Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Львівські ярмарки» в особі директора [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, мотивуючи позовні вимоги тим, що 07.01.2016 року на презентації та обговоренні пропозицій від підприємців щодо облаштування Великоднього ярмарку на пр.Свободи, яка відбувалася в приміщенні Медіатеки за адресою вул.Мулярська, 2а, директор ТзОВ «Львівські ярмарки» [PERSON] у своєму виступі при відповіді на запитання присутніх стверджував, що підприємець [PERSON] приймаючи участь у заходах, які проводила їх компанія, обрізав зіпсовані булочки і цими обрізками пригощав учасників заходу. Стверджує, що вказана відповідачем інформація є недостовірною, оскільки жоден із покупців не поскаржився на якість харчування. Крім того, вважає, що поширення відповідачем такої інформації зумовлено особистою неприязню директора товариства [PERSON] до нього, через інтервю, яке він в грудні 2015 року надав по телебаченню. На його думку, негативна інформація, яку повідомив директор ТзОВ «Львівській ярмарки» [PERSON], має характер наклепу, не є оціночним судженням, а відтак підлягає спростуванню, як така, що не відповідає дійсності та є недостовірною. Просить суд зобовязати [PERSON] спростувати інформацію відносно [PERSON], поширену [PERSON] у виступі на презентації та обговоренні пропозицій від підприємців щодо облаштування Великоднього ярмарку на проспекті Свободи. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, додатково надала пояснення про те, що позивач не довів факт поширення недостовірної інформації належними доказами. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, тобто обовязок доказування покладається на відповідача. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали покази про те, що у 2014 році у с.Свіржі відбувся фестиваль на якому їм повідомили, що громадянин [PERSON] зробив зауваження [PERSON] на те, що той продає несвіжі булочки і щоб він їх прибрав. Однак [PERSON] почистив булочки і знову виставив їх на продаж. Свідок [PERSON] крім того, повідомив про те, що факт продажу [PERSON] булочок із цвіллю було записано на відео громадянином [PERSON] і він особисто бачив їх фото. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов'язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Згідно пункту 15 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання,критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У судовому засіданні встановлено, що директор ТзОВ «Львівські ярмарки» [PERSON], під час презентації, як організатор проведення ярмарок висловив свою субєктивну думку щодо майбутньої участі позивача у Великодньому ярмарку. Позивач, як колишній учасник ярмарок співпрацював із товариством, одна його робота на останніх із заходів була незадовільною. З огляду на це, [PERSON] під час організації чергового ярмарку озвучив свою позицію щодо небажання продовжувати співпрацю, мотивуючи це недобросовісною поведінкою [PERSON], зокрема продаж зіпсованих хлібобулочних виробів, що крім того підтверджується показами свідків наданих у судовому засіданні. Таким чином, відповідач довів, що висловлювання директора ТзОВ «Львівські ярмарки» [PERSON], є правдивими. Натомість, позивачем не було надано доказів, які б підтверджували недостовірності поширеної інформації. Згідно ч. 1 ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі є особистим немайновим правом фізичної особи. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За змістом ч. 3 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Таким чином, суд відхиляє вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.\~

Outcome: dismissed