Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

22 січня 2015 року до Рубіжанського міського суду Луганської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого, з урахуванням уточнень від 25.02.2015 року (т.1 а.с. 89), просить суд визнати поширені [PERSON] відомості про те, що [PERSON] як головний лікар Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня»: · «прийняв незаконне рішення внаслідок якого [PERSON] було звільнено з роботи», · «є сепаратистом, корупціонером, кримінальним злочинцем та займався розкраданням бюджетних коштів», · «є людиною, яка говорить неправду», не відповідають дійсності та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію та змусити [PERSON] спростувати ці відомості шляхом надсилання до Управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради та до виконавчого комітету Рубіжанської міської ради лист з письмовим спростуванням неправдивої інформації, а також вибачитись перед [PERSON] за нанесені образи та розповсюдження недостовірної інформації в присутності працівників КУ «Рубіжанська міська лікарня» в нарадчій залі лікарні протягом двох тижнів з дня набрання законної сили рішенням суду, також просить стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та покласти на відповідача судові витрати. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] працює в КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» на посаді лікаря-гінеколога, у грудні 2014 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до головного лікаря Рубіжанської міської лікарні [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням органів державної влади - головним лікарем [PERSON], в цьому позові [PERSON] було зазначено, що [PERSON] є поганим керівником, неналежним чином виконує свої обов'язки, внаслідок чого було завдану шкоду [PERSON] Ця інформація ображає честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], оскільки є недостовірною та образливою. Також, у своїй заяві від 16.07.2014 року, адресованій Управлінню охорони здоров'я Рубіжанської міської ради, [PERSON] зазначив, що [PERSON] (російською мовою) «врет» про знищення платіжних документів за 1987 рік стосовно заробітної плати [PERSON] та ця інформація також є недостовірною, оскільки факт знищення документів підтверджено документально. У заяві від 17.11.2014 року [PERSON] звернувся до КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня», в якій стверджує, що головний лікар [PERSON] займається корупцією, до заяви [PERSON] було додано ще два документи, в яких він ображає [PERSON] називаючи його «корупціонером, кримінальним злочинцем та сепаратистом». Вказані заяви були направлені [PERSON] до прокуратури міста Рубіжне, Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, Міністерство охорони здоровя України, про що [PERSON] зазначив у заяві, чим розповсюдив про [PERSON] неправдиву та образливу інформацію. Крім того, [PERSON] протягом 2014 року неодноразово приходив до робочого кабінету головного лікаря [PERSON] та висловлював йому образи, принижуючи цим честь, гідність та ділову репутацію позивача. Зазначені образи [PERSON] спричиняють [PERSON] душевні страждання, принижують його честь та гідність, підривають його ділову репутацію як головного лікаря, заважають йому нормально працювати та жити, підривають здоров'я, спричиняють моральну шкоду, яку позивач оцінив в 5000,00 гривень. 25 лютого 2015 року Рубіжанським міським судом Луганської області було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 30000,00 гривень та моральної шкоди у розмірі 60000,00 гривень, спричиненої незаконним рішенням органів державної влади - головним лікарем КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» [PERSON] (т. 1 а.с. 91, 92). Свої вимоги за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовує тим, що він працює лікарем у міській лікарні, має статус ліквідатора аварії на ЧАЕС та інваліда війни 2 групи, з метою оформлення пенсії він неодноразово звертався до головного лікаря [PERSON] з вимогою надати довідку про його заробітну плату у 1987 році, проте [PERSON] постійно видавав довідку, яка не мала належної форми, що призводило до неврахування цієї довідки Управлінням Пенсійного фонду України у місті Рубіжне при обчисленні розміру пенсії та неотримання пенсії [PERSON] Вказані дії [PERSON] [PERSON] вважає невиконанням ст. 19 Конституції України, також в зустрічному позові зазначає, що [PERSON] залякував [PERSON], що він звернеться до суду, якщо [PERSON] продовжить звертатися до державних органів, чим позбавляє [PERSON] права згідно з ст. 40 Конституції України. На думку [PERSON], [PERSON] не виконує свої службові обов'язки, невидаючи йому довідку, заборонив головному бухгалтеру лікарні видавати довідку [PERSON] Також [PERSON] вимагав у [PERSON] хабар за видачу довідки, та тому, що [PERSON] не дав хабаря [PERSON] звернувся до суду з первинним позовом. Крім того, [PERSON] в зустрічному позові зазначив, що злочинне невиконання головним лікарем [PERSON] Конституції України та законів, постійних погроз та шантажу з його боку призвело до того, що [PERSON] по 4-5 місяців на рік перебуває на лікарняному. Вказані дії [PERSON] є знущанням над інвалідом війни 2 групи та ліквідатором ЧАЕС [PERSON] та цими діями [PERSON] [PERSON] спричинено матеріальну шкоду у розмірі 30000,00 гривень та моральну шкоду 60000,00 гривень, яку він просить стягнути. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги з урахуванням уточнень від 25.02.2015 року (т.1 а.с. 89), підтримують та просять задовольнити, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечують та просять в його задоволенні відмовити. [PERSON] надав пояснення, що він працює головним лікарем КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня», неодноразово лікар [PERSON] звертався до нього з питання видати довідку про заробітну плату, при цьому [PERSON] завжди звинувачує [PERSON] у хабарництві, корупції, купівлі посади головного лікаря тощо. [PERSON] при відвідуванні головного лікаря завжди влаштовує скандал та сварку, розмовляє на підвищених тонах, кричить, виказує образи, погрожує привести до кабінету [PERSON] представників ГО «Правий сектор» для фізичної розправи з головним лікарем. В приймальні робочого кабінету [PERSON] як головного лікаря постійно присутня секретар, співробітники лікарні та відвідувачі, які змушені вислуховувати всі зазначені образи та лайки [PERSON] на адресу [PERSON], це на його думку підриває його авторитет як керівника лікувальною установою та його професійну лікарську репутацію. [PERSON] ображав [PERSON] такими словами як «корупціонер, сепаратист, хабарник». Зазначені дії [PERSON] призвели до того, що позивач [PERSON] постійно відчуває душевні страждання та переживання, перебуває у стресовому стані, оскільки [PERSON] дуже часто приходить до його кабінету сваритися та ображати його, тому [PERSON] не може нормально працювати постійно відволикаючись на часті візити [PERSON] Перебування у стресовому стані [PERSON] призвело до зниження його імунітету та як наслідок захворювання на пневмонію та проблемам з серцем. Також, [PERSON] зазначив, що [PERSON] неодноразово виносилися догани, він є не атестованим лікарем, у нього відсутня лікарська категорія. Наказом начальника Управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради [PERSON] [PERSON] було звільнено з займаної посади, проте [PERSON] з невідомих причин в своїх заявах та зверненнях як особу, яка його звільнила зазначає [PERSON], що є недостовірним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] в своїх поясненнях зазначила додатково, що дійно відповідно до законодавства України кожна людина має право вільно виражати свої думки, проте це не дає права [PERSON] виражатися в образливій, принизливій формі на адресу [PERSON] Проти зустрічного позову [PERSON] та його представник [PERSON] заперечують, просять відмовити в його задоволенні, 26.02.2015 року в судовому засідані надали письмові заперечення, відповідно до яких оспорюють, що [PERSON] знущається над [PERSON], не видаючи останьому довідку про заробітну плату, оскільки неодноразово Управління охорони здоров'я видавало довідку [PERSON], крім того це питання було предметом розгляду у Кремінському районному суді Луганської області, рішенням якого від 28.05.2013 року було відмовлено [PERSON] у позові про зобов'язання лікарні видати довідку. Заперечують проти того, що [PERSON] забороняв [PERSON] звертатися з листами та скаргами, листом від 20.11.2014 року [PERSON] було попереджено в коректній формі, що якщо він не припинить образи, то [PERSON] звернеться до суду за захистом своїх прав. Всі обвинувачення [PERSON] в його листах щодо хабарництва, корупції та сепаратизму [PERSON] є неправдивими, безпідставними та носять образливий характер. Також, в запереченнях [PERSON] зазначає, що оскільки [PERSON] постійно з кимось судиться та на когось скаржиться, тому він сам собі створює стресові ситуації, крім того [PERSON] є інвалідом ІІ групи та його погане почуття є закономірним, доказів того, що [PERSON] причетний до поганого стану здоров'я [PERSON] не надано, також не надано доказів спричинення [PERSON] [PERSON] матеріальної шкоди (т. 1 а.с. 153-154). В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечує в повному обсязі та просить відмовити в його задоволені, свій зустрічний позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. В свої запереченнях на первісний позов [PERSON] зазначає, що в своєму позові [PERSON] посилається на те, що недостовірна інформація була поширена [PERSON] працівникам канцелярії та судді Рубіжанського міського суду Луганської області, проте не зазначає прізвищ цих осіб, крім того зазначає, що матеріалами справи не підтверджено, що між хворобою [PERSON] на пневмонію та діями [PERSON] наявний причино-наслідковий зв'язок, також не доведено факт поширення неправдивої інформації. [PERSON] скаржився на незаконні дії позивача, користуючись своїм конституційним правом на подання скарг та заяв, будь-яку неправдиву інформацію стосовно [PERSON] не поширював, в своїх зверненнях [PERSON] зазначає свою думку та своє власне уявлення, що не є образою. Також, [PERSON] заперечував проти доводів [PERSON] стосовно розповсюдження негативної інформації про нього працівникам суду та судді при розгляді позову [PERSON], оскільки інформація стосовно [PERSON] стала відома працівникам суду при виконанні своїх службових обов'язків, що не є поширенням цієї інформаці. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, показання свідків, розглянувши цивільну справу, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді головного лікаря Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня», що підтверджується довідкою № 14 від 11.02.2015 року (т.1 а.с. 46). [PERSON] працює на посаді лікаря акушер-гінеколога гінекологічного відділення Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня», що підтверджується записом у трудовій книжці відповідача (т.1 а.с. 96). В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що працює секретарем у приймальні головного лікаря Рубіжанської міської лікарні [PERSON] та начальника Управління охорони здоров'я [PERSON], лікар [PERSON] часто приходить до головного лікаря, подає заяви. Розмови [PERSON] з головним лікарем [PERSON] відбуваються у кабінеті останього, часто на підвищених тонах, [PERSON] говорив, що [PERSON] корупціонер. До трудових обов'язків свідка [PERSON] належить реєстрація вхідних заяв [PERSON], в зв'язку з чим вона знайомиться з їх змістом (т. 1 а.с. 216-219 журнал судового засідання). В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що він працює на посаді начальника Управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради, неодноразово розмовляв з [PERSON] з приводу його неприємних слів на адресу головного лікаря [PERSON] На ім'я свідка [PERSON] надходили заяви [PERSON], в яких містилися образи [PERSON], що він є некомпетентним керівником та корупціонером. Свідок [PERSON] надав показання, що головний лікар [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не притягувався, жодних претензій до нього немає, порушень в його дільності контролюючими та перевірячими органами не встановлено (т. 1 а.с. 219-221 журнал судового засідання). Вислухавши доводи сторін та показання свідків, суд вважає, що між сторонами склалися неприязні стосунки. [PERSON] протягом 2014-2015 років звертався до різних установ та посадових осіб з листами та заявами, в яких повідомляв інформацію стосовно [PERSON] та вважав, що ці звернення сприятимуть йому в отриманні довідки про його заробітну плату за період з 21.05.1087 року по 13.07.1987 року, яка необхідна [PERSON] для призначення пенсії, а саме: · 16.07.2014 року до начальника Управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради [PERSON] з заявою, в якій зазначив (мовою оригіналу) «Гл.врач [PERSON] в своем ответе врет мне нагло и цинично отв. от 22.05.14 № 01-20-149. Он пишет, что документы уничтожены, что является полным враньем.» (т.1 а.с. 7); · 17.11.2014 року до головного лікаря Рубіжанської лікарні [PERSON] з заявою, в якій просить видати довідку про заробітну плату та зазначає таке - «30.09.14 г. Вы выдали мне недостовірну довідку...», також до цієї заяви [PERSON] додав копію листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2013 року за № 1190/20/132-13, на якому на звороті дописав власноруч (мовою оригіналу): «…Сепаратизм и издевательства над инвалидом войны с рук Вам не сойдут. Будет знать весь Мир как Вы издеваетесь над инвалидом чернобыльцем да и еще над коллегой», також додав копію наказу головного лікаря [PERSON] № 112 від 28.05.2002 року, на якому власноруч дописав (мовою оригіналу): «…Нехорошо врать гл.врачу! По хорошему Вам надо срочно уйти с этой должности, пока суд не вынес решение более значимое…» (т.1 а.с. 8, 9, зворот, 10, зворот); · 29.01.2015 року до прокурора міста Рубіжне із заявою, в якій зазначив (мовою оригіналу): «Требую негайно занести до ЕРДР передать в милицию и расследовать злочинні дії … гл.вр.[PERSON]» (т.1 а.с. 44 зворот, 45); · 30.01.2015 року до головного лікаря Рубіжанської міської лікарні [PERSON] з заявою, в якій зазначає (мовою оригіналу) «Очередной Ваш никчемный ответ доказал, что Вы не являетесь главным врачом больницы. Так зачем Вы занимаете место гл.врача если Вы ничего не решаете. Это уже говорит о коррупции… Вы защищаете коррупцию в гин.отд., а значит и Вы коррупционер… Вы вообще читаете то, что подписываете. Ваш безграммотный непрофессиональный ответ и мое заявление будет направлено в Минздрав, генпрокуратуру, обладминистрацию и в центральную газету, телевидение пусть они приедут и посмотрят какую коррупцию Вы развели… За растрату, неррациональную, бюджетних денег Вы понесете ответственность… Прекратите коррупцию в больнице и гинекологическом отделении…» (т. 1 а.с. 40, зворот). · 05.02.2015 року до Рубіжанської міської ради на ім'я [PERSON] із скаргою, в якій зазначив (мовою оригіналу): «В очередной раз гл.врач [PERSON] и его юрист [PERSON] издеваются над инвалидом войны. Они извращают Закон Украины, нагло и цинично врут мне и Вам! И Вы их вранье слушаете.» (т. 1 а.с. 41); · 10.02.2015 року до Начальника Управління охорони здоров'я [PERSON] із заявою, в якій зазначив (мовою оригіналу): «…Гл.врач [PERSON] я считаю организовал коррупционную группировку.», «гл.врач [PERSON] нераціонально использует кошти…», «…Ходят слухи, что и гл.врач [PERSON] берет взятки за свои услуги, которые обязан делать безплатно…По другому это все коррупция.» (т.1 а.с. 42, зворот, 43); · 16.02.2015 року до Рубіжанського МВ ГУМВС із заявою, в який зазначив (мовою оригіналу): «гл.вр. [PERSON] он всем и всюду врет что документы знищені, а это не так. Это уже злочин…Чому злочинець ще працює на цій посаді? … Він не достоєн цієї посади!...» (т.1 а.с. 203). Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Відповідно ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформаці, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Відповідно ч. 1 ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на повагу до гідності та честі. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року зазначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. На вищезазначені звернення [PERSON] були надані наступні відповіді: З наданої начальником управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради [PERSON] відповіді від 25.07.2014 року № 01-25-492 на звернення [PERSON] від 16.07.2014 року, вбачається, що довідка про заробітну плату [PERSON] за період з 21.05.1987 року по 13.07.1987 року на підставі зробленого [PERSON] розрахунку не може бути видана внаслідок відсутності документів, які б підтверджували правомірність її видачі, спірне питання було розглянуто Кремінським районним судом Луганської області та рішенням від 28.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 23.07.2013 року було відмовлено [PERSON] (т.1 а.с. 127). З наданої головним лікарем КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» [PERSON] відповіді від 20.11.2014 року № 01-20-280 на звернення [PERSON] від 17.11.2014 року, вбачається, що довідка про заробітну плату [PERSON] за період з 21.05.1987 року по 13.07.1987 року на підставі зробленого [PERSON] розрахунку не може бути видана внаслідок відсутності документів, які б підтверджували правомірність її видачі, спірне питання було розглянуто Кремінським районним судом Луганської області та рішенням від 28.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 23.07.2013 року було відмовлено [PERSON], також [PERSON] повідомлено, що в разі подальшого надходження від нього листів з образами та наклепом відносно керівництва та співробітників лікарні, [PERSON] змушений буде звернутися до суду та накласти на [PERSON] стягнення за поведінку несумісну с етикою лікаря (т.1 а.с. 11). З наданої прокурором міста Рубіжне Онуфрієнком О.В. відповіді від 03.02.2015 року № 07/75р-15 на звернення [PERSON] від 29.01.2015 року, вбачається, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» заяви [PERSON] надіслані за належністю до Департаменту охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації (т.1 а.с. 44). З наданої головним лікарем КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» [PERSON] відповіді від 02.02.2015 року № 01-20-23 на звернення [PERSON] від 30.01.2015 року, вбачається, що довідка про заробітну плату [PERSON] за період з 21.05.1987 року по 13.07.1987 року на підставі зробленого [PERSON] розрахунку не може бути видана внаслідок відсутності документів, які б підтверджували правомірність її видачі, спірне питання було розглянуто Кремінським районним судом Луганської області та рішенням від 28.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 23.07.2013 року було відмовлено [PERSON], також [PERSON] повідомлено, що в разі подальшого надходження від нього листів з образами та наклепом відносно керівництва та співробітників лікарні, [PERSON] змушений буде звернутися до суду та накласти на [PERSON] стягнення за поведінку несумісну с етикою лікаря (т.1 а.с. 94). З наданої заступником міського голови Рубіжанської міської ради Тарабановським М. відповіді від 10.03.2015 року № 07-168 на звернення [PERSON] від 05.02.2015 року, вбачається, що звернення розглянуто то повідомлено [PERSON], що для отримання довідки про заробітну плату особа має написати заяву з вимогою видати їй таку довідку, для видачі якої необхідний особовий рахунок (т.1 а.с. 232). У своїй відповіді від 12.02.2015 року № 01-25-123 начальник управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради [PERSON] на звернення [PERSON] від 10.02.2015 року, зазначає: «Ваші звинувачення у корупції та хабарництві відносно головного лікаря [PERSON]… є безпідставними та носять образливий характер, тому вимагаємо від Вас негайно припинити свої незаконні дії та вибачитися перед вказаними працівниками.» (т.1 а.с. 53). Згідно висновку старшого оперуповноваженого СДСБЕЗ Рубіжанського МВ ГУМВС України у Луганській області майора міліції Жоріна Є.О., розглянувши звернення [PERSON] від 20.02.2015 року (датоване 16.02.2015 року) за фактом зловживання службовим становищем головним лікарем [PERSON] встановлено, що в діях громадянина [PERSON] відсутні ознаки злочину передбаченого ст.. 364 КК України, розгляд матеріалів припинено (т.1 а.с. 205). Суд, проаналізувавши звернення [PERSON], в яких міститься інформація, яку [PERSON] вважає негативною та відповіді посадових осіб на ці звернення, приходить до висновку, що доказів того, що викладена у заявах та зверненнях [PERSON] негативна інформація щодо [PERSON] є достовірною, [PERSON] не надано. Разом з тим, негативна інформаці була викладена [PERSON] у заявах та зверненнях до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб - начальника Управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради [PERSON], прокурору міста Рубіжне, до Рубіжанського МВ ГУМВС України в Луганській області, Рубіжанської міської ради на ім'я [PERSON], саме до компетенції яких відноситься розгляд таких звернень, здійснення перевірки такої інформації та надання відповіді згідно з приписами ст. 40 Конституції України, тому на думку суду, це не є поширенням недостовірної інформації. Отже, виходячи з зазначеного вище, судом відхиляються доводи [PERSON] про поширення [PERSON] негативної інформації стосовно нього. Також, суд відхиляє викладені в позовній заяві [PERSON] доводи про поширення недостовірної інформації про нього у позовній заяві [PERSON], поданої до Рубіжанського міського суду Луганської області (т.1 а.с. 12), оскільки право особи на звернення до суду, передбачено ст. 3 ЦПК України та реалізація цього права не є поширенням неправдивих відомостей, оскільки [PERSON] звертався до суду за захистом свої прав, а не з метою принизити честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], з врахуванням зазначення [PERSON] в позовній заяві відповідача Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня», при цьому 16.02.2015 року вказана позовна заява [PERSON] була залишена Рубіжанським міським судом Луганської області без розгляду (т.1 а.с. 47). У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року зазначено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою (ст. 40 Конституції України), в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] було використане право на звернення, передбачене ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації, відсутні підстави спростування інформації, яка викладена ним у заявах адресованих начальнику Управління охорони здоров'я [PERSON] від 16.07.2014 року та від 10.02.2015 року (т.1 а.с. 7, 42-43), у заяві адресованої прокурору міста Рубіжне Онуфрієнку О. від 29.01.2015 року (т.1 а.с. 44 зворот, 45), у скарзі адресованої до Рубіжанської міської ради на ім'я [PERSON] від 05.02.2015 року (т.1 а.с. 41), у заяві адресованої до Рубіжанського МВ ГУМВС від 16.02.2015 року (т.1 а.с. 203). Стосовно інформації, яка викладена у заявах [PERSON] від 17.11.2014 року та від 30.01.2015 року, які він адресував головному лікарю [PERSON], суд приходить до висновку, що також відсутні підстави для спростування цієї інформації оскільки повідомлення цієї інформації виключно особі, відносно якої вона стосується, не є розповсюдженням чи поширенням цієї інформації. Також, суд приходить до висновку, що [PERSON] в своїх зверненнях висловив свої погляди, думки та оціночні судження, а не факти, тому ця інформація не потребує підтвердження її правдивості, через те, доводити їх правдивість [PERSON] не повинен, оскільки це є порушенням свободи поглядів, гарантованою ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року. Крім того, на думку суду, висловлення [PERSON] у його заявах та зверненнях на адресу [PERSON], які досліджувалися судом, не містять в собі брутальних, принизливих чи непристойних виразів, та як наслідок не є такими, що порочать чи принижують честь, гідність чи ділову репутацію [PERSON] та завдають йому шкоди. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року зазначено, що суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] займає посаду головного лікаря КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня», а отже є публічною особою. В своїх зверненнях від 17.11.2014 року та від 30.01.2015 року [PERSON] звертався до [PERSON] як до головного лікаря, тобто до публічної особи, зазначаючи інформацію не про приватне життя позивача, а стосовно виконання позивачем своїх службових обов'язків як головним лікарем та зазначаючи своє суб'єктивне ставлення до діяльності цієї публічної особи (т.1 а.с. 8-10, 42-43). В своїх зверненнях від 16.07.2014 року, від 29.01.2015 року, від 05.02.2015 року, від 10.02.2015 року, від 16.02.2015 року [PERSON] звертався до відповідних органів, в яких також зазначав інформацію стосовно діяльності [PERSON] як головного лікаря та так само зазначав своє суб'єктивне бачення до цієї публічної діяльності [PERSON] (т.1 а.с. 7, 42-43, 44 зворот, 45, 41). Таким чином, суд вважає, що висловлювання [PERSON] в його заявах та зверненнях ґрунтуються на його суб'єктивній оцінці публічної діяльності [PERSON] як головного лікаря, при цьому межі застосування гострої та жорсткої критики з приводу виконання головним лікарем своїх функцій є більш широкими порівняно з пересічним громадянином. У статті 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів. У статті 277 ЦК містяться способи спростування недостовірної інформації. Зазначеними статтями 16 та 277 ЦК України не передбачено примусове змушення фізичної особи спростувати ці відомості шляхом надсилання листів з письмовим спростуванням неправдивої інформації, також не передбачено примусове вибачення перед особою в присутності інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] є необґрунтованими, тому суд відмовляє в задоволенні цих вимог повністю. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконним рішенням органів державної влади, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. В зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що бездіяльністю головного лікаря [PERSON], як посадової особи органу державної влади, яка виразилася в невидачі [PERSON] довідки про заробітну плату за 1987 рік спричинена матеріальна шкода у розмірі 30000,00 гривень та моральна шкода в розмірі 60000,00 гривень. В обґрунтування розміру та спричинення матеріальної шкоди [PERSON] зазначає, що невидача йому довідки про заробітну плату головним лікарем [PERSON] є знущанням над [PERSON], яке призвело до погіршення його стану здоров'я та необхідності витрачатися на ліки. Суд відхиляє вказані вище доводи [PERSON] стосовно наявності та розміру матеріальної шкоди, оскільки [PERSON] до суду під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів, в підтвердження понесення ним будь-яких витрат, які позивач зробив або мусив би зробити для відновлення свого порушеного права та в підтвердження розміру цих витрат. Під час розгляду справи, [PERSON] суду надано документи, які підтверджують наявність у нього чисельних захворювань, втім суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що його захворювання стали наслідком бездіяльності [PERSON], оскільки відповідно до медичних документів, що містяться в матеріалах справи захворювання [PERSON] пов'язані з його участю в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Також, в судовому засіданні було встановлено, що видачу довідок про розмір заробітної плати здійснює Управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради за підписом начальника управління та головного бухгалтера управління, а не головний лікар КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» як то зазначає [PERSON] в своєму зустрічному позові. Разом з цим, суд приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що [PERSON] Управлінням охорони здоров'я неодноразово було видано довідки про його заробітну плату за період з 21.05.1987 року по 13.07.1987 року, проте [PERSON] не влаштовує розмір заробітної плати, зазначений в цих довідках (т.1 а.с. 57, 58, 60). Тому, не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON], викладені в зустрічному позові, стосовно бездіяльності [PERSON], яка виражається у невидачі довідки про заробітну плату. Крім того, рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 28.05.2013 року, залишеним ухвалою апеляційного суду Луганської області від 23.07.2013 року без змін, в задоволенні позову [PERSON] до КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» про зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати та видати довідку про заробітну плату за період з 21.05.1987 року по 13.07.1987 року - відмовлено (т.1 а.с. 115-116, 132-133). Таким чином, оскільки в судовому засіданні не було встановлено спричинення [PERSON] бездіяльністю головного лікаря [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, за відсутністю в матеріалах справи доказів спричинення такої шкоди, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 30000,00 гривень та моральної шкоди у розмірі 60000,00 гривень за їх безпідставністю. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави як для задоволення первісного позову [PERSON], так і зустрічного позову [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в зв'язку з відмовою у первісному позові [PERSON], сплачений ним судовий збір покладається на нього, а в зв'язку з тим, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання зустрічного позову покладається за рахунок держави.

Outcome: dismissed