Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

04.02.2021 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просили визнати недійсним договір купівлі -продажу від 20.06.2018 року серія та номер 1043,1044 квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорного Ігоря Олеговича та зобов`язати відповідачів привести квартиру [ADDRESS] , зокрема мансардний поверх та горище в зазначеному будинку, в попередній стан, який існував до реєстрації права власності відповідачів на зазначену мансарду та горище. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що є власниками квартири [ADDRESS] . Позивачі стверджують, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] самочинно розширили квартиру [ADDRESS] , шляхом захоплення приміщень загального користування на мансардному поверсі та горищі, площею 167,5 кв.м та згодом відчужили дану квартиру [PERSON] та [PERSON] . Просять позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2021 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання. Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2021 року витребувано у Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Чорного Ігоря Олеговича належним чином засвідчені копії нотаріальної справи, заведеної при посвідченні договору купівлі - продажу від 20.06.2018 року, серія та номер 1043, 1044, квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] 03.03.2021 року на виконання вимог ухвали суду Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О. скеровано до суду копії нотаріальної справи та письмові пояснення, у яких нотаріус зазначив, що при вчиненні ним нотаріальної дії посвідчення договору купівлі-продажу були витребувані необхідні відомості і документи, а саме: свідоцтво про право власності на квартиру № [NUMBER] від 13.12.2007 року відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , витяг № 18223675 від 25.03.2008 року, про реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», висновок про ринкову вартість квартири від 14.05.2018 року суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] , Акт технічної інвентаризації квартири від 16.04.2018 року, яким узаконено квартиру житловою площею 119,1 кв.м, загальною площею 207,1 кв.м, а також використано відомості єдиних та державних реєстрів. Нотаріус зазначив, що здійснюючи нотаріальну дію та послідуючу державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно у нього були відсутні законодавчо мотивовані підстави для відмови у вчиненні нотаріальних та реєстраційних дій. 15.03.2021 року від представника позивачів [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій представник позивачів просив скасувати рішення Державного реєстратора Лапаївської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області, [PERSON] №40927678 від 04.05.2018 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.06.2018 року серія та номер 1043, 1044 квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорного Ігора Олеговича, в частині приміщень мансардного поверху площею 167,5 кв.м в буд. [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] привести квартиру [ADDRESS] , зокрема мансардний поверх та горище в зазначеному будинку, в попередній стан, який існував до реєстрації права власності відповідачів на зазначену мансарду та горище та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] приміщення мансардного поверху площею 167,5 кв.м в буд. [ADDRESS] . В обґрунтування уточнених позовних вимог покликається на те, що державний реєстратор Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Шубеляк І.Я., приймаючи рішення про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] , підставою виникнення права власності зазначив свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 13.12.2007 року, згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , площею 106,2 кв.м, що свідчить про відсутність підстав збільшення площі квартири. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.03.2021 року прийнято до розгляду заяву позивачів про збільшення позовних вимог. Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.03.2021 року витребувано у Державного реєстратора Зимноводівської сільської об`єднаної територіальної громади копії належним чином посвідчених матеріалів реєстраційної справи, в межах якої державним реєстратором Лапаївської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області Шубеляк І.Я. було прийнято рішення №40927678 від 04.05.2018 року про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] та зазначено площу квартири 270, 1 кв. м. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.05.2021 року витребувано у Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційної справи (збережених в електронній або паперовій формі), зокрема, заяв та документів, на підставі яких державним реєстратором Шубеляк І.Я. Лапаївської сільської ради Пустомитівського району було прийнято рішення №40927678 від 04.05.2018 року про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] та зазначено площу квартири в 270,1 кв.м. 04.06.2021 року на виконання вимог ухвали суду Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) надано відповідь, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно при здійсненні реєстраційних дій щодо державної реєстрації об`єкта нерухомого майна зазначено наступні документи: свідоцтво про право власності від 13.12.2007 року за № [NUMBER] видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради; технічний паспорт від 16.04.2018 року за № 2262268 виданий ФОП [PERSON] ; акт від 16.04.2018 року, б/н, виданий ФОП [PERSON] . Окрім того, повідомлено, що зберігачем реєстраційних справ у паперовій формі є Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради. 14.06.2021 року представник [PERSON] - [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому щодо задоволення позову заперечив. В обґрунтування відзиву покликається на те, що матеріалами справи не підтверджено факту існування в натурі та перебування в володінні позивачів спірної мансарди, площею 167,5 кв.м, відтак не доказано ні вибуття її з володіння позивачів, ні жодних індивідуальних ознак такої, яка нібито вибула з володіння позивачів і є предметом витребування. Окрім того, представник відповідача зазначив, що позовна вимога позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині приміщень мансардного поверху площею 167,5 кв.м задоволенню не підлягає, оскільки з договору купівлі-продажу вбачається, що його предметом є єдина нерухома річ - квартира [ADDRESS] , а не мансардне приміщення. Також, [PERSON] зазначив, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Вказана норма містить імперативну заборону, адресовану суду скасовувати рішення про реєстрацію речових прав, без одночасного припинення таким рішенням самих речових прав. Оскільки, позовна вимога про припинення речових прав щодо квартири [ADDRESS] позивачами не заявлена, відтак не може бути задоволена позовна вимога про скасування рішення Державного реєстратора Шубеляк І. Я. від 04.05.2018 року №40927678. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивачів на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу та витрати на проведення експертизи. 25.06.2021 року від представника позивачів [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій представник позивачів просить викласти третю позовну вимогу в новій редакції, а саме: «Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] привести квартиру [ADDRESS] , зокрема мансардний поверх та горище в зазначеному будинку, в попередній стан, який існував до реєстрації права власності відповідачів на зазначену мансарду та горище, а саме ліквідувати (знести) всі облаштовані перегородки в приміщенні мансардного поверху та двері на мансардний поверх буд. [ADDRESS] ». Решта позовних вимог просить залишити в попередній редакції. Окрім того, представник позивачів подав відповідь на відзив, у якому просив позов задоволити у повному обсязі. 29.06.2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення щодо прийняття заяви про уточнення позовних вимог та заперечення на відповідь на відзив. 29.06.2021 року на виконання вимог ухвали Галицького районного суду м. Львова від 13.05.2021 року сільським головою Зимноводівської сільської ради Львівського району львівської області Гутник В. надано відповідь, у якій зазначено, що зберігання реєстраційних справ у паперовій формі здійснюється виключно виконавчими органами за місцезнаходження відповідного майна. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивачів [PERSON] про повторне витребування доказів. Заяву представника позивачів [PERSON] про уточнення позовних вимог - залишено без розгляду. 16.07.2021 року представник позивачів [PERSON] подав клопотання про витребування: з Архівного відділу Львівської міської ради первинної проектної документації, наявної дозвільної документації на будівництво, перебудову, документації про зміну поверховості, правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS] , тощо; з Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові інформації проте, коли було збудовано (облаштовано) мансардний поверх в будинку [ADDRESS] (зокрема чи існував такий мансардний поверх з моменти побудови будинку чи був добудований пізніше, якщо так то коли), первинну проектну документацію, наявну дозвільну документація на будівництво, перебудову, документацію про зміну поверховості на будинок [ADDRESS] ; з Центрального державного історичного архіву України м.Львів первинну проектну документацію, наявну дозвільну документація на будівництво, перебудову, документацію про зміну поверховості, правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS] ; з Львівського комунального підприємства «Княже місто» інформацію про те, коли було збудовано (облаштовано) мансардний поверх в будинку [ADDRESS] (зокрема чи існував такий мансардний поверх з моменти побудови будинку чи був добудований пізніше, якщо так то коли). 26.07.2021 року представник відповідача [PERSON] на електронну адресу Галицького районного суду м. Львова скерував клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його неможливістю прибути в судове засідання. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на поштову та електронну адресу сторін, а також через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м. Львова). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не подали відзиву на позовну заяву та інших заяв до суду від них не надходило. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши клопотання представника позивачів про витребування доказів, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Частинами 2,3 ст. 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Як вбачається з матеріалів справи клопотання представника позивачів про витребування доказів надійшло до суду після поданням позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог. Представником позивача не обґрунтовано неможливість подання відповідного клопотання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього. Відповідно до ч.5 ст.126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Таким чином, суд дійшов висновку про залишення без розгляду заяви представника позивачів про витребування доказів. Розглянувши клопотання представника відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю його явки в судове засідання, суд дійшов висновку, що у задоволенні такого необхідно відмовити, оскільки розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Покликаючись на наявність порушеного права [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірних правовідносинах, зазначили, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] самочинно розширили квартиру [ADDRESS] , шляхом захоплення приміщень загального користування на мансардному поверсі та горищі, площею 167,5 кв.м та згодом відчужили дану квартиру [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2021 року номер 243040897 /т.1, а.с.7-8/. Квартира [ADDRESS] , згідно витягу №18223676 від 25.03.2008 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», належала на праві приватної спільної сумісної власності відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /т.1, а.с.39/. Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності на квартиру № [NUMBER] від 13.12.2007 року /т.1, а.с.38/. З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122766632 від 04.05.2018 року вбачається, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , площею 270,1 кв.м здійснена 02.05.2018 року державним реєстратором Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Шубеляком І.Я. на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 13.12.2007 року /т.1, а.с.40/. Окрім того, з листа Західного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) №3554/0/1-20 від 02.06.2021 року вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно при здійсненні реєстраційних дій щодо державної реєстрації об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] зазначено наступні документи: свідоцтво про право власності від 13.12.2007 року за № [NUMBER] видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради; технічний паспорт від 16.04.2018 року за № 2262268 виданий ФОП [PERSON] ; акт від 16.04.2018 року, б/н, виданий ФОП [PERSON] /т.1, а.с.172-173/. З копії технічного паспорта № [NUMBER] від 16.04.2018 року, який виданий ФОП [PERSON] вбачається, що загальна площа квартири [ADDRESS] становить 270,1 кв.м /т.1, а.с.62-68/. Актом технічної інвентаризації квартири від 16.04.2018 року, складеним експертом, інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] , узаконено квартиру [ADDRESS] житловою площею 119,1 кв.м., загальною площею 207,1 кв.м /т.1, а.с.41/. Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 20.06.2018 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Чорним І.О. за номером 1043, 1044, [PERSON] та [PERSON] купили у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] ,загальною площею 207,1 кв.м /а.с.т.1, а.с.36-37/. Позивачі стверджують, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] самочинно розширили квартиру [ADDRESS] , шляхом захоплення приміщень загального користування на мансардному поверсі та горищі, площею 167,5 кв.м. Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» надано визначення таким поняттям: допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим у власників квартир право власності на такі приміщення не виникає. Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого. Згідно з висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011(справа за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Аналіз зазначених норм права та рішень Конституційного Суду України, свідчить про те, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Положеннями статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) вказала, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Позивачі стверджують, що у будинку [ADDRESS] наявна мансарда, яку самовільно захоплено відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Натомість, як вбачається з копії технічного паспорта на будинок [ADDRESS] , а також з акту загального огляду житлового будинку, які були надані Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» у відповідь на адвокатський запит, приміщення мансарди у вказаному багатоквартирному будинку відсутнє /т.1, а.с.209-233/. У висновку експерта по результатах проведення будівельно-технічної експертизи по заяві громадянки [PERSON] №31/21 від 14.06.2021 року, виготовленим ТзОВ «Судове експертно - розрахунковим бюро», зазначено, що в матеріалах технічної інвентаризації на будинок [ADDRESS] , наявність мансарди (мансардного поверху) у вказаному будинку не підтверджується. Станом на час проведення дослідження існування мансарди (мансардного поверху), площею 167,5 кв.м, в будинку [ADDRESS] , не встановлено /т.1, а.с.236-251/. Отже, підстав вважати, що в будинку [ADDRESS] були спроектовані та згодом побудовані мансарда чи горище немає. Відтак доводи позивачів про захоплення відповідачами приміщень на мансардному поверсі та горищіє безпідставними та такими, що не підтверджуються жодними письмовими доказами, дослідженими судом. Щодо позовної вимоги про скасування рішення Державного реєстратора Лапаївської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області, Шубеляк І.Я. №40927678 від 04.05.2018 року, суд зазначає наступне. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовані нормами Закону України «Про державну реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 1 липня 2004 року, що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Відповідно до вказаного Закону, державній реєстрації прав підлягає виникнення, перехід та припинення обтяження речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною першою статті 4 Закону державній реєстрації прав підлягають право власності; речові права, похідні від права власності; право власності на об`єкт незавершеного будівництва, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина перша статті 2 Закону). Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Звертаючись до суду позивачі просять скасувати рішення Державного реєстратора Лапаївської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області, [PERSON] №40927678 від 04.05.2018 року, однак жодних позовних вимог про визнання за ними майнових прав на спірні приміщення позивачами не заявлено, як і не заявлено позовну вимогу про припинення речових прав щодо квартири [ADDRESS] .А тому зазначене питання виходить за межі судового розгляду. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу від 20.06.2018 року серія та номер 1043, 1044 квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорного Ігора Олеговича, в частині приміщень мансардного поверху площею 167,5 кв.м в буд. [ADDRESS] , суд зазначає наступне. За положеннями статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Судом встановлено, що 20.06.2018 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] уклали договір купівлі - продажу квартири, який зареєстровано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Чорним І.О. за номером 1043, 1044/а.с.т.1, а.с.36-37/. З договору купівлі-продажу вбачається, що його предметом є єдина нерухома річ - квартира [ADDRESS] . Сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності покупця зареєстровано у встановленому законом порядку, покупець сплатив кошти за договором та оплатив всі необхідні супутні витрати (збори, податки). З позовної заяви вбачається, що метою позову є захист права позивачів щодо майна, я саме мансардного приміщення, яке вибуло з їх володіння поза їхньою волею. Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивачі не перебувають з відповідачами [PERSON] , [PERSON] у договірних правовідносинах. За таких обставин вимога про визнання недійсним договору є неналежним способом захисту. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно вимог до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. У п.п 21- 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» 07.02.2014 року №5 роз`яснено, що у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Слід зазначити, що для задоволення вимоги про витребування майна з чужого володіння, відповідно до ст. 388 ЦК України, повинні існувати наступні факти: індивідуально-визначене майно в натурі та перебування такого майна у володінні позивачів; вибуття такого майна з володіння позивачів; існування в натурі такого індивідуально-визначеного майна та перебування його у володінні відповідачів. Спірне майно повинно існувати в натурі як самостійна річ, що визначена індивідуальними ознаками, оскільки закон не передбачає витребування з чужого володіння частини речі. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що мансарда, яка є предметом витребування за позовом існувала в натурі і як майно визначене індивідуальними ознаками, перебувала у володінні позивачів та незаконно вибула з їх володіння. Як вбачається з акту загального огляду житлового будинку [ADDRESS] , станом на 18.12.1984 року, приміщення мансарди у вказаному будинку відсутнє /т.1, а.с.223/. Окрім того, з відповіді, наданої ЛКП «Княже місто» за №933 від 30.11.2020 року вбачається, що план горища будинку викреслюється тільки у випадку, якщо в будинку наявна мансарда або мезонін. Зокрема, зазначено, що в будинку [ADDRESS] поверхового плану горища немає, що свідчить про його відсутність. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б могли індивідуалізувати мансарду за вказаною адресою, зокрема відсутні поверхові плани, технічні паспорти, акти огляду, технічні специфікації чи будь-які інші графічні матеріали, складені за результатами технічної інвентаризації, обстеження чи огляду такої. Відтак позивачами не доведено факту існування спірної мансарди, не доведено перебування такої у їх володінні, що є обов`язковою вимогою відповідно до ст. 388 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивачів про витребування приміщення мансардного поверху, площею 167,5 кв.м, з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачів привести квартиру [ADDRESS] , а саме привести мансардний поверх та горище в зазначеному будинку в попередній стан, який існував до реєстрації права власності відповідачів на зазначену мансарду та горище, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували факт наявності мансарди в будинку [ADDRESS] та її стан перед вибуттям з володіння позивачів. Окрім того, в справі відсутні будь-які об`єктивні дані, які б вказували на стан мансарди та її існування «до моменту реєстрації права власності відповідачів на зазначену мансарду та горище», про що просять позивачі. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позивачами не доказано обставин, на які вони покликаються в обґрунтування цієї позовної вимоги. Відповідно до ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачами.

Outcome: dismissed