Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON]Впро стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В позові зазначила, що між нею та відповідачем 02 червня 2007 року було зареєстровано шлюб, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Батьком дитини є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Сімейне життя з відповідачем не склалося та в липні 2012 року шлюбні відносини з відповідачем фактично припинились та на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12.11.2012 року шлюб було розірвано, з цього часу відповідач фактично припинив надавати їй матеріальну допомогу на утримання сина. Посилаючись на те, що дитина проживає з нею та перебуває фактично на її вихованні та утриманні, в неї склалося тяжке матеріальне становище. З урахуванням уточнених позовних вимог, в частині їх збільшення у звязку зі зміною законодавства (а.с.25-26), просить суд: стягнути зі [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала, надала пояснення, які фактично збігаються з змістом позовної заяви, зазначивши також, що відповідач певний час надавав матеріальну допомогу на спільну дитину, однак вже тривалий час їй не надає у звязку з чим вона й звернулась до суду. Представник позивача- адвокат [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовну заяву підтримала, зазначивши на те, що утримання батьками неповнолітньої дитини є їх обовязком, а також на те, що відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження передачі позивачу в рахунок аліментів своєї частки квартири за договором дарування, просила суд уточнені вимоги позовної заяви задовольнити. Надавши також суду свої додаткові пояснення у письмовому вигляді (а.с.59-61). Відповідач в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що він передав позивачу в рахунок аліментів за договором дарування свою 1/2 частку трикімнатної квартири розташованої за адресою [ADDRESS], чим виконав свої зобовязання з надання матеріальної допомоги на утримання сина. Також вважає, що аліменти це власність дитини тому повинні стягуватись на дитину. Крім того, зазначив, що в нього на утриманні є ще одна неповнолітня дитина. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Літвінішина І.І. в судовому засіданні не зявилась, раніше в судовому засіданні надавала пояснення, зазначивши на те, що аліменти є власністю дитини тому повинні стягуватися на користь дитини, а також те, що відповідач має двох дітей, а розмір аліментів на двох дітей становить 1/3 частину заробітку відповідача, отже розмір аліментів на одну дитину становить 1/6 частки, просила суд в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі. Виклавши свої заперечення у письмовому вигляді (а.с.54) Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, судом встановлено, що у позивача по справі та відповідача по справі є спільна малолітня дитина: син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6); Шлюб між сторонами розірвано на підставі судового рішення (а.с.7); Спільна неповнолітня дитина позивача та відповідача проживає з позивачем, що підтверджується Довідкою № 2986/1 від 14.03.2017 року (а.с.9). Ухвалою суду від 16 серпня 2017 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи дружину відповідача [PERSON] (а.с.40). Згідно із свідоцтвом про народження у відповідача по справі та третьої особи по справі є спільна малолітня дитина: донька -[PERSON], 06 березня 2013 року (а.с.38). Згідно частин 1 та 2 ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно ч.2 ст.51 Конститу\-ції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ч.8 ст.7 СК України визначено,\~що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання (Роз'яснення Міністерства юстиції України від 05.07.2011 року «Правове регулювання особистих немайнових та майнових відносин між суб'єктами сімейних правовідносин». Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини як фізичного, так і духовного та морального. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За правилами ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до розяснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно зі ст.ст.\~1,\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Суду як джерело права. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р.і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,\~опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 19 Конвенції про права дитини, зазначено, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від\~\~неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи.\~\~\~\~\~\~ Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Відповідно до частин 1 та 2 ст.27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням, при цьому, потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, а саме: у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієни, забезпечення речами, необхідними для освіти, розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Вищевикладене спростовує посилання відповідача та третьої особи по справі, проте що аліменти повинні стягуватися на саму дитину. Щодо посилань третьої особи про те, що аліменти на двох дітей становлять 1/3 частку заробітку (доходу) відповідача. Однак, законодавцем в ч.5 ст.183 СК України передбачено стягнення аліментів у зафіксованій частці яка залежить від кількості неповнолітніх дітей за заявами в рамках наказного провадження за відповідною заявою, при цьому звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є не обовязком, а правом особи, яка відповідно до закону має право звернутися до суду.В даному ж випадку, позивач звернулась до суду в рамках позовного провадження, у звязку з чим вимоги передбачені ч.5 ст.183 СК України на позивача не розповсюджуються, оскільки згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом в залежності від обставин справи, доведеності вимог позивачем та доведеності заперечень відповідачем з урахуванням вищезазначених норм законодавства, які захищають інтереси неповнолітньої дитини враховуючи права та обовязки батьків неповнолітньої дитини. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Що ж стосується посилань відповідача на те, що він передав за договором дарування, належну йому 1/2 частки квартири [ADDRESS], в рахунок аліментів, суд вважає недоведеним з наступних підстав: Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 190 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. (Абзац другий частини першої статті 190 в редакції Закону № 402-VII від 04.07.2013). Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину. Однак, як встановлено в судовому засіданні, що 27 травня 2017 року [PERSON] (відповідач по справі) безоплатно передав (подарував) [PERSON] (неповнолітня дитина) від імені якого діє законний представник [PERSON] (позивач по справі) належну йому на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частку квартири [ADDRESS], про що укладено Договір Дарування 1/2 частки квартири (а.с.49-53). В [PERSON] на який посилається відповідач, відсутнє посилання на припинення права на аліменти для дитини зі сторони Дарувальникау зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно. Крім того, в судовому засіданні, допитана судом, за згодою, у якості свідка - позивач [PERSON] щодо заявленого відповідачем про передачу частки його квартири в рахунок аліментів, пояснила, що спочатку відповідач усно зазначав про те, що він передає частку майна в рахунок аліментів, однак ніяких домовленостей про це не було, угод не укладалось. Тобто, встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно не укладалось, доказів наявності будь-яких письмових угод про передачу відповідачем своєї частки майна в рахунок подальшого звільнення його від обовязку сплачувати аліменти суду не надано. Суд не враховує посилання відповідача на договір Дарування 1/2 частки квартири при вирішенні питання про стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання спільної неповнолітньої дитини, оскільки зазначене посилання не підтверджені належними та допустими доказами, у звязку з чим суд не бере їх до уваги. Відповідно до\~ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом №475/97-ВР\~(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Отже, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, який позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, суд враховує також й наявність у відповідача й іншої малолітньої дитини: доньки - [PERSON] (а.с. 38). Враховуючи вищезазначене, а також те, що відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами, підстав звільнення його від обовязку надавати матеріальну допомогу спільній з позивачем малолітній дитині, добровільного виконання обовязку щодо утримання неповнолітнього сина за рахунок передачі нерухомого майна, доказів неспроможності надання позивачу матеріальної допомоги на утримання спільного малолітнього сина у тому числі в розмірі зазначеному позивачем в позовній заяві - 1/4 частини його заробітку (доходу), тобто судом встановлено невиконання відповідачем як батьком спільної з позивачем дитини обовязку по утриманню свого неповнолітнього сина, закріпленого чинним законодавством. В матеріалах справи відсутні обставини (незадовільний стан здоровя, обмеження фізичних можливостей, тощо), які б впливали на обовязок відповідача утримувати спільну з позивачем неповнолітню дитину. Отже, обставин, які б не дозволяли відповідачу сплачувати позивачу по справі аліменти в розмірі 1/4 частини судом не встановлено. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, згідно із змістом ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним погіршенням матеріального становища платника аліментів він може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів, і таке погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни розміру їх присудження, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на неповнолітню дитину в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону та обов'язку батьків утримувати своїх дітей. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд дійшов наступних висновків: Згідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у правах про стягнення аліментів. Згідно ч.3\~ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в їх основній частині стягнення аліментів, суд, з урахуванням вимог п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави розмір судового збору, який становить 640 гривень 00 копійок. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved