Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 06.06.2008 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-300/253/2008 (далі - Кредитний договір). В подальшому, 10.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув право вимоги за вищевказаним Кредитним договором. 25.02.2011 року між позивачем та відповідачами було укладено Додатковий договір №1 до вищевказаного Кредитного договору, розділ 2.1.12 цього Додаткового договору, а саме п.п. 2.1.12.1 - 2.1.12.4 містять третейське застереження, в якому передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які сторони набули в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні договору, включаючи спори про недійсність договору, підлягають вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків. Позивач вважає вказані пункти, які містять третейське застереження, відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» порушує принцип рівності сторін договору за участю споживача, порушує в порівнянні з діючим законодавством права споживача та встановлює більш вигідні умови для банку, направлена на позбавлення споживача права вибору підсудності в разі в разі порушення договору банком, позбавляє споживача права звернення за захистом своїх прав до загального суду; обмежує споживача в предметі спору, оскільки третейському суду підвідомчі не всі спори та просить визнати недійсними п.п. 2.1.12.1 - 2.1.12.4 Додаткового договору №1 від 25.02.2011 року до Кредитного договору № ML-300/253/2008 від 06.06.2008 року, які містять третейське застереження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснив, що позивач Додатковий договір підписав, будь-яких зауважень до нього не надав, тому визнавати частково недійсним Додатковий договір немає підстав. Просив в позові відмовити. Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як встановлено в судовому засіданні 06.06.2008 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-300/253/2008. В подальшому, 10.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув право вимоги за вищевказаним Кредитним договором. 25.02.2011 року між позивачем та відповідачами було укладено Додатковий договір №1 до вищевказаного Кредитного договору, розділ 2.1.12 цього Додаткового договору, а саме п.п. 2.1.12.1 - 2.1.12.4 містять третейське застереження, в якому передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які сторони набули в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні договору, включаючи спори про недійсність договору, підлягають вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків. Згідно положень ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається із матеріалів справи, позивач погодився з умовами Додаткового договору, забажав укласти цей договір, та цей намір підтвердив своїм підписом. Звернувшись до суду з позовом про визнання зазначених пунктів Додаткового договору недійсними, позивач зазначив, що вказані пункти договору порушує його права як громадянина на судовий захист, та ставить його у нерівні умови порівняно з Банком. Відповідно до статті 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди»передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди»третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди»(справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Крім того, згідно роз'яснень, викладених в абзаці 5 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Таким чином, третейська угода, яка була закріплена сторонами п.п. 2.1.12.1 - 2.1.12.4 Додаткового договору №1 від 25.02.2011 року до Кредитного договору № ML-300/253/2008 від 06.06.2008 року про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів. При цьому суд зауважує, що відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" помилка, яка допущена стороною правовідносин унаслідок власного недбальства, незнання Закону чи неправильного його тлумачення, не є підставою для визнання правочину недійсним. З огляду на викладене суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed