Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вона працює на посаді заступника директора з НВР ЛЗ школи-інтернат №2. Директором школи-інтернат №2 є [PERSON]. 08.06.2015 року в школі-інтернат відбулися збори трудового колективу, в ході яких відповідач її необґрунтовано, бездоказово та в грубій формі звинувачував її у тому, що вона передала звукозапис попередньої наради [PERSON] у користування, під час якої відповідач в присутності колективу ображав [PERSON]; в тому числі звинувачував позивачку в аморальній поведінці, у тому, що вона платить гроші дітям за їх доноси та добре ставлення; у тому, що вона хоче заволодіти посадою відповідача; у посадових зловживаннях. Вважає, що висловлювання відповідача щодо неї 08.06.2015 року, крім критики та оцінки дій, містить конкретні факти, а також висловлювання містить інформацію, що не відповідає дійсності, принижує її честь, гідність і ділову репутацію в громадській думці з точки зору загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. 18.09.2015 року позивачкою подано уточнення до позовних вимог в яких вона просить суд зобовязати відповідача спростувати вищезазначені звинувачення, спростувати факт що вона була на робочому місці у нетверезому стані, який був зазначений у письмових запереченнях представника відповідача. Просить зобовязати відповідача принести публічні вибачення в присутності трудового колективу, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та суму сплаченого судового збору. Позивачка та її представник в судовому засідання позовні вимоги та уточнення до позовних вимог підтримали та надали аналогічні пояснення викладені у них. Просили позовні вимоги та уточнення до позовних вимог задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що йому стало відомо, що позивачка записала на диктофон телефонна збори працівників від 04.06.2015 року і він про це сказав позивачу. Вона почала виправдовуватися та заперечувати це, вказувати на упереджене до неї ставлення. Жодної нецензурної лексики ним не було зазначено відносно позивачки, чого і не могло бути, так як на зборах була присутня велика кількість працівників і йому, як директору, було б неприпустимо висловлюватися у грубій формі. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними та нічим не підтвердженими. Просив у задоволенні позову відмовити. Представниця відповідача надала суду аналогічні пояснення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Пункт 7 вказаної норми зазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно положення абзацу 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1 не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Абзацом 4, п.11 Постанови ПВСУ від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також п. 4 Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Розглядаючи позовні вимоги щодо спростування інформації про передачу звукозапису попередньої наради [PERSON] у користування, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що відповідач говорив про здійснення запису зборів педагогічних працівників навчально-виховного процесу від 04.06.2015 року. Проте, це не було звинуваченням з боку [PERSON] Позивачкою не вказано які саме її особисті немайнові права порушує відповідач та не доведено факт порушення її особистих немайнових прав. Ця інформація не є негативною. Чинним законодавством не заборонено здійснювати звукозапис зборів педагогічних працівників навчально-виховного процесу. Оскільки дана інформація не є негативною - вона не підлягає спростуванню. Розглядаючи позовні вимоги про звинувачення в аморальній поведінці, суд приходить до наступного висновку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не звинувачував позивачку в аморальній поведінці. Він лише пояснював, що педагоги не повинні допускати аморальну поведінку. При цьому, він не називав поведінку позивачка аморальною і його висловлювання носили оціночний характер. Суд, вважає, що висловлювання відповідача є оціночним судженням, критичною оцінкою певних фактів, а також про те, що вказана інформація є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача та не може бути перевірена на предмет відповідності дійсності. Так, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати\~\~характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.\~\~\~ Позивачкою не надано достовірних доказів, яка конкретно інформація (її дослівний зміст) була поширена відповідачем яка б підтверджувала аморальну поведінку позивачки, таким чином посилання позивачки є безпідставними. Посилання позивачка на те, що з боку відповідача було звинувачення про сплату грошей дітям для здійснення доносів та добре ставлення є безпідставними, оскільки позивачкою на підтвердження своїх слів не надано жодного належного чи допустимого доказу. Відповідно до ст. 212 ЦПК\~\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Жодних доказів того, що відповідач звинувачував позивачку у тому, що вона хоче заволодіти його посадою, позивачкою не надано. Крім цього, допитані свідки в судовому засіданні підтвердили, що відповідач не виражався нецензурною лайкою чи в іншій грубій формі в сторону позивачки. Суд вважає, що прагнення позивачки до зайняття посади директора не є негативним явищем. Більше того, прагнення працівника зайняти вищу посаду є позитивним і повинно заохочуватись роботодавцем. Тому дана інформація не є негативною і не підлягає спростуванню. Також позивачкою на підтвердження своїх слів про звинувачення її у посадових зловживаннях, не надано жодного належного та допустимого доказу. Доказів висловлювання саме [PERSON] про перебування позивачки в стані алкогольного спяніння позивачкою не надано. В запереченнях представника відповідача (а.с.33) зазначено оціночні судження, а саме те, що «працівники вказують на присутність позивачки на робочому місці в стані алкогольного спяніння», а це є оціночним судженням і йдеться про таке висловлювання працівниками школи, а не відповідачем. До представника відповідача позивачкою позовних вимог не предявлялось. Розглядаючи позовні вимоги про зобов?язання [PERSON] принести публічні вибачення, суд приходить до наступного висновку. Стаття 16 ЦК України, яка містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не передбачає такого способу захисту як „зобовязання вибачитись. Ця стаття не передбачає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Проте, будь-яким договором між сторонами або законодавством України не передбачений такий спосіб захисту цивільного право, як „зобовязання вибачитись. На думку суду „зобовязання вибачитись суперечить конституційному праву на свободу поглядів та переконань. Крім того, відповідач не допустив жодних порушень прав позивачки. З зазначених підстав суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачці в частині позовних вимог щодо зобовязання відповідачки вибачитись за ображення. Щодо заподіяння діями відповідача будь-якої матеріальної шкоди позивачеві, то у ході судового розгляду позивачкою не було надано суду жодного доказу у підтвердження цих своїх позовних вимог. Відповідно до п. 4 ст. 2 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди , завданої порушенням прав і полягає в т.ч. у приниженні честі і гідності фізичної особи, її ділової репутації. Позивачка не довела суду фактів порушень її прав відповідачем і тому у задоволенні даної позовної вимоги також слід відмовити. Відповідності до\~ст. 88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню - судові витрати позивачці відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed