Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидка Ірина Миколаївна, про визнання договору удаваним, визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує наступним. 26.12.2014р. [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу подружжя дітей не має. На даний час питання про розірвання шлюбу між сторонами вирішується в судовому порядку. Позивач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою з місця його реєстрації, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, а саме: [ADDRESS] та взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №3244-169 від 22.10.2014. За вказаною адресою сторони проживають однією сім`єю з жовтня 2014р., що підтверджується письмовими доказами, зокрема: Довідкою №2613 від 11.12.2014р. Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області де вказано, що [PERSON] , 1966р. народження дійсно проживає без реєстрації в [ADDRESS] . Листом №672 від 13.03.2015р. Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, згідно якого вбачається, що відповідно до п. 1.1. розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 05.02.2014р. №61 «Про внесення змін до розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 19.03.2012р. №283» та протоколу від 19.02.2015р. №2 засідання комісії з питань житлових субсидій та пільг при Києво-Святошинській районній державній адміністрації [PERSON] включено з 19.02.2015р, до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, згідно ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як інваліда війни 3 групи за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . Актом встановлення факту проживання особи №01/05 від 25.05.2020 р. складеного комісією ТОВ «НАО СІСТЕМ-1», згідно якого встановлено та зафіксовано факт проживання без реєстрації в квартирі [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Згідно Попереднього договору від 26.05.2015р., укладеного між [PERSON] (Продавець) і [PERSON] (Покупець), посвідченого приватним нотаріусом Святошинського районного нотаріального округу Київської області ІІІвидкою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №122, сторони зобов`язались у майбутньому, в строк не пізніше 26.05.2022р. укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (спірної квартири), ціна якої визначена за погодженням сторін в розмірі 217000 грн.,яка повністюсплачена покупцем [PERSON] на користь продавця [PERSON] станом на 09.04.2019р., що підтверджується власноручною розпискою продавця [PERSON] . В той же день, 26.05.2015р. приватним нотаріусом Києво-Святощинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І.М. було посвідчено Довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за №121, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси, як власника належної їй на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] , для цього представнику надано право вільного доступу до вищезазначеної квартири, підписувати, подавати та одержувати необхідні договори, заяви, довідки, посвідчення та будь-які інші необхідні документи у всіх підприємствах, незалежно від їх підпорядкування та форми власності, в тому числі в органах технічної інвентаризації, житлово-комунальних підприємствах, установах, сплачувати необхідні збори, мита та податки, а також здійснювати всі інші юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цих повноважень у відповідності з діючим законодавством. Довіреність видано строком на сім років (до 26.05.2022р.), якщо не буде припинена раніше цього терміну шляхом скасування з дотриманням при цьому вимог цивільного законодавства. Аналізуючи юридичний зміст ст. 635 і 655 ЦК України і правову природу попереднього договору (в нашому випадку попереднього договору купівлі-продажу нерухомості - квартири) і договору купівлі-продажу нерухомості - квартири (в нашому випадку прихованого) можливо дійти до висновку про наступне. Так, як вбачається з ч. 1 ст.635 ЦК України, предметом попереднього договору купівлі-продажу нерухомості (квартири) є наміри сторін в майбутньому укласти договір основний договір купівлі-продажу цієї нерухомості (квартири), а не сама нерухомість (квартира). Натомість, предметом договору купівлі-продажу нерухомості (квартири), є сама квартира і саме за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) у покупця виникає обов`язок оплатити ціну придбаного нерухомого майна (квартири), натомість як у продавця виникає зустрічний обов`язок передати відчужену нерухомість (квартиру) покупцю у власність. В даному випадку, сплата в повному розмірі ціни нерухомого майна - квартири покупцем [PERSON] за попереднім договором купівлі-продажу, прийняття продавцем [PERSON] цих коштів від покупця [PERSON] тафактична передача останній придбаної квартири у користування, що відповідає в повній мірі усім істотним умовам договору купівлі-продажу квартири згідно ст.655 ЦК України, беззаперечно свідчить, що сторони - [PERSON] і [PERSON] уклали не попередній договір купівлі-продажу квартири, а основний договір купівлі-продажу квартири. Якщо за попереднім договором передаються грошові кошти (за законом не можуть передаватись), очевидним є не відповідність волі сторін їх дійсному волевиявленню, яке маскується, а тому для з`ясування дійсної природи правовідносин, що виникли між сторонами при укладенні такого правочину, слід виходити із правової природи та характеру грошових коштів, про які йдеться в такому попередньому; договорі та їх правовий зміст, погоджений сторонами. Позивач і відповідачка-1 є переселенцями з тимчасово окупованої території України в Луганській області та були вимушені переїхати до м.Києва, де у них постало питання з житлом. У 2015р. позивач домовився із керівництвом компанії, в якій він працював, що вони допоможуть із придбанням квартири для його родини. Враховуючи, що відповідачка-1 власного житла в м.Києві не мали та потребували житла,керівництво позивача погодилось допомогти. Умови домовленості із керівництвом полягали в тому, що керівництво купує квартиру на будь-кого з подружжя, а позивач і відповідачка-1 зобов`язуються на умовах розстрочки виплатити її вартість. Так, на виконання цих домовленостей 26.05.2015р. відповідачкою-1 було укладено договір купівлі-продажу квартири з продавцем [PERSON] з розстроченням платежу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оформленням договору купівлі-продажу квартири займалась дружина позивача - відповідачка-1, так як позивач їй довіряв і придбана квартира планувалась для їх спільного проживання як подружжя та за яку розстрочення платежу вони планували виплачувати спільно. Позивач і відповідачка-1 до квітня 2019р. виплачували за цим договором кошти спільно із бюджету сім`ї, позивач був впевнений, що сплачують вони за квартиру, що є їх спільною сумісною власністю і 09.04.2019р. здійснили останній платіж, про що є розписка продавця [PERSON] . Позивач розумів, що з часу виплати розстрочки платежу продавцю [PERSON] , з останньою будь-які боргові правовідносини є вичерпаними і вони з дружиною є співвласниками єдиного житла, де разом проживали сім`єю. У вересні 2018р. в сім`ї [PERSON] і [PERSON] у подружжя мала місце конфліктна ситуація, відповідачка-1 подала позов до Києво-Святошинського районного суду Київської області про розлучення, в якому провадження було відкрито ухвалою суду від 26.09.2018р, (справа №369/12000/18), однак в подальшому сімейний конфлікт було вичерпано, подружжя примирилось, позивачка [PERSON] до суду не з`явилась двічі, у зв`язку із чим ухвалою суду від 21.12.2018р. позов було залишено без розгляду. Подружжя [PERSON] і [PERSON] весь період перебування у шлюбі постійно проживали разом у придбаній ними квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Однак, в грудні 2019р. в сім`ї позивача і відповідачки-1 почали виникати конфлікти у зв`язку із тимчасовим вимушеним проживанням разом з ними сина відповідачки-1 і дочки позивача, у зв`язку із чим 17.01.2020р. вони фактично припинили шлюбно-сімейні стосунки, ведення спільного господарства, хоча залишились проживати в спірній квартирі разом. Наразі в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] , провадження по якій було відкрито ухвалою суду від 02.04.2020 р. Розуміючи складність ситуації та юридичну необізнаність в питаннях розлучення і поділу майна, позивач в травні 2020р. звернувся за правовою допомогою, де у нього запросили копію правовстановлюючого документу на майно, що підлягало поділу - квартиру [ADDRESS] . Оскільки позивач не мав таких документів, 29.05.2020р. за офіційним запитом отримана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна, з якого було з`ясовано, що вказана квартира не є об`єктом права власності [PERSON] і [PERSON] як подружжя, оскільки на праві власності залишається зареєстрованою за продавцем [PERSON] , що дуже здивувало позивача і він зрозумів, що з травня 2015р. по квітень 2019р. сплачував кошти разом із відповідачкою-1 за чужу квартиру, зрозумів, що конструкція укладеного попереднього договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] і [PERSON] була удаваною, оскільки в їх сім`ї завжди йшла мова про придбання у власність однокімнатної квартири для спільного проживання подружжя і як вони з дружиною раділи після повної сплати у квітні 2019р. останнього платежу продавцю [PERSON] та святкували дану подію. Про удаваність попереднього договору від 26.05.2015 свідчить той факт, що ціна спірної квартири сплачена покупцем на користь продавця ще 09.04.2019, про що є відповідна письмова розписка продавця, складена на виконання п. 3.3. попереднього договору, квартира передана покупцю та останній використовує придбану квартиру для проживання родини ще з жовтня 2014 року. Відповідачі виконали всі істотні вимоги звичайного договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), передбачені в ч. 7 ст. 655 ЦК України, а тому вони уклали не попередній договір купівлі-продажу квартири, а Основний договір купівлі-продажу квартири, приховавши майно від набуття ним статусу сумісної власності та можливого поділу, оскільки спірна квартира придбавалася відповідачем-1 в шлюбі з позивачем, в інтересах сім`ї, для спільного проживання подружжя, за кошти спільного бюджету. Приховання дійсного волевиявлення сторін, було оформлено не актом приймання-передачі придбаного майна, а шляхом оформлення нотаріальної довіреності у той же день, коли був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири 26.05.2015, згідно якої продавець [PERSON] офіційно передала покупцю [PERSON] як покупцю вільний доступ до відчуженої квартири, а також фактично передала свої повноваження як власника нерухомого майна, хоча юридично спірна квартира залишилася зареєстрованою за продавцем. Згідно ч. 1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Оскільки позивач фактично лише 29.05.2020р. довідався про зміст званого попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , саме з цього часу розпочав свій сплив трирічний строк позовної давності, у зв`язку з чим причина пропуску ним строку позовної давності для оспорювання (визнання удаваним) попереднього д 26.05,2015р. є поважною і такою, що заслуговує на увагу суду при вирішенні питання та необхідності захисту порушеного майнового права позивача. В даному контексті важливим є той факт, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та взятий на облік за адресою спірної квартири з 22.10.2014р., в якій він постійно з цього часу та не має іншого житла. З огляду на вищевикладене, позивач просив суд: 1. Попередній договір від 26.05.2015р., укладений між [PERSON] (Продавець) і [PERSON] (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Швидкою І.М. та зареєстрований в реєстрі за 122, - визнати удаваним. 2. Визнати, що Попередній договір від 26.05.2015р., укладений між [PERSON] (Продавець) і [PERSON] (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Швидкою І.М. та зареєстрований в реєстрі за 122, - є договором купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] . 3.Визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності[PERSON] і [PERSON] як подружжя. 4. Поділити спільну сумісну власність [PERSON] і[PERSON] як подружжя - квартиру [ADDRESS] . 5. Визнати за [PERSON] , - право власності на Ѕ (одну другу) частину квартири [ADDRESS] порядку поділу спільного майна подружжя. 6. Визнати за [PERSON] , - право власності на Ѕ (одну другу) частину квартири [ADDRESS] порядку поділу спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує в повному обсязі, подала відзив на позовну заяву. Вважає, що позовні вимоги щодо визнання договору удаваним, визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя є незаконними та безпідставними, а тому не можуть бути задоволені судом. Сторони попереднього договору купівлі-продажу відповідно до статей 6 та 627 ЦК України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і можуть встановлювати за власною домовленістю порядок розрахунків за попереднім договором купівлі продажу, а не виключно за основним договором купівлі-продажу. Передана за попереднім договором купівлі-продажу сума коштів вважається авансом. Попередній договір купівлі-продажу квартири відповідає нормам ч. 1 ст. 635 ЦК України. 26.05.2015 між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до п. 1 якого сторони зобов`язалися у майбутньому, в строк не пізніше 26.05.2022 укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить продавцю на праві особистої приватної власності. На виконання п. 2 в підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору) покупець передала гроші в сумі 39000,00 (тридцять дев`ять тисяч) гривень в рахунок суми, яку повинен сплатити Продавцю при оформленні договору купівлі-продажу квартири. Пунктом 3.3. визначена ціна квартири у розмірі 217000,00 (двісті сімнадцять тисяч) гривень та порядок розрахунку. Згідно з пунктами 3.6. попереднього договору сторони визначили строк у який вони повинні виконати свої взаємні обов`язки за основним договором, продавець передати майно, а покупець відповідну грошову суму до 26.05.2022 року. Укладаючи вищевказаний попередній договір купівлі-продажу квартири та підписуючи його, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема визначили умови, з настанням яких (передача майна продавцем та сплата покупцем відповідної грошової суми до 26.05.2022) у кожної зі сторін виникає обов`язок у майбутньому щодо укладення основного договору. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Таким чином, попередній договір, укладений відповідачами не може вважатися основним договором купівлі-продажу, оскільки згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, адже майно (квартира) за попереднім договором не перейшло у власність [PERSON] Зазначає, що розписка, яку Позивач вважає такою, що складена на виконання п. 3.3. попереднього договору не може бути належним доказом сплати коштів за квартиру. Як вбачається зі змісту розписки [PERSON] отримала в рахунок погашення від [PERSON] 16000 грн, загальна сума погашеного боргу 217000 грн., при цьому в розписці не вказано, що вона складена на виконання п. 3.3. попереднього договору, також не зазначено, що кошти були одержані [PERSON] як частина оплати закупівлю квартири, а відтак вона носить характер боргової розписки і не може бути доказом сплати вартості квартири за попереднім договором. До того ж, у п. 3.3. попереднього договору зазначено, що 39000 грн. продавець одержала від покупця до підписання цього договору та підтвердила цей факт своїм підписом під договором, відповідно у розписці мала би бути зазначена ця сума. Жодних доказів того, що дана розписка була надана Відповідачем-2 Відповідачу-1 як підтвердження сплати вартості квартири на виконання попереднього договору Позивачем не надано. Таким чином, розписка про одержання коштів в рахунок погашення боргу не може бути доказом того, що попередній договір купівлі-продажу за своєю правовою природою (правами, обов`язками, суттю, істотними умовами) є договором купівлі-продажу. Квартира за попереднім договором не була і не могла бути відчуженою, а відповідно не було зареєстроване право власності на квартиру Відповідачем-1, адже частинами 1,2 ст. 328 ЦК України закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Довіреністю від 26.05.2015 [PERSON] уповноважувала [PERSON] тільки представляти її інтереси як власника, належної їй на праві особистої приватної власності квартири, зокрема, право вільного доступу до вищезазначеної квартири, підписувати, подавати та одержувати необхідні договори, заяви, довідки тощо. При цьому, вказаною довіреністю [PERSON] не уповноважувала [PERSON] продавати, дарувати чи вчиняти будь які інші правочини щодо відчуження квартири від її імені за ціну та на умовах за своїм розсудом, укладати та підписувати відповідні договори та зареєструвати їх. Укладений попередній договір повністю відповідає ст.ст. 202, 203, 635 ЦК України, та породжує у сторін обов`язок укласти відповідний основний договір в майбутньому, що відповідає дійсній спрямованості волі сторін при укладенні договору. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] і не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Умови попереднього договору не виконані строк цього договору визначений сторонами до 26.05.2022. Відповідно до положень ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст.259 ЦК України). Позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, оскільки оспорюваний попередній договір було укладено 26.05.2015 року. Натомість, Позивач звернувся до суду лише 18.06.2020. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Оскільки, Позивач звернувся до суду після завершення строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові, Відповідачем-1 подане відповідне клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача. З огляду на вищезазначене, [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидка Ірина Миколаївна, про визнання договору удаваним, визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.05.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача - адвокат Торута Людмила Павлівна та позивач у судове засідання 05.08.2021 з`явилися. Позовні вимоги підтримали та просилили суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Волошин Ігор Володимирович в судове засідання 05.08.2021 з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. В судовому засіданні 05.08.2021 було оголошено перерву до 06.08.2021 року 08:30 год.. 06.08.2021 учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 26.12.2014р. [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу подружжя дітей не має. 26 травня 2015р. [PERSON] (Продавець) і [PERSON] (Покупець) уклали попередній договір,посвідчений приватним нотаріусом Святошинського районного нотаріального округу Київської області ІІІвидкою І.М., зареєстрований в реєстрі за № 122. Відповідно до п. 1 вказаного договору сторони зобов`язалися у майбутньому, в строк не пізніше 26.05.2022 укласти договір купівлі-продажу квартири (основний договір) на умовах, визначених цим договором. Пунктом 2 цього договору передбачено, що в підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору) покупець передає гроші в сумі 39000,00 (тридцять дев`ять тисяч) гривень в рахунок суми, яку повинен сплатити продавцю при оформленні договору купівлі-продажу квартири. Пунктом 3.1. цього договору визначено, що об`єкт продажу однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належить продавцю на праві особистої приватної власності. Пунктом 3.3. цього договору визначена ціна квартири у розмірі 217000,00 (двісті сімнадцять тисяч) гривень та встановлено такий порядок розрахунку: -39 000,00 грн продавець отримала від покупця до підписання цього договору, що підтверджує своїм підписом під цим договором; -178 000,00 грн будуть сплачуватись покупцем частками до оформлення основного договору. Одержання часткового платежу продавець підтверджує розпискою. При сплаті покупцем достроково повної вартості квартири сторони домовились про укладення основного договору раніше зазначеного в п. 1 терміну. Згідно з пунктом 7 цього договору у разі якщо одна сторона ухиляється від виконання обов`язку за цим договором (тобто ухиляється від укладення основного договору) інша сторона вправі звернутись до суду з вимогою про примушування укласти договір або визнання основного договору таким, що є укладеним. Позивачем не надано належних доказів про те, що попередній договір є удаваним. За змістом умов попереднього договору він спрямований на укладення основного договору. Частиною першою статті 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу удаваності правочину, чого ним не було зроблено. За удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1ст.235 ЦК України). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. 26 травня 2015р. приватним нотаріусом Києво-Святощинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І.М. було посвідчено Довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за №121, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси, як власника належної їй на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] , для цього представнику надано право вільного доступу до вищезазначеної квартири, підписувати, подавати та одержувати необхідні договори, заяви, довідки, посвідчення та будь-які інші необхідні документи у всіх підприємствах, незалежно від їх підпорядкування та форми власності, в тому числі в органах технічної інвентаризації, житлово-комунальних підприємствах, установах, сплачувати необхідні збори, мита та податки, а також здійснювати всі інші юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цих повноважень у відповідності з діючим законодавством. Довіреність вказує на те, що відповідач 1 діє як представник відповідача 2, а не як власник квартири. Це вказує на відсутність двохсторонньої домовленості щодо отримання квартири у власність відповідача 1 на підставі попереднього договору. 09 квітня 2019 року [PERSON] надала [PERSON] розписку про отримання 16 000,00 гр. Загальна сума погашеного боргу 217 000,00 грн., проте доказів, що дана розписка повязана з попереднім договором суду надано не було. Судом не було встановлено, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу квартири.Відповідно квартира [ADDRESS] . За вказаної обставини вимога про визнання її спільною сумісною власністю подружжя і її поділ є необгрунтованою. З показів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивач вважав себе співвласником спірної квартири. Однак самим позивачем надані належні докази про те, що квартира на даний час є власністю [PERSON] . Ч. 1 та ч. 2 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. А отже, так як судом не було встановлено, що між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, позов не підлягає задоволенню. Крім того, Відповідач-1 просила застосувати ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України як підставу для відмови в позові. Проте, так як у задоволенні позову відмовлено по суті, то відсутні підстави для застосування до вимог позивача позовну давність. За положенням ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed