Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ГО «Жіноча Сотня» - [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Надалі позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. В позовній заяві від 15 лютого 2016 року просить визнати, що інформація в листі-зверненні ГО «Жіноча Сотня» [PERSON] до заступника міського голови в м.Рівне з гуманітарних питань [PERSON], де автор зазначає про його непрофесійність, та викладає не провірені факти, не відповідає дійсності, шкодить діловій репутації його як тренера та наносить шкоду його інтересам; визнати, що інформація, викладена в соціальній мережі «Фейсбук» на сторінці ГО «Жіноча Сотня» [PERSON], де остання зазначає недостовірні факти, не відповідає дійсності, шкодить його діловій репутації та наносить шкоду його інтересам і повинна бути спростована в такий же спосіб; зобов'язати голову ГО «Жіноча Сотня» [PERSON] направити на ім'я заступника міського голови м.Рівне з гуманітарних питань [PERSON] лист-звернення зі спростуванням вказаної інформації та принести публічні вибачення та викласти в соціальній мережі «Фейсбук» спростування та вибачення; стягнути з відповідачів компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 220000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 16 липня 2015 року [PERSON] направила на ім'я заступника голови з гуманітарних питань [PERSON] та начальника Управління міської освіти [PERSON] лист-звернення, в якому наведена неправдива інформація, що шкодить його діловій репутації. Крім того, відповідачем у соціальній мережі «Фейсбук» на своїй сторінці було також викладено текст, який не відповідає дійсності та порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Характер висловлювань створює у громадян, батьків дітей та міської влади негативне враження про нього як непрофесіонала, злочинця, а викладена інформація є наклепницькою та видуманою. Інформація, яка викладена в листі-зверненні та на сторінці у «Фейсбук», має бути визнана недостовірною та підлягає спростуванню шляхом адресації [PERSON] листа-звернення та спростування у «Фейсбуку». Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації йому завдана шкода, яка виражається у душевних стражданнях. В судовому засіданні позивач позов підтримав з аналогічних підстав, вважає що відповідальність за поширення недостовірною інформації має нести [PERSON] як фізична особа. Пояснив, що в липні 2015 року секретар школи повідомила його про необхідність з'явитися до школи, де директор розповіла, що в неї була [PERSON] з листом-зверненням разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також директор сказала, що питання його працевлаштування буде вирішувати [PERSON] Він зібрав батьківський комітет та розповів батькам про лист-звернення [PERSON] Після проведення службового розслідування директор повідомила, що підстав для його звільнення немає. У вересні 2015 року побачив на сторінці [PERSON] у «Фейсбук» подібну до викладеної у листі-зверненні недостовірну інформацію про себе. Щодо інформації, яка викладена в листі-зверненні, то крадіжки ніякої він не вчиняв, а був прохід з товаром біля касового апарату в позаробочий час. Постановою суду його було звільнено від адміністративної відповідальності, але [PERSON] цього не перевірила і не вказала у своєму листі. Протоколом про адміністративне правопорушення відповідач заволоділа незаконно, розголосивши його персональні дані. Наклепом є інформація, що він проводив уроки у нетверезому стані, тому що жодного документального доказу цьому відповідачем не надано, як і відсутні докази того, що він відбував покарання і займається злочинною діяльністю. [PERSON] та [PERSON] не є працівниками школи, щодо їх незаконної діяльності він неодноразово звертався до правоохоронних органів. [PERSON] не має права робити висновки щодо його професійності та давати йому характеристику. В нього добрі показники роботи та позитивна атестація, довіра батьків, дітей який він навчає, та здобутки на змаганнях. Вважає, що [PERSON] прикриває злочинну діяльність [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а лист-звернення був направлений з метою його звільнення, оскільки інформація нею викладена у ствердній формі. До нього за роз'ясненнями вона не зверталася і необхідних документів на підтвердження своєї думки не зібрала. Просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що лист-звернення був направлений [PERSON] як представником Громадської організації «Жіноча Сотня», яка за законом має право подавати петиції, скарги та звернення. Інформацію, викладену у листі-зверненні, [PERSON] отримала від громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON] та на їх прохання звернулася до компетентних органів, які зобов'язані цю інформацію перевірити, реалізувавши таким чином право громадської організації на звернення. Вважає, що позивачем не доведено факту поширення інформації, оскільки лист-звернення був адресований для перевірки, а не для розповсюдження. Крім того, у листі-зверненні викладено лише один факт щодо наявності протоколу про адміністративне правопорушення, який є достовірним, так як такий протокол дійсно складався. Все інше - це оціночні судження, які не підлягають спростуванню. Відповідач не може нести відповідальність за слова та дії [PERSON], [PERSON], [PERSON], а тому є неналежним відповідачем. Позивачем не доведено, що інформацію на сторінці «Фейсбук» розмістила саме [PERSON], яка цей факт заперечує. Умислу на поширення недостовірної інформації щодо позивача [PERSON] не мала. До неї з інформацією про позивача звернувся депутат Рівненської міської ради [PERSON], причин сумніватися у словах якого у неї не було. Адміністративний протокол також був наданий їй саме [PERSON] Просить в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] показала, що позивач є керівником гуртка, де займається її син, який дуже задоволений ним як вчителем, має завдяки йому багато медалей. Лист-звернення не відповідає дійсності, бо ніхто з батьків скарг на позивача не писав. Про лист дізналася від позивача. Влітку 2015 року діти не займалися в гуртку, тому що школа була опечатана для проведення службового розслідування. Свідок [PERSON] показав, що знає позивача близько 4 років, оскільки син займається в його секції, має нагороди, виступає на змаганнях. Як тренер і як людина позивач відповідальний, з дітьми займається добре, батьки на нього не скаржилися, дітей своїх довіряють. Свідок [PERSON] показала, що її син тренується у позивача. Була здивована, коли дізналася він позивача, що його хочуть звільнити, тому що ніколи не помічала за ним нічого поганого. Були батьківські збори, на яких спілкувалися з депутатом [PERSON], який сказав, що невірно сприйняв інформацію про позивача. Позивача може охарактеризувати лише з позитивної сторони. Свідок [PERSON] показала, що її син з 2012 року відвідує секцію дзюдо, керівником якої є позивач. Влітку 2015 року [PERSON] зібрав батьківські збори та повідомив, що його викликав директор школи з приводу листа-звернення. Викладені в цьому листі відомості не відповідають дійсності, позивача ні разу у нетверезому стані не бачила, про його засудження їй нічого невідомо. Підтримує все, що викладено в протоколі зборів, який підписувала. Свідок [PERSON] показав, що його син раніше займався у позивача. Звернувся до [PERSON] як керівника громадської організації, щоб вона клопотала про проведення перевірки щодо позивача, оскільки стало відомо про факт вчинення останнім крадіжки у супермаркеті, на нього скаржилися інші батьки, як викладач він некомпетентний. Копію протоколу йому надав начальник охорони супермаркету і він особисто спілкувався з тими працівниками, які виявили неоплачений товар у позивача. Він особисто в 2013 році бачив позивача в школі під час тренування у нетверезому стані, про що свідчив чіткий запах спиртного. Про наявність цих фактів розповів [PERSON] та відповідачу. Директор школи викликала його та інших осіб, які вказані у листі-зверненні, для з'ясування вказаних у цьому листі обставин. Вважає, що такий вчинок позивача як крадіжка не дозволяє йому працювати з дітьми, а тому хотів, щоб його звільнили або застосували якісь заходи щодо нього. Свідок [PERSON] показав, що разом з позивачем хрестили дитину [PERSON], який також працює в школі № 23. Знає, що між [PERSON] та [PERSON] були неприязні стосунки, а позивач в той час був на стороні [PERSON]. Влітку 2015 року біля школи були збори батьків і дітей, на яких був присутній і депутат [PERSON]. Про лист знає зі слів інших, особисто його не читав. Про судимість позивача чув зі слів інших людей, протоколу про адміністративне правопорушення не бачив, розслідуванням цих фактів не займався. Він особисто до школи відношення не має, інколи допомагає дітям як спонсор. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] працює керівником гуртка дзюдо в школі № 23 м.Рівне. Близько трьох років тому ним було виявлено, що під час тренування позивач перебував у нетверезому стані. Він цього факту не фіксував, у усно зробив зауваження позивачу. Після цієї події [PERSON] почав писати на нього доноси, скарги тощо. Десь в лютому-березні 2015 року до нього в громадську приймальню звернулися хлопці із самооборони та повідомили, що в школі працює такий тренер, що вчинив крадіжку. Він направив запит на ім'я начальника міліції, який повідомив, що такий факт дійсно був та додав копію протоколу про адміністративне правопорушення. Про вказані обставини розповів відповідачу [PERSON] Про те, що позивач засуджений та відбував покарання йому невідомо і цієї інформації відповідачу він не повідомляв. Перед директором дійсно ставили питання чи людина, яка вчиняє такі дії, може працювати у школі. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] з 3 жовтня 2011 року працює керівником гуртка дзюдо в Рівненській ЗОШ № 23. 16 червня 2015 року представник ГО «Жіноча Сотня» [PERSON] направила на ім'я заступника міського голови м.Рівне з гуманітарних питань [PERSON] лист-звернення такого змісту : «Шановна [PERSON] ! Просимо Вас прийняти міри щодо працівника ЗОШ № 23 [PERSON], який був затриманий в супермаркеті «Велмарт» на крадіжці, про що свідчить протокол міліції РВ № 005987 про адміністративне правопорушення та депутатське звернення до Рівненського МВ УМВС ( документи надаю додатково до звернення ). Також є підозра, що [PERSON] проводив уроки в нетверезому стані, такий висновок було зроблено зі слів інших працівників школи, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та депутата [PERSON] Якщо брати до уваги те, що [PERSON] вже раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі і надалі продовжує злочинну діяльність, то його робота з дітьми викликає невдоволення у батьків учнів та в нашої громадської організації. Дана людина не відповідає моральним та професійним якостям педагога, тому ми надіємось на швидке вирішення цієї проблеми.» За змістом ст.270, 297, 299 ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, належать право на повагу до гідності і честі та право на недоторканість ділової репутації. Згідно із ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відноситься, зокрема, спростування недостовірної інформації. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», викладених у п.15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин : поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширення інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча в одній особі. Оскільки оспорювана інформація була викладена відповідачем в листі, адресованому заступнику міського голови м.Рівне з гуманітарних питань [PERSON], покликання представника відповідача про недоведеність позивачем факту поширення цієї інформації не заслуговують на увагу. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності ( неповні або перекручені ). Згідно із ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушеня особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій ( наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо ) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів ) і спростувати. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Що стосується форми і порядку викладення змісту власних оціночних суджень і суб'єктивних думок у зверненні чи скарзі, то законом не встановлено будь-яких заборон чи обмежень щодо використання при цьому слів, словосполучень, алегорій, порівнянь тощо. Лист-звернення ГО «Жіноча сотня» від 16 червня 2015 року містить як фактичні твердження, так і оціночні судження. Зокрема, фактичним твердженням є інформація «був затриманий в супермаркеті «Велмарт» на крадіжці, про що свідчить протокол міліції РВ № 005987 про адміністративне правопорушення та депутатське звернення до Рівненського РВ УМВС». Вказана інформація є достовірною, оскільки знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Як вбачається з протоколу РВ № 005987 від 4 березня 2015 року, копія якого додавалася до листа-звернення та була витребувана судом, 19 лютого 2015 року близько 11 години 50 хвилин в приміщенні супермаркету «Велмарт», що в м.Рівне, по вул..Макарова 23, [PERSON] залишив касову зону з неоплаченими товарно-матеріальними цінностями на суму 103 грн. 36 коп., чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.51 КУпАП. Одночасно з вказаним протоколом до листа-звернення долучено відповідь т.в.о.начальника Рівненського міського відділу Управління МВС України в Рівненській області на депутатське звернення [PERSON] щодо надання інформації про складання адміністративного протоколу про правопорушення відносно громадянина [PERSON]. Факт події та складання протоколу про адміністративне правопорушеня не заперечував і позивач. Його покликання на те, що він вчинив прохід біля касового апарату, а не крадіжку, суд до уваги не приймає, оскільки ст.51 КУпАП, за якою притягувався до адміністративної відповідальності [PERSON], передбачає накладення адміністративного стягнення за дрібне викрадення чужого майна. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2015 року [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності в зв'язку з малозначністю вчиненого та винесено усне зауваження, при цьому судом був встановлений факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.51 КУпАП. Щодо твердження позивача про незаконне заволодіння [PERSON] протоколом про адміністративне правопорушення, то в судовому засіданні встановлено, що копію вказаного протоколу відповідач отримала від депутата міської ради [PERSON], який в свою чергу отримав його з офіційних джерел. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, з огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК, порушених у зв'язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Відповідно до ч.11 ст.30 Закону України «Про інформацію» інформацію з обмеженим доступом може бути поширено без згоди її власника, якщо ця інформація є суспільно значимою, тобто вона є предметом громадського інтересу і якщо право громадськості знати цю інформацію переважає право її власника на її захист, що відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно із ч.2 ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел ( інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо ), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. При цьому фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Враховуючи, що відповідач отримала інформацію щодо протоколу про адміністративне правопорушення від депутата міської ради [PERSON], вказана в листі-зверненні джерело отримання такої інформації та не є суб'єктом, відповідальним за збереження персональних даних, суд не вбачає в діях [PERSON] порушення вимог Закону України «Про інформацію». Щодо викладеної в листі-зверненні інформації «Також є підозра, що [PERSON] проводив уроки в нетверезому стані, такий висновок було зроблено зі слів інших працівників школи, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та депутата [PERSON]», то суд не вважає таку інформацію недостовірною з огляду на таке. Інформація викладена не у ствердній формі, а як припущення автора, зродлене на підставі отриманих від інших осіб відомостей. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема п.46 справи «Лінгенс проти Австрії», слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь-яким чином не можливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Проте, автор робить ці висновки з певних фактів, доводити які цілком можливо. Висловлення оціночних суджень не може бути підставою для відповідальності. Проте, цей правовий режим не розповсюджується на вислови, що мають характер образи чи наклепу. Тобто, виходячи з принципів об'єктивності інформації, висвітлення оціночних суджень обов'язково повинно мати своєю передумовою певну під ставність. За умови під ставності, висловлення оціночних суджень є правомірними, таким, що поширене на підставі фактів. Беручи до уваги, що відповідачем висновок про проведення позивачем уроків у нетверезому стані зроблений на підставі пояснень інших осіб, які, з їх слів, були очевидцями таких подій, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], вказану інформацію суд не розцінює як наклеп, оскільки викладена відповідачем інформація не є завідомо неправдивими вигадками, а має ознаки оціночних суджень. Оціночними судженнями є і зазначена у листі-зверненні інформація такого змісту : «його робота з дітьми викликає невдоволення у батьків учнів та в нашої громадської організації. Дана людина не відповідає моральним та професійним якостям педагога». Наведене є лише вираженням суб'єктивної думки відповідача і оцінки нею поведінки позивача, тобто її оціночними судженнями, які відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною, порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Викладена в листі-зверненні інформація про те, що [PERSON] «вже раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі і надалі продовжує злочинну діяльність» не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що такий висновок [PERSON] також був зроблений зі слів інших осіб, але яких саме не вказав. Разом з тим, у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року визначено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань ( стаття 34 ). Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, з аналізу наведених правових норм випливає, що викладення у зверненнях до органів державної влади, правоохоронних органів тих чи інших фактів або обставин, що на думку заявника містять ознаки правопорушення чи злочину і які в межах своєї компетенції ці органи можуть перевірити, не є в контексті ст.277 ЦК України поширенням недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність і ділову репутацію особи щодо якої вони викладені, а оціночні судження, думки, переконання чи критична оцінка певних фактів і недоліків не входить до предмету судового захисту. Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Закон України «Про звернення громадян», яким опосередковуються відносини з приводу подання громадянами заяв, скарг та пропозицій, спрямованих на викриття недоліків у роботі, оскарження дій посадових осіб, до органів державної влади містить положення щодо можливості притягнення авторів звернення до відповідальності лише за наклеп та образи, проте не за оціночні судження. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, критики представників влади і державних органів, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, чи викладення своїх думок при написанні звернень, скарг є однією з найважливіших свобод людини. Громадська організація ( без статусу юридичної особи ) «Жіноча Сотня» була створена 18 березня 2014 року та зареєстрована 31 березня 2014 року, про що свідчить інформація з Реєстру громадських об'єднань, наказ реєстраційної служби № 47/061-04 від 31 березня 2014 року. Відповідно до протоколу № 1 установчих зборів по утворенню Громадської організації «Жіноча сотня» від 18 березня 2014 року особою, уповноваженою представляти ГО «Жіноча сотня», визначено [PERSON] Відповідно до ст.1 Закону України «Про громадські об'єднання» громадське об'єднання - це добровільне об'єднання фізичних та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних та інших інтересів. Громадське об'єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Згідно із п.2 ч.1 ст.21 Закону України «Про громадські об'єднання» для здійснення своєї мети ( цілей ) громадське об'єднання має право звертатися в порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями ( зауваженнями ), заявами ( клопотаннями ), скаргами. З огляду на наведене, лист-звернення представника Громадської організації «Жіноча сотня» [PERSON] оцінюється судом як реалізація права на звернення, передбачена ст.40 Конституції України та ст.1 Закону України «Про звернення громадян», оспорювана позивачем інформація не відноситься до образи чи наклепу, а є критичними висловлюваннями відповідача в рамках ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки висловлена не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою її перевірки уповноваженими посадовими особами. Будь-яке добросовісне звернення до органів публічної влади не може вважатися посяганням на честь та гідність особи. Особа може звернутися за захистом тільки у разі доведення зловмисності ініціатора цього звернення, у випадку, коли мало місце зловживання правом, тобто коли звернення до зазначених органів не мало під собою реальних підстав і є продиктованим не наміром захистити свої права й охоронювані законом інтереси чи виконати свій громадянський обов'язок, а винятково наміром заподіяти шкоду іншій особі. В судовому засіданні не здобуто доказів, що лист-звернення був направлений [PERSON] з наміром заподіяти шкоду позивачу, як не знайшло свого підтвердження і покликання позивача на наявність умислу між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на направлення листа-звернення з метою його звільнення з посади. За таких обставин, суд вважає, що не встановлено доказів, які б доводили, що викладена в листі-зверненні інформація мотивована цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Крім того, суд зауважує, що батькам дітей, які займаються у гуртку дзюдо, вказану інформацію повідомив саме позивач, що не заперечувалося ним в судовому засіданні, було підтверджено свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та вбачається з протоколу № 2 батьківських зборів гуртка боротьби дзюдо ЗОШ № 23 від 6 липня 2015 року. За вимогами ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в результаті звернення представника ГО «Жіноча Сотня» [PERSON] до заступника міського голови [PERSON] було порушено його особисті немайнові права, зокрема, право на повагу до честі, гідності та ділової репутації. В результаті проведеної перевірки викладеної в листі-зверненні інформації представнику ГО «Жіноча сотня» була направлена відповідь від 20 серпня 2015 року, в якій зазначено про відсутність зафіксованих фактів проведення занять гуртка [PERSON] у нетверезому стані, відсутність скарг громадян чи батьків учнів щодо роботи керівника гуртка чи будь-яких інших зауважень до позивача зі сторони керівництва школи. Щодо інформації, викладеної в мережі «Фейсбук», яку також просить визнати недостовірною та спростувати позивач, то суд зазначає таке. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Судом роз'яснювалося позивачу вказане положення, однак особу власника веб-сайта останнім повідомлено не було. Клопотання про витребування даних про власника веб-сайта в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет позивачем не заявлялося. Крім того, не надано доказів, що вказана в позовній заяві інформація була розміщена саме на сторінці відповідача. Також суд звертає увагу, що розміщена в мережі Інтернет на сторінці «[PERSON]» у «Фейсбук» інформація не містить вказівки на конкретну особу, конкретну школу, де працює ця особа, а тому не є інформацією, поширеною саме щодо позивача. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд не вбачає підстав для покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на відповідача, яка як представник громадської організації скористалася правом такої організації на направлення звернень до органів місцевого самоврядування. Також суд зауважує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача принести публічні вибачення. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК ( п.26 ). З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed