Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідач [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н від 08.04.2011року, за якою отримав кредит у розмірі 18000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем кредитних зобов`язань та на вимоги ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 139574, 32 грн, яка складається з 26614,89 грн заборгованість за тілом кредиту та 112959,43 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 08.04.2011 року по 30.03.2018 року. Ухвалою від 14.08.2020 року відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, направивши відповідь на відзив відповідача, в якому вказує на те, що при укладенні договору кредиту між відповідачем та позивачем були обговорені всі істотні умови, крім того вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг та Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку і на офіційному сайті Банку. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання кредитного рахунку, операції за якими підтверджують надання банком кредитного ліміту, його використання та сплату відсотків за його користування. Крім того, позивач категорично не погоджується із ствердженням відповідача про застосування позовної давності, посилаючись на п. 1.1.7.31 Умов договору, яка була збільшена до 50 років. Крім того, вказує на те, що позивач звернувся з позовом до суду до відповідача 28.07.2020 року, строк перевипущеної картки до останнього дня становить 07.2016 року, а тому ним не порушений строк давності звернення до суду. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, позов не визнає, посилаючись на поданий відзив на позовну заяву позивача, в якому вказує на те, позивачем не надано жодних доказів зміни ліміту за договором кредиту, оскільки він довідок про їх зміну не підписував, з ними не був ознайомлений. Правила кредитування ним також не підписувалися. Вважає видану позивачем суму ліміту за заявою анкетою в розмірі 10000, 00 грн і не більше. Крім того, просить застосувати відносно вимог ПАТ КБ «Приватбанк» позовну давність, оскільки остання сплата по розрахунку мала місце 22.05.2013 року, а з позовом позивач звернувся у 2020 році, тобто з пропуском позовної давності. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами 1, 2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до договору б/н від 08.04.2011 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 10000,00 грн. на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. У подальшому, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, розмір кредитного ліміту збільшився до 19000,00 грн./а.с.21/ Позивач в позовній заяві посилається на анкету - заяву, яку підписав відповідач [PERSON] , чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, які маються в матеріалах справи, однак, як встановлено судом при дослідженні вказаних доказів вбачається, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписаний, його з ним не було ознайомлено. Згідно з наданим позивачем розрахунком за кредитним договором б/н від 08.04.2011 року станом на 30.04.2020 року відповідач має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 26614,89 грн, заборгованість за відсотками в розмірі 660487,17 грн, заборгованість по пені в розмірі 4226,92 грн, заборгованість по комісії - 0, 00 грн. Однак, кредитодавець на свій розсуд вимагає від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість за кредитом до стягнення позивачем визначена у розмірі 139574,32 грн, яка складається з 26614,89 грн заборгованість за тілом кредиту та 112959,43 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 08.04.2011 року по 30.03.2018 року. Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача крім тіла кредиту, також заборгованість по відсотках за несвоєчасну сплату кредиту. Згідно з ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторонами в письмовій формі не визначено тип відсоткової ставки за користування кредитом, а також і орієнтовну сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому виразі. В анкеті-заяві відсутні положення щодо сплати неустойки (пені, штрафів). У позовній заяві позивач вказує, що відповідач отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту. Натомість зі змісту наданої анкети-заяви вбачається, що відповідачу не було встановлено кредитний ліміт банком, а був вказаний бажаний кредитний ліміт в сумі 10000,00 грн. Надані позивачем Тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем і відсутні дані про їх визнання останнім. Крім того, ці Тарифи, Умови та Правила прямо не передбачені в анкеті-заяві відповідача, яка безпосередньо підписана ним. Така правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17). У мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 роз`яснено, що з огляду на приписи частини 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору; особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності й розумності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутні будь-які правові підстави для стягнення з відповідача суми відсотків, які нараховані позивачем за кредитним договором б/н від 08.04.2011 року. Що стосується строків позовної давності, суд виходить з такого. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з відзивом, в якому просив застосувати строк позовної давності, позов не визнав, оскільки зазначив, що більше трьох років не користується карткою термін дії якої закінчився. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно умов кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно; кінцевий термін повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки. За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16, постановах Верховного Суду 591/8058/15-ц від 01 березня 2018 року, 743/150/17 від 27 лютого 2019 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно довідки, наданої позивачем про надання відповідачу кредитних карток, вбачається, що останню кредитну картку відповідач отримав 06.08.2012 року строком до липня 2016 року( [NUMBER] ). / а.с.22/ Відповідач [PERSON] не заперечив факт отримання кредитної картки, користування коштами та підтвердив інформацію щодо строку дії кредитної картки. Користуючись кредитними коштами, [PERSON] періодично сплачував заборгованість за наданим кредитом, останню операцію було проведено 20.08.2016 року на суму 179,85 грн. Внесення даної суми відповідач не підтвердив, оскільки зі спливом терміну дії картки будь-які платежі не вносив і не міг вносити. Оскільки на картці вказано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, тому строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці. З огляду на термін дії кредитних карток до березня 2013 року, січня 2014 року, грудня 2014 року, липня 2016 року та факту пред`явлення Банком позову у серпні 2020 року, тобто з пропуском позовної давності з часу закінчення строку дії картки, суд приходить до висновку про пропуск строку позовної давності відповідно до положень статті 256, частин першої та п`ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України. Одночасно суд враховує, що частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Оскільки в матеріалах справи відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України, суд вважає, що такої домовленості між сторонами не досягнуто. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року (№61-560св17). За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову, у відповідності до ст.141 ЦПК України, відсутні підстави для покладення на відповідача судових витрат.

Outcome: dismissed