїй заяві позивач, він разом із [PERSON] являються співвласниками ізольованої трикімнатної квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Посилаючись на ті обставини, що в даний час вони не знаходять спільної мови з приводу користування даною квартирою, [PERSON] просить встановити порядок користування даною квартирою, виділивши у його користування дві кімнати, у користування відповідачки - одну кімнату , а коридор , кухню, ванну кімнату та туалет залишити у загальному користуванні. В судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги та з врахуванням проведеного перепланування, просив виділити йому кімнату площею 15,3 кв.м., а відповідачці кімнату площею 18,5 кв.м., всі інші - кімнату площею 10,6 кв., кухню площею 9,5 кв.м, ванну площею 2,5 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м., коридор площею 10,5 кв.м., комору площею 0,4 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м. - залишити у загальному користуванні. Вказані уточнені позовні вимоги були підтримані позивачем та його представниками, однак проти задоволення таких заперечила відповідачка та її представник, вказуючи на порушення її прав як співвласника, у зв'язку із виділенням меншої житлової площі, ніж їй належить, а також враховуючи самочинність проведеного перепланування. Представник Відділу у справах дітей Прилуцької міської ради та Органу опіки та піклування Прилуцької міської ради в судове засідання не з"явився, але подав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та при цьому просив врахувати інтереси дитини, звернувши увагу на забезпечення їй належних умов проживання. Вислухавши пояснення, дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року, яке залишено без змін згідно ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 02 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року, квартира [ADDRESS] належать сторонам на праві приватної власності, кожному по ? частині. Належність відповідачу 1/2 частини спірної квартири також підтверджується витягом про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.27), що відповідно до ст.358 ЦК України дає їм право за їх згодою домовитися про порядок володіння та користування даним майном . У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20 роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Право на звернення з таким позовом ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 358 ЦК України, згідно яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної часткової власності і не припиняється право спільної часткової власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності. Як встановлено судом, та вбачається із технічного паспорту і технічної характеристики квартири (а.с.10), житлова площа в спірній квартирі становить 41,3 кв. м, тобто кожен із співвласників має право на користування житловою площею 20,65 кв. м. Позивачем надано технічний паспорт на спірну квартиру станом на 18 січня 2016 року, із врахуванням проведених перепланувань, житлова площа квартири збільшилася до 44,4 кв.м., тобто в такому випадку кожному із співвласників має бути виділено 22,2 кв. м. В той же час, наданий технічний паспорт відповідачем підтверджує збільшення загальної площі квартири на 2 кв.м., а житлової на 3,3 кв.м., яке відбулося внаслідок самочинного перепланування, і загальна площа в результаті такого становить 69,9 кв.м., а житлова - 44,6 кв.м. Проте, хоча квартира і складається із трьох кімнат, які мають площу: 10, 6 кв.м., 18,5 кв.м., та 12,2 кв.м. - за старим технічним паспортом, 15,3 кв.м. - за останнім планом квартири, але при вказаному позивачем порядку користування квартирою порушується право на користування майном всіх учасників спільної часткової власності відповідно до їх частки у спільній частковій власності, проти чого заперечує відповідачка по справі, оскільки при виділенні будь-якої із кімнат в користування, така є меншою від її частки в квартирі. Крім того, жодних документів на підтвердження узаконення самочинного перепланування станом на день розгляду справи та постановлення рішення сторонами надано не було. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до п. 1 ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду ( ч.1 ст.30). Згідно з ч. 2 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Стаття 152 Житлового кодексу України встановлює, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Статтею 179 ЖК визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержання вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом міністрів України. Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Враховуючи вищезазначене, а також вимоги п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. У своїй постанові від 4 грудня 2013 року, справа № 6-130 цс13, яка, у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, Верховний Суд України зазначив, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Таким чином встановлено, що перепланування квартири здійснено без дозволу виконавчого органу та погодження відповідних служб, без затвердженого проекту, в експлуатацію не приймалося. З урахуванням наведених вище обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed