Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

До суду звернувся 01 лютого 2021 року позивач з позовною заявою, в якій просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04.09.2007 року в користь [PERSON] на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , з 1/4 до 1/6 частки заробітку (доходу). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04.09.2007року в справі №2-540/07 з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) позивача щомісяця з 15.08.2007 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач офіційно працює та отримує заробітню плату. До теперішнього часу вчасно виконував рішення суду, сплачуючи аліменти. З часу призначення аліментів матеріальний стан позивача змінився, бо змінився сімейний стан [PERSON] , а саме він уклав шлюб 20.02.2020 року з [PERSON] , яка має двох неповнолітніх синів від попереднього шлюбу та не отримує аліменти на утримання дітей. Від зазначеного шлюбу у позивача [INFO] народився син [PERSON] . Позивач разом із сім`єю проживає в орендованому житлі. Теперішня дружина позивача не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому тягар утримання дружини та її дітей, а також спільної дитини лежить на позивачеві. Натомість матеріальний та сімейний стан відповідача покращився. Покликаючись на зміну сімейного стану та погіршення матеріального стану просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього в користь відповідача на сина [PERSON] , [INFO] , до 1/6 частки його заробітку. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Вказали, що підставою позову є зміна сімейного стану та погіршення матеріального становища позивача. Просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомила. Відзиву на позов не подавала. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на їхнього спільного сина в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), до досягнення дитиною повноліття, на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04.09.2007 року у справі № 2-540/07, що підтверджується копією вказаного рішення. Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21.11.2008 року у справі № 2-610/08 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу від [NUMBER] від 29.09.2016 року. З копії свідоцтва про шлюб встановлено, що 20.02.2020 року позивачем укладено шлюб із [PERSON] [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що слідує з копій свідоцтв про народження [NUMBER] та [NUMBER] . Згідно з копіює свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.01.2021року у позивача [INFO] народився син [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що після відрахування усіх обов`язкових платежів, заробітна плата позивача складає 12 000 грн. на місяць і за останній період збільшилася у межах 200 - 250 грн. на місяць. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , як на підставу задоволення своїх вимог, покликається на погіршення свого матеріального становища, яке зумовлене перебуванням на його утриманні, окрім спільного з відповідачкою сина [PERSON] , ще чотирьох осіб: [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, їх спільний син [PERSON] , [INFO] , та сини [PERSON] від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року, (надалі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України). Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Роз`яснення пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вказують, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не надано суду доказів погіршення його матеріального становища у зв`язку із укладенням шлюбу та народженням від шлюбу дитини. Перебування дружини позивача у соціальній відпустці не може трактуватися судом, як обставина, яка негативно впливає на матеріальне становище позивача, оскільки державою передбачені соціальні виплати для осіб, що перебувають у такій відпустці. Необґрунтованими є твердження позивача і щодо утримання ним дітей від першого шлюбу його дружини, оскільки судом встановлено, що позивач не є батьком дітей, а відповідно до вищенаведених норм Сімейного кодексу України, обов`язок утримування неповнолітніх дітей покладається саме на батьків дітей. Розмір аліментів визначений рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04.09.2007 року відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку із народженням другої дитини, без підтвердження погіршення матеріального становища позивача, не буде спрямовано на належне забезпечення попередньої дитини та суперечитиме її інтересам. Батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. Це відповідає інтересам дитини та захищає її права. Зменшення розміру аліментів не повинно компенсуватись за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Зміна сімейного стану позивача, а саме народження сина [PERSON] , не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20) та від 03 червня 2020 року в справі 760/9783/18-ц (провадження № 61-702св19). За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. За таких обставин, позивач не довів належними та допустимими доказами погіршення свого матеріального стану, у тому числі у зв`язку з народженням дитини, а тому у позові слід відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed