Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до суду з позовом до Рафалівської селищної ради, [PERSON] , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання незаконним рішення Рафалівської селищної ради від 23.06.2003 року №109, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину земельної ділянки несільськогосподарського призначення за кадастровим номером 5620855400:02:015:0001 та скасування державної реєстрації права власності на дану земельну ділянку. 20.11.2018 року, позивачем збільшено позовні вимоги та додатково заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення №978 та Державного акту на право власності на земельну ділянку від 25.03.2005 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що при підготовці документів, що посвідчують його право користування земельними ділянками смуги відведення в адміністративних межах Рафалівської селищної ради Володимирецького району, було виявлено, що в смузі відводу, а саме в районі 357 км. пк 4 на відстані 40 м. від головної колії з лівої сторони напрямку Ковель-Сарни знаходиться земельна ділянка підприємця [PERSON] , на яку виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку від 25.03.2003 на площу 0,0327 га. В той же час, на цій же земельній ділянці розташована верхня будова колії, інвентарний №020122079, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця», що є державним підприємством. Вказана земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] на підставі рішення Рафалівської селищної ради від 23.06.2003 року №109 та укладеного 11 грудня 2003 року згідно цього рішення договору купівлі-продажу №978 земельної ділянки, площею 0,0327 га. для будівництва та обслуговування магазину. [INFO] [PERSON] помер. Дану земельну ділянку прийняла в спадщину його дружина [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги. Оскільки дана земельна ділянка повністю накладається на смугу відведення залізниці, вважають вказані рішення, договір, свідоцтво про прийняття спадщини та Державний акт незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Окрім того, в липні 2017 року позивач звертався до суду з аналогічним позовом до [PERSON] , Рафалівської селищної ради, однак в позові відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся передчасно до суду з позовом до [PERSON] , оскільки після його смерті спадщину ніхто не прийняв, що свідчить про передчасність та необґрунтованість заявлених до нього вимог. Відмовляючи у позові до селищної ради, суд виходив з того, що остання у відповідності до своїх повноважень вправі була продавати вказану земельну ділянку [PERSON] , оскільки спірна земельна ділянка була продана за рахунок земель запасу селищної ради, а не за рахунок земель залізниці і при вчиненні таких дій право чи законні інтереси позивача не були порушені. Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 31.05.2018 року, рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 лютого 2018 року скасовано та прийнято нове, яким провадження у справі за позовом, в частині позовних вимог до [PERSON] , закрито за п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. В частині позовних вимог до Рафалівської селищної ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області відмовлено, оскільки позивач заявив позов до Рафалівської селищної ради і не заявляв клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідачів спадкоємця(ців) [PERSON] , що прийняли спадщину, а суд за своєю ініціативою не може цього зробити, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті. З цих підстав у задоволенні такого позову відмовлено, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи всіх належних відповідачів. На підставі наведеного, просять позов задовольнити. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.32). 23.11.2018 року підготовче судове засідання відкладено за клопотаннями відповідача [PERSON] (т.1 а.с.37). Сторонами та третьою особою подано відзиви на позов, письмові пояснення та заперечення (т.1 а.с.40, 50-51, 54-56, 87-91, 102-106, -36, 87-89, 95-100, 102, 108-110, 111, 121-123; т.2 а.с. 95-97, 110-112). 15.01.2019 року за клопотанням представника позивача судом призначено судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (т.1 а.с.136). 02.10.2019 року після отримання висновку експерта, провадження у справі поновлено (т.1 а.с.217). 18.12.2019 року за клопотанням відповідачки [PERSON] судом призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (т.2 а.с.41). 21.05.2020 року після отримання висновку експерта, провадження у справі поновлено (т.2 а.с.62). 31 липня 2020 року представником відповідача - адвокатом Вітошко Ю.Г. подано заяву про застосування строків позовної давності. (т.2 а.с.100-101) 18 серпня 2020 року від представника позивача подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, просить відмовити у задоволенні даної заяви, оскільки позивачем не пропущено таких строків, адже саме після погодження і затвердження технічної документації залізниця дізналася про порушення її права на користування земельною ділянкою у 2015 році. (т.2 а.с.108-109) 14.09.2020 року судом закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (т.2 а.с.125). В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на мотиви, викладені в позовній заяві та інших письмових заявах, відповідях на відзив, підтримала позовні вимоги, надала пояснення в межах пред`явленого позову. Представники відповідачки [PERSON] - адвокати Вітошко Ю.Г., Сенчук В.П., заперечили проти позову з мотивів, викладених у відзиві та інших письмових заявах, та пояснили, що чоловік позивачки - [PERSON] в 2003 році на підставі рішення Рафалівської селищної ради придбав у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 327 кв.м. Вказана ділянка розташована в межах населеного пункту, ніколи не перебувала в користуванні залізниці, на цій ділянці не розташовані і раніше не були розташовані жодні споруди чи будівлі залізничного транспорту. Оформлення всіх документів на землю в т.ч. договору купівлі-продажу, Державного акту та інших проведено з дотриманням вимог закону. Весь час [PERSON] як власник ділянки, сплачував земельний податок, безперешкодно володів та користувався земельною ділянкою. Після смерті чоловіка, позивачка [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, в т.ч. і на вказану земельну ділянку. Вважають позовні вимоги безпідставними та недоведеними і просили відмовити в їх задоволенні. Належним чином повідомлений представник відповідача Рафалівської селищної ради Володимирецького району в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у їх відсутності. Заперечив проти задоволення позову з мотивів, викладених у письмовому відзиві, в т.ч. з тих підстав, що [PERSON] земельна ділянка була продана не із числа земель залізниці, а за рахунок земель запасу селищної ради. Межі земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні залізниці, в натурі (на місцевості), не встановлені. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру заперечило проти позову з мотивів, викладених у письмових запереченнях та поясненнях. А саме даний позов не визнають з тих підстав, що відповідно до державного акту на право користування землею від 25.12.1969 року, виданого Львівській залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» є постійним користувачем земельної ділянки загальною площею 293,9 га для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту на території місцевих рад Володимирецького району Рівненської області. Межі земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні Залізниці, в натурі (на місцевості), не встановлені. У зв`язку з тим, що земельна ділянка відводилася у постійне користування ще у 1969 році, формування земельних ділянок не здійснювалося. Також таке формування не було проведено і під час розроблення технічних документацій з інвентаризації земель, про що свідчить відсутність документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа. Саме тому, технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель, у даному випадку, не може бути підставою для формування земельної ділянки та звернення до суду для скасування свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Адже, зазначити площу накладки земельної ділянки громадянина - власника земельної ділянки на землі залізниці можна лише шляхом звернення до державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області для отримання адміністративної послуги - «Державна реєстрація земельної ділянки з видачею витягу з Державного земельного кадастру», подавши передбачені статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд рахує, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району №109 від 23 червня 2003 року (т.1 а.с.9), було укладено договір №978 від 11 грудня 2003 року купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування магазину між Рафалівською селищною радою та [PERSON] , який того ж числа посвідчений приватним нотаріусом Володимирецького районного нотаріального округу Рівненської області (т.1 а.с.10). На підставі вказаного договору [PERSON] набув право власності на зазначену земельну ділянку, яке було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 березня 2005 року.(т.1 а.с.11). Таким чином, на час своєї смерті [INFO] , [PERSON] був власником земельної ділянки, загальною площею 0,0327 га., цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування магазину, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 56 208 554 00: 02: 015: 0001. Після смерті [PERSON] відповідачка [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала належне чоловікові майно, в т.ч. і земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.12.2017 року (т.2 а.с.132). Що стосується земель, які перебували в користуванні Укрзалізниці, то їх склад та розташування визначаються наступними письмовими доказами: «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Сарны-Ковель Львовской ж.д. в административных границах Рафаливського района Ровенской области от км. 343+315 до км.366» (надалі План), розробленим в 1957 році проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці (т.1 а.с. 12-17); Державним актом на право користування землею від 25.12.1969 року, виданим виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих щодо земель, переданих в постійне користування Львівській залізниці Міністерства шляхів сполучення у Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, який містить опис земель та план меж земельних ділянок, переданих в користування позивачу, згідно якого, загальна площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіонального філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця, становить 293,9 га для розміщення об`єктів залізничного транспорту (т.1 а.с.205-212). Відповідно до Державного акту на право користування землею від 25.12.1969 року, виданий виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих щодо земель, переданих в постійне користування Львівській залізниці Міністерства шляхів сполучення у Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, земельна ділянка між 356 кв. та 359 км., не значиться і знаходиться в межах смт. Рафалівка, тобто не перебуває у постійному користуванні Львівської залізниці. Земельна ділянка з кадастровим номером 5620855400:02:015:0001 для обслуговування магазину знаходиться між 357 км. та 358 км, тобто на території Рафалівської селищної ради, що зазначено у Висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи №200304/1_30, (т.2 а.с.51-60) Таким чином, з вказаних письмових доказів вбачається що земельна ділянка, яка є предметом даного спору, з 1969 року не перебувала у власності або в користуванні позивача. Так, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування залізничному транспорту загального користування, та їх склад визначаються Законом України «Про транспорт» . Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо (частина 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 11 грудня 2003 року частини 1 і 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» викладено у такій редакції (чинній на час виникнення спірних правовідносин): Землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт» . До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту . Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. Частиною 1 статті 23 Закону України «Про транспорт» , яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16. Наведена обставина підтверджується також висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи №200304/1_ЗО від 18.03.2020 року, з якого вбачається, що земельна ділянка [PERSON] , за кадастровим номером 5620855400:01:015:0001, цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування магазину, що знаходиться між 357 км. та 358 км., тобто на території Рафалівської селищної ради, не знаходиться в межах земельної ділянки Львівської залізниці по лінії Сарни-Ковель (державний акт на право користування землею від 25.12.1969, виданий виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих на право користування землею Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР). На земельній ділянці [PERSON] за кадастровим номером: 5620855400:02:015:0001 відсутні землі під залізничним полотном та його облаштуванням станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (т.2 а.с.51-60). Посилання позивача на інший висновок експертизи - №190823/2_ЗО від 26.09.2019 року (т.1 а.с.187-215), не спростовують висновків суду. Зокрема, висновки експертиз не суперечать один одному, оскільки при проведенні першої експертизи в 2019 році експерт дав відповідь на запитання, чи розташована земельна ділянка [PERSON] в межах смуги відведення залізниці відповідно до «Плану границь полоси відводу» 1957 року, а при проведенні додаткової експертизи визначив розташування спірної земельної ділянки відносно земель залізниці відповідно до Акту від 25.12.1969 року, який було прийнято пізніше. Ця обставина підтверджується висновками відповідних експертиз. При цьому суд приходить до висновку, що з 1969 року в постійному користуванні Львівської залізниці перебувало 293,9 га земель, межі, склад та розташування яких визначено саме Актом на право користування землею від 25.12.1969 р., виданим виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих на право користування землею Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, а не будь-якими іншими документами. Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 1957 рік спірна земельна ділянка була віднесена до полоси відведення Львівської залізниці, однак в 1969 році не була передана в постійне користування підприємству залізничного транспорту. Також судом встановлено, що в порядку, встановленому чинним на той час законодавством, орган місцевого самоврядування відчужив земельну ділянку у власність [PERSON] , для обслуговування магазину. Так, згідно повідомлення Головного управління Держземагенства в Рівненській області Держземагенства України від 05.10.2010 року №03-М-261-301 [PERSON] , земельна ділянка орієнтованою площею 0,03 га розташована в межах населеного пункту та призначена для використання під розміщення житлової забудови громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування і відноситься до категорії земель: «землі житлової та громадської забудови». Як вбачається з Акту від 28.08.2003 року перевірки надання в 1993 та 2001 роках Рафалівською селищною радою Володимирецького району, приватному підприємцю [PERSON] земельних ділянок під магазин та млин, земельна ділянка, площею 0,0327 га, яка була виділена рішенням сесії Рафалівської селищної ради 24 скликання від 26.09.2002 року №38, підприємцю [PERSON] під магазин, до виділення належала КВК "Рубін", що свідчить рішення виконавчого комітету вищевказаної ради від 25.05.1993 р. Земельна ділянка, площею 0,2 га., яка була видалена рішенням сесії Рафалівської селищної ради, 24 скликання від 26.09.2002 року №27 приватному підприємцю [PERSON] під млин, на умовах оренди з подальшим правом викупу, до виділення належала Рівненській атомній електростанції, про що свідчить рішення вищевказаної ради від 22 січня 1992 року №26. Виходячи з вищевказаного, земельні ділянки, вказані в листі УМВС України на Львівській залізниці №5/3558 від 15.08.2003 р. на момент передачі підприємцю [PERSON] Львівській залізниці не належали (т.1 а.с. 94) Згідно Технічного звіту, план меж землекористування (для будівництва магазину, адреса: [ADDRESS] ) погоджений Укрзалізницею. (т.1, а.с. 93) Дані факти представником позивача в судовому засіданні не спростовано належними і допустимими доказами. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем та Рафалівською селищною радою дотримано встановленого порядку переходу права власності на земельну ділянку. Твердження представника позивача про те, що Сарненська дистанція колії Львівської залізниці є відособленим структурним підрозділом залізниці, залізничного транспорту загального користування у складі залізниці без права юридичної особи, а тому не могли погоджувати вище згаданий технічний звіт, не спростовують висновків суду. З огляду на це, тягар помилки та можливого перевищення своїх повноважень при погодженні технічної документації , на думку суду, несе саме позивач. При цьому суд приймає до уваги практику ЄСПЛ з аналогічних питань, яка є частиною вітчизняного законодавства. Так, пунктом 71 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». Також не можуть бути враховані судом посилання представника позивача на положення ст.68 Земельного Кодексу України, ст.11 Закону України «Про транспорт» та ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», оскільки на спірній земельній ділянці не розташовано залізничне полотно чи його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; відсутні також захисні та укріплювальні насадження, службові, культурно-побутові будівлі та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (Висновок додаткової судової земельно-технічної експертизи №200304/1_ЗО від 18.03.2020 року) Ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Таким чином, за змістом вказаних норм закону, право на захист має власник або користувач земельної ділянки, право на землю якого порушене, не визнане або оспорюється. Разом з тим, в ході судового розгляду справи належними та допустимими доказами доведено, що щонайменше з 25.12.1969 року, тобто з часу видачі Державного акту, позивач не являється ні власником, ні користувачем земельної ділянки, загальною площею 0,0327 га., цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування магазину, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 5620855400:01:015:0001, всі оскаржувані ним документи відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті та укладені у відповідності до вимог закону та в межах повноважень відповідачів, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що будь-які права позивача не порушені і підстав для задоволення позову не вбачає. Також відповідачкою [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, переребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ). За положеннями цивільного законодавства, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). За таких обставин, клопотання відповідачки про застосування строку позовної давності, не заслуговує на увагу та не підлягає задоволенню, оскільки в позові слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed