Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом до Іллічівської міської Ради Одеської області в якому просить визнати право власності на нежитлову будівлю магазину, площею 61,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.2). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 09.04.2000 року, зареєстрованого в КП «БІТ» м.Іллічівська Одеської області належить торговельний павільйон загальною площею 18,4 кв.м. З метою реконструкції зазначеного павільйону він подав декларацію про початок будівельних робіт за №ОД 083130850164 від 26.03.2013 року та 14.03.2014 року декларація про готовність об'єкта до експлуатації була зареєстрована в ДАБК Одеської області. Рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області позивачу було відмовлено у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, оскільки в ній міститься посилання на скасований договір оренди земельної ділянки. За цих обставин позивач вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання права власності на реконструйований об'єкт на підставі рішення суду. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав відзив на позов, в якому заперечував проти вимог позивача, вважає, що у декларації зазначені відомості, які не відповідають дійсності та відсутня державна реєстрація договору оренди земельної ділянки. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 09 квітня 2000 року, зареєстрованого в КП «БТІ» м.Іллічівська Одеської області позивачу належить торговельний павільйон загальною площею 18,4 кв.м. (а.с.3-4). У відповідності до декларації про початок будівельних робіт за №ОД 083130850164 від 26.03.2013 р. розпочато реконструкцію приміщення по [ADDRESS] (а.с.6). 14 березня 2014 року декларація про готовність об'єкта до експлуатації була зареєстрована в ДАБК Одеської області (а.с.5-7). Згідно листа виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області від 21 листопада 2014 року за №1-с-3220, питання щодо підтвердження згоди на реконструкцію магазину не заперечується (а.с.9). Згідно листа Іллічівської міської ради Одеської області №1-С-21 від 19 січня 2015 року вбачається, що Договір оренди земельної ділянки за №30 від 23 грудня 2011 року у встановленому порядку не зареєстрований та був скасований. Натомість між ФОП [PERSON] та Іллічівською міською Радою Одеської області укладено договір Оренди земельної ділянки №68 від 19 жовтня 2012 року, який є чинним та підлягає державній реєстрації у відповідності до вимог ст.ст.125,126 ЗК України (а.с.10). Рішенням Державного реєстратора Дубровіної О.В. позивачу відмовлено у проведенні державної реєстрації реконструкції приміщення у зв'язку із тим, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації містить посилання на скасований договір оренди земельної ділянки (а.с.8). Згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації в п.11.1 зазначено Договір оренди земельної ділянки №30 від 23 грудня 2011 року (а.с.6). При вирішення даного спору, суд застосовує законодавство на момент виникнення правовідносин. Так, правові та організаційні основи містобудівної діяльності регулюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17 лютого 2011 року. Відповідно до ст.6, п.6 ч.1 ст.7 цього Закону управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється в тому числі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю. Управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об'єктів містобудування, проектної документації. Згідно п.2 ч.1 ст.34, ч.1, 2, 3 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності. Право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об'єктах, що належать до I - III категорій складності, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводить орган державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п'яти робочих днів з дня надходження декларації. Виконувати будівельні роботи, підключати об'єкт будівництва до інженерних мереж та споруд без реєстрації зазначеної декларації забороняється. За наявності зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається. Форма декларації про початок виконання будівельних робіт, порядок її подання та реєстрації, форма повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Частиною 8 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про початок виконання будівельних робіт, та виконання будівельних робіт без зареєстрованої декларації. Частинами 5, 10 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Та замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації, та за експлуатацію об'єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката. Згідно ч.1 ст.39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі якщо замовник самостійно виявив технічну помилку у надісланому повідомленні про початок виконання підготовчих чи будівельних робіт, зареєстрованій декларації про початок виконання підготовчих чи будівельних робіт або про готовність об'єкта до експлуатації, а також у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які не є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом відповідно до закону, до такого повідомлення або декларації вносяться зміни у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно ч.ч.1,2 ст.331 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно абз.2 п.49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. року № 868, державна реєстрація прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно щодо новозбудованого або реконструйованого нерухомого майна проводиться за наявності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно, за заінтересованою особою. Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об'єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об'єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий або навпаки) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об'єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; Згідно ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Суд зазначає, що позивачем в судовому засіданні не надано документів, які б підтверджували виникнення речових прав на земельну ділянку, на якій розташовано реконструйований об'єкт у відповідності до вимог ст.125-126 ЗК України. Також суд зазначає, що оскільки положеннями ч.1, 2 ст.331 ЦК України передбачено порядок виникнення права власності на реконструйоване (новостворене) майно, питання державної реєстрації речових прав повинні вирішуватись у межах положень ст.331 ЦК України і органами до компетенції, яких належить вирішення питання реєстрації речових прав, тому суд не вправі вирішувати питання про визнання права власності оскільки не є тим, органом, на який законом покладається обов'язок щодо реєстрації речових прав. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги заявлені позивачем про визнання права власності на нежитлове приміщення не можуть бути задоволені, оскільки є безпідставними.

Outcome: dismissed