Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі: ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 27 липня 2006 року між відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» (далі: ВАТ Банк «Біг Енергія») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 23/11-07-2006-Ф, за яким останній отримав кредит в сумі 10 000 доларів США зі сплатою 16 відсотків річних за користування кредитними коштами до 27 липня 2016 року. У той самий день, з метою забезпечення виконання зобовязань, ВАТ Банк «Біг Енергія» уклало з [PERSON] та [PERSON] договір іпотеки. 27 грудня 2013 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233, згідно якого відбулось відступлення ВАТ Банк «Біг Енергія» позивачу права вимоги за кредитним договором 23/11-07-2006-Ф від 27 липня 2006 року. Оскільки [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, в нього станом на 27 грудня 2013 року виникла заборгованість в загальній сумі 21902, 43 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 11 040,40 грн., пені в сумі 9549,95 грн., інфляційного збільшення в сумі 1155,09 грн., трьох відсотків річних в сумі 156,99 грн. В ході розгляду даної справи позивач зменшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 18 034,60 грн, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 9040,40 грн., пені в сумі 7819,95 грн., інфляційного збільшення в сумі 1045,70 грн., трьох відсотків річних в сумі 128,55 грн. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 липня 2015 року позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором в сумі 18 034,60 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн. Відповідач не погодився з вказаним рішенням суду та подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неповно зясував обставини у справі, а тому дійшов необґрунтованого висновку про те, що він неналежним чином виконував умови кредитного договору та на 27 грудня 2013 року мав заборгованість. З урахуванням наведеного вважає, що підстави для дострокового стягнення з нього кредитних коштів були відсутні. Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник позивача у судове засіданні апеляційної інстанції не зявився, був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Згідно листа, який надійшов на адресу апеляційного суду, просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю доповідача, відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що 27 липня 2006 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 23/11-07-2006-Ф, за яким останній отримав кредит в сумі 10 000 доларів США зі сплатою 16 відсотків річних за користування кредитними коштами до 27 липня 2016 року.(а.с.5-6) Крім того, 27 липня 2006 року, з метою забезпечення виконання зобовязань, ВАТ Банк «Біг Енергія» уклало з [PERSON] та [PERSON] договір іпотеки.(а.с.7-12) 27 грудня 2013 року ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233, згідно якого відбулось відступлення позивачу права вимоги за кредитним договором 23/11-07-2006-Ф від 27 липня 2006 року (а.с.18-25) Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] належним чином не виконував своїх обов'язків за кредитним договором, у зв'язку з чим в нього виникла заборгованість, що є підставою для дострокового стягнення з боржника частини кредиту, що залишився, сплати процентів, пені, інфляційного збільшення та трьох відсотків річних за порушення грошового зобовязання З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає із наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, у п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Апеляційним судом встановлено, що 27 липня 2006 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 23/11-07-2006-Ф, за яким останній отримав кредит в сумі 10 000 доларів США зі сплатою 16 відсотків річних за користування кредитними коштами до 27 липня 2016 року.(а.с.5-6) За умовами цього договору відповідач [PERSON] зобов'язався щомісячно сплачувати мінімальний платіж у розмірі 83,33 долари США з першого по пятнадцяте число кожного місяця (п.1.3.3 кредитного договору). Крім того, пунктом 6.2. договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання умов цього договору, несплати кредиту або його частки, відсотків за користування кредиту, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих відсотків позичальником, вимагати сплати штрафних санкцій. 27 грудня 2013 року ВАТ Банк «Біг Енергія» продав права вимоги за кредитним договором 23/11-07-2006-Ф від 27 липня 2006 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» ( договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233, а.с. 18-25) Згідно до додатку № 2 до купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27 грудня 2013 року, загальна сума заборгованості за кредитним договором 23/11-07-2006-Ф від 27 липня 2006 року (кредит, відсотки, комісія) на 01 листопада 2013 року складає 13 240,40 грн.(а.с.22-24). Зважаючи на зміст заявлених фінансовою компанією позовних вимог предмет доказування становлять обставини про виконання позичальником своїх зобов'язань і заперечення відповідача проти заявлених вимог. В разі встановлення порушень виконання боржником умов кредитного договору доказуванню підлягають обставини про платежі, які має виплатити боржник у зв'язку із порушенням договору і пеня. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що оскільки відповідач свої зобовязання щодо своєчасної сплати щомісячних платежів за кредитним договором порушував в нього станом на 27 грудня 2013 року, відповідно до додатку № 2 до купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27 грудня 2013 року, виникла заборгованість в сумі 13 240,40 грн, а тому є підстави для її дострокового стягнення, а також стягнення пені, інфляційного збільшення , трьох відсотків річних за порушення грошового зобовязання. В свою чергу, заперечуючи проти позову, [PERSON] зазначав, що прострочення повернення чергових частин кредиту він не допускав, а тому права вимагати дострокового повернення позики позивач не набув. На підтвердження своїх заперечень відповідач надав квитанції про сплату кредитних коштів за період з часу укладення договору по 2014 рік. (а.с. 64-65, 164- 183, 195-238) Ухвалюючи рішення, місцевий суд зробив висновок, що відповідач належним чином в повному обсязі не виконав умови договору, але не зазначив, якими доказами ця обставина підтверджена. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач сплачував кредит несвоєчасно або не в повному обсязі ( з посиланням на період, суми). На аркуші справи 14 є єдине повідомлення ВАТ Банк «Біг Енергія» від 14 червня 2008 року, що адресоване [PERSON], про наявність простроченої заборгованості в розмірі 196, 22 долари США., проте з повідомлення тієї ж фінансової установи від 04 березня 2010 року вбачається, що відповідач визнається банком позичальником, який протягом тривалого часу добросовісно виконував свої зобовязання. Отже претензій з боку банку на березень 2010 року не було (а.с.14, 194). Відсутній у справі навіть розрахунок заборгованості за кредитним договором 23/11-07-2006-Ф від 27 липня 2006 року, хоча у відповідності до п.3 договору купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27 грудня 2013 року ВАТ Банк «Біг Енергія» повинен був передати ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» всі документи, що підтверджують фактичну заборгованість на дату укладення цього договору. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як розяснено Верховним Судом України в п.п.10,11 постанови Пленуму від 01 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд із цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу неможливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази. Апеляційний суд приймав заходи, у відповідності до вимог закону, щодо сприяння повному з'ясуванню обставин справи та за клопотанням відповідача витребував у позивача докази (розрахунок заборгованості відповідача, виписку з банківського рахунку за кредитним договором 23/11-07-2006-Ф від 27 липня 2006 року) на підтвердження доводів щодо прострочення [PERSON] сплати щомісячних платежів, у звязку з чим, як зазначає позивач, в нього станом на 27 грудня 2013 року виникла заборгованість . Проте, неодноразово отримуючи ухвали суду про забезпечення доказів, про що свідчать чисельні поштові повідомлення, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» необхідних документів не надало та не направило до суду свого представника для реалізації своїх процесуальних прав та обовязків, зокрема обовязку з надання доказів для підтвердження своїх позовних вимог, або заявлення клопотання про витребування цих доказів з інших джерел. Матеріально-правовий зміст обовязку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання субєктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Таким чином, позивач не довів свої позовні вимоги щодо невиконання або неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, в результаті якого з нього станом на 27 грудня 2013 року виникла заборгованість, а тому ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків, сплати штрафних санкцій, а отже, позов є необґрунтованими та задоволенню не підлягає. Наведене свідчить про те, що місцевий суд, вирішуючи спір, у порушення положень ст. ст. 60,212-214 ЦПК України належним чином не дослідив обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджувалися та дійшов передчасного висновку про те, що позивачем доведений факт існування у відповідача простроченої кредитної заборгованості за договором № 23/11-07-2006-Ф від 27 липня 2006 року. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed