Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просить продовжити строк для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті його батька - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначав, що [INFO] року помер його батько [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] яка належала [PERSON] на праві власності за свідоцтвом про право на спадщину за законом. Разом з [PERSON] на момент смерті проживала його рідна сестра - [PERSON], якій на таких же підставах належить 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] Позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька, не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки на момент смерті спадкодавця був малолітнім. Єдиним законним представником позивача на той час була його матір - [PERSON], яка перебувала з померлим [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, що не були зареєстровані в органах РАЦС. Оскільки доказів того, що мати позивача проживала разом із померлим або була вчасно повідомлена про смерть спадкодавця та наявність спадкового майна, [PERSON] не звернулася до нотаріальної контори в інтересах малолітнього сина. На думку позивача, має місце презумція поважності причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, тому [PERSON] просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, доповнили, що згідно відповіді Державного нотаріального архіву Миколаївської області за вих. № 2545/01-21 від 18.10.2012 року відомостей про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] не виявлено. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. В наданих суду письмових запереченнях та безпосередньо в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] є рідною сестрою померлого [PERSON] та була зареєстрована і фіктично проживала із братом в [ADDRESS]. Тобто саме відповідач, як спадкоємець другої черги за законом, прийняла спадщину після смерті брата, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Позивач [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, фактично спадщину не прийняв та із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк не звернувся. Ніяких претензій щодо спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], позивач та його матір [PERSON], як законний представник неповнолітнього позивача, не пред'являли аж до 2013 року, хоча про наявність спадкового майна їм було достовірно відомо. Також [PERSON] зауважила, що позивач безпідставно посилається на неповнолітній вік, як на поважність причини пропущення встановленого законом строку для прийняття спадщини, оскільки 18 років йому виповнилося у 2001 році, а перше звернення позивача до суду з приводу спадщини відбулося в 2013 році, тобто через 12 років після досягнення повноліття. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року, тобто дати набрання чинності ЦК України 2003 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Судом встановлено, [INFO] року помер [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим [INFO] року Миколаївським міським відділом ЗАГС. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] яка належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28.02.1966 року державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори та зареєстрованого 20.04.1966 року ММБТІ за р.№ 234. Позивачу [PERSON], [INFO], на момент смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року, виповнилось 4 місяці 20 днів, тобто він не досяг повнолітнього віку. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Таким чином позивач був спадкоємцем першої черги за законом, але у встановлений законом строк його законний представник - матір [PERSON] , не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на день відкриття спадщини та вподальшому в спадковому будинку разом із малолітнім сином не проживала, тобто не прийняла спадщину. Відповідач [PERSON], як сестра померлого [PERSON], відповідно до вимог ст. 530 ЦК УРСР у разі відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, вважається спадкоємцем другої черги за законом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 19.12.1969 року по теперішній час зареєстрована та проживає в житловому будинку [ADDRESS] та після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тобто відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається такою, що прийняла спадщину. За правилами ст. 525, 549 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно повідомлення Державного нотаріального архіву Миколаївської області за вих. № 2545/01-21 від 18.10.2012 року інформації щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, не виявлено. Вирішуючи питання про продовження строку для прийняття спадщини, суд аналізує поважність причин його пропуску. В обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини позивач посилається на те, що на час смерті батька - [PERSON], тобто [INFO] року, йому було лише 4 місяці та на той час законним представником неповнолітнього позивача була його матір [PERSON], яка перебувала з померлим [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, що не були зареєстровані в органах РАЦС, та не була повідомлена про наявність спадкового майна. Однак, як вбачається з позовної заяви про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, поданої [PERSON] до Корабельного районного суду м. Миколаєва 13.09.2013 року, про наявність спадкового майна, а саме 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] позивачу та його матері [PERSON] було відомо, та, як зазначав сам позивач, оригінал документу, який підтверджує право власності спадкодавця на майно, після його смерті завжди знаходився у [PERSON] та його матері. Зазначені обставини також підтверджено свідченнями допитаних судом свідків [PERSON] та [PERSON] Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем [PERSON] доказів на підтвердження того, що він пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, з поважних причин не надано. Крім того, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01.01.2004 року. Згідно вимог ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки; перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності, у застосуванні якої наполягала відповідач [PERSON]

Outcome: dismissed