Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

26 листопада 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просить суд визнати недійсною з моменту її видачі довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського МНО Поліщук Л.В. , видано від його імені з наділенням повноважень [PERSON] , від 11 вересня 2017 року за реєстровим номером № 4338, визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 23 вересня 2017 року , укладений між [PERSON] , яка діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 11.09.2017 реєстьровий № 4338, та [PERSON] , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Поліщук Л.В. за реєстрований за № 4648; стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ним 09.07.2014 року за особисті кошти придбана спірна квартира. З серпня 2014 року він став проживати у цій квартирі з відповідачем [PERSON] разом з її неповнолітніми дітьми однією сім`єю. Весь цей час [PERSON] , ніде не працювала та перебувалал на його повному матеніальному утриманні. В квітні 2017 року він поїхав працювати у Польшу. В квартирі залишилися проживати обидва відповідача, він весь час пересилав їм кошти на утримання сім`ї та квартири. В серпні 2017 року він отримав електронного листа від [PERSON] , в якому вона повідомляла його про витребування службою у справах дітей правовстановлювальних документів на квартиру, де проживають діти разом з матір`ю. Оскільки справа була термінова- то він достроково повернувся до Миколаєва, адже він офіційно у шлюбі з відповідачкою не перебував і всі питання щодо дітей вирішувалал тільки вона. Саме тому вона наполягадла на тому, щоб я видав довіреність на представництво інтересів з цих питань у службі у справах дітей для подачі правовостановлюючих документів. Повертаючись 11 вересня 2017 року вранці з роботи, на якій фактично пробув три доби, він за наполяганням [PERSON] прийшов до офісу нотаріуса ., яка ще до його візиту вже склалал текст довіреності. Йому скзали підписати, і він довірившись повністю відповідачці, підписав довіреність, не прочитавши її зміст. 10 жовтня 2017 року, повернувшись додому ввечері, він не зміг потрапити до квратири, адже там були замінені замки. Телефоном [PERSON] повідомила його, що квартира продана. Фактично його відповідачі викинули на вулицю, і вже наступного дня він звернувся до правоохороннних органів з повідомлененям про скоєння злочину за ст. 190 КК України. 12 жовтня 2017 року він отримав копію довіреності у нотаріуса, звідки і дізнався, що за цією довіреністю [PERSON] продала квратиру своїй матері [PERSON] . Ця довіреність була ним одразу скасована, адже вона спочатку не віповідала його дійсним намірам та волевиявленню, адже ніякого наміру продавати своє єдине житло він не мав. Вважає, що видана довіреність є недійсною, оскільки між ним та відповідачкою [PERSON] був усний договір доручення, за яким він мав намір лише наділити її повноваженнями щодо пред`явлення його правовстановлювальних документів на квартиру у службі у справах дітей для підтвердження місця проживання дітей, а наміру наділятити повноваженнями щодо продажу квартири не мав взагалі. Зміст довіреності йому нотаріусом не роз`яснювався, вголос її текст не був зачитаний, він з ним не ознайомлювався. Таким чином , оспорювана довіреність має ознаки недійсного правочину, який вчинений під впливом помилки , в силу ст. 229 ЦК України. Надання цієї довіреності потягло за собою наслідки, які він не передбачав - незаконне позбавлення його права власності на квратиру, а не просто захист прав неповнолтініх дітей відповідачки у службі у справах дітей. В подальшому, внаслідок зловмисної домовленості представника з однієї сторони та представника з другою, був укладений договрі купівлі-проджау каватири, який є недійсним в силу положень с. 232 ЦК України, оскільки між відповідачами виникла навмсина змова на виникнення внаслідок цього несприятливих наслідків і для довірителя. Наголошує, що жодних коштів за ніби-то продану квартиру від відповідачів він не отримував взагалі і навіть не знав про цей договір. На час укладення цього договру, відповвдачі фактично мешкали у його квратирі та за його рахунок, та мали доступ до всіх правовостановлювальних документів на квратиру та взагалі на все майно в квартирі. Більш того, на підставі недійсної довіреності відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу відчудила квартиру своїй матері [PERSON] , тобто уклалал договір на свою користь, оскільки після смерті матері вона є спадкоємцем першої черги. Крім того оспорювані договори не відповідають вимогам Інструкції про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій. За такого договір купівлі-продажу вчинений з порушеннями діючого законодавства і є нікчемним, оскільки є недійсним з моменту його вчинення ( порушення вимог ст. 203, 215 ЦК України). 25.02.2020 року надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] , в якому просять відмовити у позові в повному обсязі за необгрунтованістю та бездоказовістю. З тексту та форми довіреності чітко вбачається, що позивач, підписавши її особисто в присутності нотаріуса, був ознайомлений з її змістом та усвідомлював , для яких конкретно дій вона видається. Слова позивача, що він видавав цю довіреність для Служби у справах дітей нічим не підтверджується, до тогож в цій довіреності про такі повноваження не йдеть взагалі. В подальшому договір купівлі-продажу був укладений у чіткій відповідності до законодавства та відповідач внутрішній волі сторін. Обгрунтовуючи підстави недійсності довіреності, позивачем жодним чином наявність істотної помилки не доведена. Укладення договру купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діяла рідна донька покупця саме по собі не свідчить , що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою особою . Оспорювана довіреність не могла трактуватися позивачем як довіреність на ведення справ у опікунській раді, тому що весь її текст свідчить саме про право розпорядження , управління та користування конкретною квартирою та повний обсяг усіх пов`язних з цим суміжних прав, включаючи право звернення та отримання докуменітв від йогого імені, а також право підпису. В п.5 довіреності чітко зазначено, що представник може діяти за власним розсудом, отже мала право визначати і ціну продажу і отримувати кошти від продажу. В червні 2020 року представником позивача надана відповідь на відзив, в якій заперечуються доводи відповідача. Зазначають, що наданим доказами підтверджується факт наявності зловмисної домовленості представника при укладенні спірного договору купівлі-проодажу . Адже важко уявити, що позивач міг уповноважити свого представника продати єдину квратиру за безцінь та опинитися на вулиці. Доказів перерахування коштів за продану квартиру продавцеві - відповідачми надано так і не було. Сам текст довіреності свідчить про те, що її було складено наспіх, вона містить істотні помилки та неточності, що ставить під сумнів посвідчення нею дійсного волевиявлення довірителя. Договір купівлі-продажу було укладено представником із власного волевияалення, а не в інтересах довірителя, яке мотивовано було близькими родинним відносинами з покупцем. До того ж від ноатріуса було приховано те, що розрахунок з власником за продане майно не відбувся. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.11. 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.11. 2019 року задволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено обтяження у вигляді арешту на квратиру [ADDRESS] до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.02. 2020 року про забезпечення доказів витребувано в приватного нотаріуса поліщук Л.В. копії документів, що стали підставою для укладенні договру купівлі-продажу від 23.09.2017 рокку за реєстровим номером 4338. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовну заяву з підстав, викладених у позові. Позивач пояснив суду, що [PERSON] ніде не працювала, чоловік, який залишився проживати в Росії, вимагав повернення дітей, отже опікунська рада вимагала, щоб у дітей було житло. [PERSON] вимагала у нього надати довіреність на її ім`я на документи на кваритру, щоб вона вирішила ці питання з органом опіки. 11 вересня 2017 , коли він повертався з роботи, де працював три доби і не спав, вона завела його до нотаріуса , там все вже було готово. Він був сонний, йому сказали і відповідачка, і нотаріус, що то такий спеціальний документ, щоб показати його в опікунській раді. Він підписав цей документ, не читаючи, адже повністю довіряв [PERSON] , з якою вже жив однією смією, довіряв їй, не думав, що вона може обманути, вони збиралися створити сім`ю, вона повідомила, що вагітна від нього. Через місяць він повенувся додому, а там поміняли замки в дверях, та відповідачі повідомили його, що квартира вже не його. Через деякий час передали його речі, в квартиру він більше не потрапив. При цьому у нього наміру продати квартиру ніколи не було. До того ж в 2014 році він купив квартиру за 35 000 доларів , в 2017 році її реальна ціна була 25 000-28 000 доларів США, отже ціна в договорі є явно заниженою. Проте і цих коштів він не отримував, він взагалі ніяких коштів від відповідачів не отримував. Він після придбання цієї квартири в 2014 році ставився до неї , як до єдиного і постійного житла, довіряючи [PERSON] , одразу прописав в квартиру її з дітьми, ставився до її дітей як до рідних, отже і цю довіреність надав виключно заради дітей, щоб іх ні в якому разі не відбрали від матері. Представник позивача адвокат Балабан Н.І. просила задовольнити позов в повному обсязі. Звернула увагу суду на невідповідність оспорюваного договору купівлі-продажу вимогам порядку вчинення нотаріальних дій щодо порядку розрахунку та обігу безготівкових коштів. Тест довіреності має багато зайвих повноважень ( в тому числі щодо земельної ділянки ), проте не містить ні слова про повноваження в органі опіки та піклування. Позивач після 3-х діб перебування на роботі не розумів зміст підписуваного ним документу, не міг його прочитати та підписав , адже повністю довіряв фактично своїй дружині. Квартира ця була його єдиним житлом, натомість відповідачка [PERSON] взагалі не мала власного житла і ця квартира також була її єдиним місцем проживання. Про зловмисну домовленість відповдіачів свідчить і той факт, що продаж квартири після надання довіреності стався надто швидко. При цьому покупець квратири навіть нею не скористалася, не зареєструвалася там і не почала там проживати. А представник ніби-то продавця фактично діяла в совїх інтресах, адже розуміла, що є спадкоємицею після смерті свої матері. Кошти за придбання квартири позивачу відповідачами не передавалися взагалі ніякі, про що також свідчить відсутність будь-якого документу (розписка, квитанція тощо) у відповдіачів на підтвердження передачі ними коштів власнику квартири. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Сафоронов Ю.І. проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Відповідачка суду пояснила, що завжди проживала окремо від доньки , в спірній квартирі не проживала. Восени 2017 року вона працювала за кордоном, і від доньки дізналася, що її співмешканець [PERSON] має намір продати квартиру, а вона вже звикла до неї , і знаючи про те, що у матері були кошти і вона все одно мала намір купити квратиру в Миколаєві, запропонувала саме матері її купити. Вона погодилася і приїхала до Миколаєва на три дні саме для оформлення угоди. Які існували у доньки з [PERSON] домовленості, чому договір купівлі-продажу складався через доручення- їй не відомо. Вони про все домовилися, вона ввечері перед угодою віддала [PERSON] кошти, він перерахував у її присутності суму, віддав правовстановлювальні документи. Далі донька швидко займалася оформленням документів, оскільки їй було треба терміново уїзжати. 23 вересня 2017 року вони у того самого нотаріуса оформили угоду, наступного дня вона зареєструвала дітей у своїй квартирі, адже перед оформленням договору дітей слід було виписати з спірної квартири, та уїхала за кордон на роботу. Ключі від вже власної квартири залишила доньці та уповноважила останню нею користуватися та володіти у її відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні звернув увагу суду на те, що позивачем не надано суду достеменних доказів, що він дійсно цілодобово перебував на роботі , де не спав, та не міг розуміти повноцінно свої дії. В довіреності чітко зазначено обсяг повноважень повіреного, повноваження щодо розпорядження та продажу квратири чітко і докладно розписані, навіть ці слова виділені окремим більшим шрифтом. Кошти в повному обсязі передані позивачеві напередодні угоди на кухні в спірній же квартирі від [PERSON] в присутності доньки [PERSON] . Оотримавши кошти в повній сумі він і передав ним оригінали правовстановлювальних документів для переоформлення квартири. Ціна на той час позивача влаштовувала, адже вони попередньо домовилися по всім істотним умовам договору. Допитаний в якості свідка [PERSON] , який був на час укладення довіреності співробітником позивача, суду пояснив, що приблизно з 08 вересня по 11 вересня 2017 року позивач постійно цілодобово перебував на роботі в морському порті та здійснював послуги з розвантаження судна, вони не спали майже дві ночі, і лише вранці 11 вересня їх відпустили додому. В подальшому десь через місяць він почув від [PERSON] , що його дружина вигнала на вулицю та забрала квратиру. Скільки вони до цього спілкувалися, позивач ніколи не говорив про намір продати свою єдину квартиру, яку не так давно і придбав. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідачка [PERSON] до суду не з`явилася, була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, надала суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечувала проти задоволення вимог в повному обсязі за їх безпідставністю. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні доказів, вислухавши пояснення учасників процесу, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов`язку в натурі. У п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Судом встановлено, що 09.07.2014 року на підставі нотаріально посвідченого договру купівлі-продажу позивач набув на праві власності квартиру трикімнатну за адресою [ADDRESS] . Продаж вчинено за ціною 359 505,56 грн. 11 вересня 2017 року позивач [PERSON] надав [PERSON] письмову, нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останню представляти його інтереси в усіх державних, громадських, господарських організаціях та інших підприємствах, установах, організаціях незалежновід їх організаційної форми та підпорядкованості, в органах нотаріату, у відповідних органах реєстрації права власності,з питань замовлення та отримання документів, необхідних для оформлення договору купівлі продажу,а в подальшому продатиналежну йому на праві приватної власності квартиру. Серед іншого уповноважив [PERSON] вчиняти необхідні та доцільні дії щодо підготовки необхідних документів для продажу та продати за ціну та на умовах належну йому спірну квартиру за вказаною адресою. В довіренсті окремим абзацом виділено збільшеним шрифтом та виділено «жирним шрифтом» право розпоряджатися (продати, обміняти) вказану квартиру, управляти та користуватися цією квартирою. Для чого [PERSON] надано повноваження отримувати будь-які документи у відповідних установах, підписувати від імені [PERSON] будь-які документи, отримувати документи від його імені, отримувати від його імені грошові кошти за продану квартиру та виконувати усі інші необхдіні для цього повноваження та вчиняти юридично значущі дії. В довіреності зазначено, що зміст довіреності та зміст положень діючого законодавста щодо виконання вказаного договру лдорученя нотаріусом сторонам роз`яснено. Довіреність за реєстровим номером № 4338, посвідчена приватним нотаріусом Поліщук Л.В., підписана особисто позивачем. 23 вересня 2017 року за договором купівлі-продажу від 23.09.2017 року [PERSON] , в від імені якого згідно довіреності від 11.09.2017 року за реєстровим номером № 4338, посвідченої приватним нотаріусом Поліщук Л.В., діє [PERSON] продав [PERSON] квартиру трикімнатну за адресою [ADDRESS] . Продаж вчинено за ціною 161 409,00 грн. (дорівнює оціночній вартості квартири). В п. 2 договору зазначено, що продавець в особі представника одержав від покупця кошти за продаж повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продану квратиру та відсутність претензій фінансового характеру. 11 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області з повідомленням про скоєння злочину передбаченого ст. 190 КК України - щодо дій [PERSON] , яка заволоділа чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, що призвело до незаокнного продажу майна - вищевказаної квратири. 13 жовтня 2017 року вищевказана довіреність була скасована [PERSON] . В червні 2017-липні 2017 [PERSON] відправляв грошові переводи з Польші на ім`я [PERSON] і [PERSON] ( невістка відповідачки). Як вбачається з відміток в паспорті позивача, з 23.04.2017 по 02.09.2017 він перебував у республіці Польші. Як вбачається, з Довідки ТОВ ТД «Морепродукт», за цивільно-правовим договором від 08.09.2017 року з [PERSON] , останній надава послуги тальмана в період з 08.09 по 11.09.2017 року під час цілодобового приймання судової партії вантажу на території ДП «Миколаївський морський торгівельний порт». Як вбачається з копії поквартирної картки форми Б за адресою [ADDRESS] , у квартирі 19.08.2014 року крім власника [PERSON] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( неповнолітні діти відповідачки) - всі були зняті з реєстрації 22.09.2017 року. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, а саме: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, а саме: Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно до вимог ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою, сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Щодо вимог позову про визнання недійсною довіреності на підставі ст. 229 ЦК України як такої, що вчинена під впливом помилки. Частиною 1 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до частини третьої статті 244 Цивільного кодексу України (далі ЦК) довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За своєю юридичною природою довіреність є одностороннім, безоплатним, консенсуальним, каузальним, фідуціарним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі довірителя. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Згідно зі ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належать вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення). Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9 убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року № 570/747/17 та від 14 листопада 2018 року, справа № 333/3038/16-ц, від 15 грудня 2020 року, справа № 723/2973/16-ц, від 24 березня 2021 року справа № 713/883/19, в яких були встановлені подібні правовідносини Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору доручення на право розпорядження квартирою замість договру доручення для «представництва правовостановлювальних документів на квартиру в органах опіки та піклування», суд повинен як за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваної довіреності та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за сукупністю інших обставин, як: вік позивача, його стан здоров`я та освітній рівень; відсутність чи наявність фактичної передачі спірного нерухомого майна в подальшому за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю тощо. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] як на підставу позовних вимог посилався на неправильне сприйняття обсягу та наслідків наданої довіреності, та вважав, що уповноважує [PERSON] лише надати від його імені правовстановлювальні документи до Служби у справах дітей на підтвердження права проживання неповнолітніх дітей відповідачки у спірній квартирі. Натомість позивач не заперечував в суді той факт, що він з сам зареєстрував відповідачку та її неповнолітніх дітей за постійним місцем проживання в спірній квартирі ще в серпні 2014 року, навіть не намагався дізнатися, що за документи і яким чином їх слід надавати органу опіки та піклування, доказів надсилання листа від Служби у справах дітей з вимогою про надання певних документів до нього чи [PERSON] - суду не надав жодних, наявність перешкод особисто звернутися до Служби у справах дітей з відповідною заявою з пітвердженням права проживання дітей відповідача у належній йому квартирі - суду не надав і навіть на такі не посилався. За обставинами цієї справи позивач усвідомлено надавав оспорювану довіреність, розумів наслідки укладення договору доручення. Подальше виникнення суперечностей та конфліктів щодо умов використання цієї довіреності щодо вартості відчуженого майна, передачі коштів, права користування квартирою - не може бути підставою для визнання договору доручення недійсним з заявлених підстав. Враховуючи вищенаведене, не відповідають обставинам справи твердження позивача та його представника на наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття [PERSON] правової природи та обсягу наданої ним довіреності, прав та обов`язків сторін. Оцінивши обставни справи, суд дійшов висновку, що довіреність від 11.09.2017 року передбачала право продажу спірної квартири, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] , будучи молодою, освіченою людиною не міг не розуміти її змісту, обсягу повноважень, якими наділив [PERSON] , та помилявся щодо правової природи цього правочину. Враховуючи недоведеність позивачем обставин, які могли вплинути на неправильне сприйняття ним юридичних наслідків вчиненого правочину, суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині заявлених вимог. Щодо вимог позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу на підставі ст. 232 ЦК України як такого, що вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 658 ЦК право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Із зазначеного випливає, що істотними умовами договору купівлі-продажу є сплата грошової суми за майно та продаж майна власником. Відповідно до частини першої статті 332 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (п.п. 1,2 ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. За змістом ст. 232 ЦК України, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, провадження № 61-11797св18, щодо застосування статті 232 ЦК України зазначено, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. Не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Проте, у справі немає належних та допустимих доказів того, що [PERSON] , яка придбала майно за договором купівлі-продажу від 23.09.2017 року, діяла недобросовісно, мала домовленість із представником [PERSON] , яка діяла усупереч інтересам позивача. Довіреність на час укладенні угоди не була скасована. Щодо неотримання коштів за спірним договором, то зазначені обставини не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу , в якому до того ж зазначено, про проведення повного розрахунку між сторонами до його підписання, враховуючи, що довіреністю від 11.09.2017 року позивач уповноважив свого представника отримувати належні йому кошти за квратиру в повному обсязі та на власний розсуд. Неповернення позивачу коштів, отриманих від продажу спірного майна не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє позивача права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконання договору доручення. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 357/6663/16-ц. Також судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на той факт, що ціна за продаж спірної квартири за договором купівлі-продажу від 23.09.2017 була занижена. Так, відповідно до статті 6 Цивільного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Натомість, ціна продажу квартири за цим договором відповідає грошовій оцінці, що була здійснена оцінювачем згідно звіту про експертну грошову оцінку квартири , наявного в матеріадах нотаріальної справи . Наданий позивачем звіт від 08.11.2019 року по оціночну вартість спірної квратири станом на 23.09.2017 року у розмірі 572 440 грн - не може слугувати безумовною підставою для висновків про недійсність оспорюваного правочину. Довіреність від 11.09.2017 не обумовлює іншої або конкретної ціни продажу квартири, відсутні докази того, що позивач уповноважив представника вчинити продаж за іншою ціною. Укладення договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені продавця як представник діє донька покупця, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (матір`ю). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Схожі правові висновки викладені у Постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Вказана позиція суду підтверджується висновками , викладеними у Постанові від 15 червня 2020 року у справі № 635/4492/17 (провадження № 61-39383св18) Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Також, із матеріалів нотаріальної справи вбачається, що [PERSON] , хоча і доводиться матір`ю [PERSON] , придбала спірну квартиру за власні кошти, отже остання не є співвласником цього нерухомого майна. Доводи представника позивача, що [PERSON] діяла у власних інтересах, усвідомлюючи, що після смерті матері квартира перейде у її власність в порядку спадкування, є виключно припущеннями та не є підставою для висновку про наявність зловмисної домовленості між відповідачами. Судом достеменно не встановлено, що [PERSON] не мав волевиявлення на продаж спірної квартири, а [PERSON] діяла поза межами своїх повноважень та всупереч інтересам позивача , а [PERSON] , яка придбала майно за договором купівлі-продажу, діяла недобросовісно, та мала місце зловмисна домовленість представника позивача - [PERSON] та [PERSON] . За такого , суд доходить висновку про відмову в позові і цій частині позовних вимог. Посилання представника позивача на порушення положень п 2 Постанови Правління НБУ від 06.06.2013 № 210 « Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», а саме права фізичних осіб здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) -то сам факт відсутності підтвердження такого безготівкогового розрахунку не свідчить про недійсність договору купівлі-продажу , адже в п.2 розділу І договору заначаено, що покупець в особі представника вже одержав повну суму розрахунку на час укладення договору. Порушення сторонами певних вимог діючих на той час нормативно-правових актів не є предметом оцінювання в даній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме, судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову відповідача на корсить позиваач стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed