Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, вказавши, що 06 серпня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н про надання\~ кредиту в сумі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому, відповідач зобовязався здійснювати погашення кредиту та процентів та дав свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та іншими банківськими нормативними актами складає між ним та банком відповідний Договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте, в порушення вимог чинного цивільного законодавства України та зазначених умов договору, відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 16 травня 2016 року виникла заборгованість в загальному розмірі 11956,97 грн., яку позивач, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача разом із понесеними ним витратами по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити із підстав, наведених у позові. Відповідач та його представник позову не визнали, заперечивши факт отримання кредитних коштів відповідачем. Так, відповідач вказав, що в серпні 2012 року ним було оформлено картковий рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк», разом із яким співробітники банку видали йому кредитну картку, повідомивши про наявність на ній грошових коштів в сумі 2000 грн. Вказаною карткою він не користувався. 04 червня 2015 року відповідачу на мобільний телефон надійшло смс-повідомлення про те, що з його банківської картки знімаються грошові кошти, у звязку з чим він подав відповідну заяву в орган поліції, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України. Таким чином, відповідач вказує, що кредитними коштами він не користувався, у звязку з чим позовні вимоги є безпідставними. Крім того, відповідач стверджує, що банком, всупереч Умов та Правил надання банківських послуг, не було ознайомлено його із умовами кредитування та розміром встановленого кредитного ліміту, а також не надано йому памятку клієнта, яка є складовою договору про надання банківських послуг. Посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає віз наступних підстав. Як встановлено судом, 06 серпня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено «Договір про надання банківських послуг» № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, Наведену обставину визнав відповідач по справі, а також вона підтверджується наявними в матеріалах справи анкетою-заявою позичальника, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідач зобов'язався сплачувати усі визначені договором платежі у порядку та строки, встановлені у ньому. Проте у звязку з несплатою відповідачем кредитних коштів у нього виникла заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 11956,97 грн., які позивач просить стягнути на його користь. Відповідач же в заперечення позову стверджує, що отриманою ним у банку кредитною карткою він не користувався, а грошові кошти, які знаходилися на його банківському рахунку, були викрадені невстановленою особою. Вирішуючи питання про доведеність таких доводів обох сторін, судом із анкети-заяви позичальника встановлено, що відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку та згоден, що його заява разом із зазначеними умовами, правилами та тарифами банку складає кредитний договір між ним та позивачем, що підтверджується його підписом у заяві-анкеті. В заперечення позову відповідач посилається на те, що банк, всупереч Умов та Правил надання банківських послуг, не ознайомив його із умовами кредитування та розміром встановленого кредитного ліміту, а також не надав йому памятку клієнта, яка є складовою договору про надання банківських послуг. Зясовуючи обґрунтованість таких його доводів, судом приймається до уваги те, що відносини між банком та клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг, можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією (узгодження) по питаннях банківського обслуговування з клієнтом через веб-сайт банку або інший інтернет-ресурс, зазначений банком. Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», банк пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та Правила надання банківських послуг», тобто такі Умови та Правила є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком його клієнтам і клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Отже, на відносини між сторонами поширюється положення ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно з яким договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Заявою відповідача [PERSON] підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовій формі. У відповідності до ч.2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Крім того, судом встановлено, що щодо встановлення та зміни кредитного ліміту позивач керувався пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. З огляду на наведене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача в тому, що про умови кредитного договору йому відомо не було і вважає доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору на умовах, викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг та Правилах користування платіжною карткою. Разом із цим, зясовуючи обґрунтованість доводів позивача про наявність заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 11956,97 грн., а також наявність у цьому вини відповідача [PERSON], судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статі 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В силу ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. При цьому, судом також враховуються положення частин першої та другої статті 614 Цивільного кодексу України, згідно з якими особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Цивільний кодекс України не надає визначення вини, підкреслюючи лише, що особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. З аналізу змісту вказаних норм Закону суд робить висновок про те, що виною є невжиття особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2016 року начальником слідчого відділення Деражнянського ВП Летичівського ВП ГУНП в Хмельницькій області [PERSON] внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12015240130000253 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, по факту викрадення грошових коштів в сумі 5000 грн. із карткового рахунку №5168755303288035 ПАТ КБ «ПриватБанк», оформленого на [PERSON]. Згідно з письмовим повідомленням Деражнянського відділення поліції №8452/104-2017 від 29 листопада 2017 року досудове розслідування вказаного кримінального провадження перебуває в провадженні слідчого відділення вказаного відділення поліції і, як встановлено судом в ході судового розгляду, на даний час воно не є закінченим. Разом із цим, матеріалами справи підтверджується, що як стороною відповідача, так і безпосередньо судом з метою повного та всебічного розгляду справи, витребовувалися у позивача відомості про місце та спосіб здійснення трансакції зняття готівкових коштів з платіжної картки відповідача [PERSON], а також щодо особи, яка здійснила таку трансакцію, однак таку інформацію банком надано не було, із посиланням на неможливість її надання у звязку з тим, що банківська трансакція була здійснена за допомогою стороннього еквайзеру, що, зокрема, вбачається із письмового повідомлення банку від 31 жовтня 2016 року. В свою чергу, із банківської виписки по картковому рахунку №5168755303288035 ПАТ КБ «ПриватБанк», відкритому на імя [PERSON], вбачається, що по вказаній картці 14 травня 2015 року було здійснено дві банківських операції щодо перерахування грошових коштів на загальну суму 4834,79 грн. Разом із цим, будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що саме відповідачем [PERSON] було здійснено такі трансакції перерахування готівкових коштів з карткового рахунку №5168755303288035 ПАТ КБ «ПриватБанк»,стороною позивача не надано. З огляду на наведене, а також приймаючи до уваги доводи сторони відповідача, наведені в заперечення позову в тому, що кредиту відповідач фактично не отримував та кредитними коштами не користувався, суд вважає недоведеним посилання позивача на те, що відповідачем були використані кредитні кошти, надані йому банком, і що у звязку з цим ним порушено взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 12 серпня 2015 року відповідач звертався до позивача із заявою, в якій вимагав проведення службового розслідування по факту перерахування з належного йому рахунку грошових коштів. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідач довів факт вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, а тому, за відсутності відповідних положень щодо наявності вини в умовах кредитного договору, суд вважає недоведеною вину відповідача у порушенні ним зобовязань за кредитним договором. Крім того, у відповідності до\~статті 1073 ЦК України,\~у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~пункту 4\~ст.\~3,\~ст..\~5,6,7,8\~розділу VI\~Положення «Про\~порядок емісії\~електронних платіжних\~засобів і\~здійснення операцій\~з їх\~використанням»,\~затвердженого постановою\~Правління Національного\~банку України\~№ 705\~від 05.11.2014\~року,\~банк у\~разі невиконання\~обов'язку\~з інформування\~користувача про\~здійснені операції\~з використанням\~електронного платіжного\~засобу несе\~ризик збитків\~від здійснення\~таких операцій.\~Користувач зобов'язаний\~контролювати рух\~коштів за\~своїм рахунком\~та повідомляти\~емітента про\~операції,\~які не\~виконувалися користувачем.\~ Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний\~платіжний засіб\~було використано\~без фізичного\~пред'явлення\~користувачем та/або\~електронної ідентифікації\~самого електронного\~платіжного засобу\~і його\~користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Разом з тим, згідно зі ст.\~7\~та п. 38.1 і 38.4 ст.\~38 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. З викладених вище обставин суд вважає, що банк покладених на нього законодавством обовязків не виконав, чим порушив майнові права відповідача, а тому позовні вимоги банку задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, аналізуючи вищезазначене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність невиконання відповідачем [PERSON] зобовязань за кредитним договором від 06 серпня 2012 року та відсутність підстав для стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 11956,97 грн. заборгованості за кредитним договором. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed