Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов [PERSON] до [PERSON] Уве про встановлення факту проживання сімєю без реєстрації шлюбу у період з квітня 2011 року по грудень 2012 року, визнання квартири сумісною власністю квартири по вул.. Карпенка, 23\\29 в м. Тернополі та визнання права на 1\\2 частину цієї квартири за позивачкою. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на ту обставину, що вони з відповідачем познайомилися в березні 2010 року через мережу Інтернет на одному з сайтів знайомств. Певний період спілкувалися в онлайн режимі, пізніше в жовтні 2010 року відповідач, котрий є громадянином [PERSON], приїхав до України зустрітися з позивачкою. Зустріч відбулася в м. Дніпродзержинськ (зараз Камянське), де сторони спору прожили разом 7- 10 днів, у них виникли близькі стосунки і вони вирішили створити сімю. Після цього відповідач неодноразово приїжджав до позивачки, а також до Києва, де вони винаймали житло на декілька днів, знову він приїхав у квітні 2011 року і також жив у позивачки 7- 10 днів. Перешкодою укладання шлюбу був факт перебування відповідача в зареєстрованому шлюбі, котрий було розірвано рішенням суду лише 21.04.2011 року. Позивачка зазначає, що вони з відповідачем вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували продукти харчування та речі, відповідач надавав позивачці кошти на сімейні потреби, мали вони спільний побут. Починаючи з листопада 2010 року відповідач надсилав позивачці грошові перекази. Відтак під час проживання сторін спору сімєю без реєстрації шлюбу, 03 серпня 2011 року, було куплено спірну квартиру, котра, на думку позивачки, є її з відповідачем спільною сумісною власністю. Проте відповідач заперечує режим спільної власності на квартиру, а тому лише в судовому порядку [PERSON] може захистити право власності у спосіб його визнання судом. В судовому засіданні представник та сама позивачка вимогу підтримали та просять задовольнити. Відповідач та його представник вимогу позивача заперечили за безпідставністю відповідач зазначив, що дійсно познайомився з позивачкою в березні 2010 року через мережу інтернет; в жовтні 2010 року вирішив приїхати до України для зустрічі з позивачкою приїхав до м. Дніпродзержинська (зараз Камянське) та оселився в готелі. На пропозицію [PERSON] декілька днів прожив у неї, разом з донькою позивачки [PERSON], та онучкою позивачки [PERSON]. Відповідач зазначає, що в подальшому ще декілька разів приїжджав до Дніпродзержинська, з позивачкою мав зустрічі не більше 3-4 днів. Остання жила скрутно матеріально, оскільки працювала продавцем, мала проблеми з донькою намагалася позбавити її батьківських права стосовно онучки, а тому маючи співчуття до нової знайомої відповідач намагався допомагати матеріально. [PERSON] Уве зазначив, що метою знайомства з [PERSON] було бажання дізнатися її ближче, знайти спільні інтереси, познайомитися з її життям, оточуючими, друзями та вирішити для себе врешті решт чи підходить вона йому як жінка і чи потрібен відповідачу шлюб з позивачкою. Вважаючи себе чоловіком з життєвим досвідом та маючи вже усталені погляд та звички, відповідач визначив для себе побачення з позивачкою як такі, що носять швидше пізнавальний характер. Відповідач зазначає, що їх відносини не можна вважати сімєю, оскільки він постійно проживає в [PERSON], там у нього друзі та робота, візити до [PERSON] можна вважати як залицяння до жінки. Проте спілкуючись з нею відчув нещирість та меркантильний інтерес після того, як остання позичила у відповідача та не повернула 8000 доларів США, [PERSON] Уве вирішив припинити спілкування з [PERSON] При цьому відповідач стверджує, що квартиру було куплено за його особисті гроші. Окремо представник відповідача заявив суду клопотання про застосування наслідків пропущення позовної давності на звернення [PERSON] з позовними вимогами. Заслухавши пояснення та здійснивши перевірку доказами обставин справи, Судом встановлено наступне. [PERSON], [INFO] має зареєстроване місце проживання за адресою [INFO] «в» кв. 66 в м. Дніпродзержинську (зараз Камянське) Дніпропетровської області; у неї є донька [PERSON], [INFO], що стверджується копією витягу з паспорта серії АН №720430. [PERSON] Уве є громадянином [PERSON], [INFO] та проживає у м. Хертен. Позивачка стверджує, що вони з відповідачем познайомилися в березні 2010 року через мережу Інтернет на одному з сайтів знайомств. Певний період спілкувалися в онлайн режимі, пізніше в жовтні 2010 року відповідач, котрий є громадянином [PERSON], приїхав до України зустрітися з позивачкою. Зустріч відбулася в м. Дніпродзержинськ (зараз Камянське), де сторони спору прожили разом 7- 10 днів, у них виникли близькі стосунки і вони вирішили створити сімю. Після цього відповідач неодноразово приїжджав до позивачки, а також до Києва, де вони винаймали житло на декілька днів,, знову він приїхав у квітні 2011 року і також жив у позивачки 7- 10 днів. Перешкодою укладання шлюбу був факт перебування відповідача в зареєстрованому шлюбі, котрий було розірвано рішенням суду 21.04.2011 року. Позивачка також зазначає, що вони з відповідачем вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували продукти харчування та речі, відповідач надавав позивачці кошти на сімейні потреби, мали вони спільний побут. Починаючи з листопада 2010 року відповідач надсилав позивачці грошові перекази. Під час проживання сторін спору сімєю без реєстрації шлюбу, 03 серпня 2011 року, було куплено спірну квартиру, котра, на думку позивачки, є її з відповідачем спільною сумісною власністю. Отже 03 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] Уве було укладено й посвідчено нотаріально в реєстрі за №1839, 1840 договір купівлі продажу квартири по вул. Карпенка, 23\\29 в м. Тернополі. Усний переклад тексту даного документу з української мови на німецьку для іноземного громадянина, було виконано перекладачем [PERSON] В подальшому право власності відповідача на зазначену квартиру було зареєстроване в реєстрі права власності на нерухоме майно, що стверджується витягом за №31480902 від 29.09.2011 року. Судом також встановлено, що 09.06.2011 року між гр.. [PERSON] та позивачкою [PERSON] було підписано складений у письмові формі Договір про намір купівлі - продажу обєкту нерухомості цієї ж квартири, згідно умов якого покупець передав, а продавець отримав, визначену сторонами договору як завдаток, 8000 гривень, що еквівалентно 1000 доларів США в рахунок продажу квартири по вул. Карпенка, 23\\29 в м. Тернополі. В п. 2.1. цього договору про намір визначено, що договір купівлі продажу передбачається укласти до 20.08.2011 року, за узгодженою ціною 31\~000 доларів США. Також на підтвердження позовних вимог позивачка надала Суду договір банківського вкладу від 06.07.2011 року, укладеного між нею та ПАТ «УкрСибБанк» та заяву про видачу готівки за №46 від 03.08.2011 року, згідно змісту котрої з рахунку, відкритого на виконання зазначеного вище договору банківського вкладу, у ПАТ «УкрСибБанк» позивачці було видано кошти в розмірі 10\~000 доларів США, що еквівалентно 79712, 00 гривень. Згідно долучених до позову копій квитанцій, особисто [PERSON] протягом вересня та жовтня здійснювала оплату за послуги кабельного телебачення, телекомунікаційні послуги, квартплату та комунальні послуги по спірній квартирі, а також відповідач видав на імя позивачки довіреність на встановлення газового лічильника. Суд водночас відзначає, що 21.04.2011 року рішення суду першої інстанції в Реклінгхаузені було розірвано шлюб відповідача та п. Ольги Владиславівни Хіршман, котрий укладався ще 12.08.2009 року. Натомість відповідач зазначив, що метою знайомства з [PERSON] було бажання дізнатися її ближче, знайти спільні інтереси, познайомитися з її життям, оточуючими, друзями та вирішити для себе врешті решт чи підходить вона йому як жінка і чи потрібен відповідачу шлюб з позивачкою. Вважаючи себе чоловіком з життєвим досвідом та маючи вже усталені погляд та звички, відповідач визначив для себе побачення з позивачкою як такі,що носять швидше пізнавальний характер. Відповідач зазначає, що їх відносини не можна вважати сімєю, оскільки він проживає в ФРН, там у нього друзі та робота, візити до [PERSON] можна вважати як залицяння до жінки. Окрім цього у сторін спору склалися партнерські товариські стосунки, зі слів відповідача у них з позивачкою існувала домовленість, що [PERSON] Уве з [PERSON] ввозитиме вживані легкові автомобілі, а [PERSON] допомагатиме знаходити покупця. Надалі, спілкуючись з [PERSON] відповідач відчув нещирість та меркантильний інтерес остання позичила на придбання квартири у м. Дніпродзержинську, згідно розписки у 2012 році, у відповідача та не повернула 8000 доларів США, [PERSON] Уве вирішив припинити спілкування з [PERSON] Він пояснив, що за зазначені вище гроші позивачка дійсно купила квартиру в м. Дніпродзержинстку (зараз Камянське) по вул.. Каштанів, 15\\44, котру негайно 16.11.2012 негайно відчужила гр. [PERSON] Виконавчий лист виданий Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська від 19.11.2013 року про стягнення позичених коштів з відповідачки на користь позивача, станом на дату ухвалення рішення є невиконаним. Щодо спірної квартири, [PERSON] Уве пояснив, що влітку 2011 року у нього виник намір купити квартиру неподалік державного кордону України у напрямку [PERSON], а тому обрано було м. Тернопіль. Оскільки він не володіє російською чи українською мовами, останній звернувся до [PERSON] з котрою на той час ще перебував у приятельських стосунках по допомогу. При цьому відповідач стверджує, що квартиру було куплено за його особисті гроші з продавцем було домовлено ціну продажу 31\~000 доларів США, що еквівалентно 248\~000 гривень. Попередньо на імя позивачки в Тернопільському відділенні «УкрСибБанку» було відкрито рахунок в іноземній валюті, відповідач передав а позивачка поклала на цей рахунок кошти в сумі 10\~000 доларів США, ще 21\~000 доларів США [PERSON] Уве привіз з [PERSON] безпосередньо перед купівлею квартири, і в приміщенні нотаріальної контори повністю розрахувався з продавцем квартири. Відповідач визнав що дійсно, в подальшому, оскільки він сам особисто постійно перебував за межами України, на його прохання позивачка за його кошти встановила у квартирі газовий лічильник, купувала окремі будівельні матеріали, сплачувала комунальні послуги. Отже з приводу вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю сторін спору без реєстрації шлюбу в період з квітня 2011 року по грудень 2012 року, Суд відзначає наступне. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. На підтвердження проживання сторін спору сімєю без реєстрації шлюбу з квітня 2011 року по грудень 2012 року, [PERSON] просить суд оцінити покази свідка [PERSON]В, котра була допитана в порядку виконання судового доручення Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області свідок показала, що проживає [INFO] , знайома з позивачкою з 2010 року, з відповідачем з 2011 року, з обома з них склалися нормальні відносини, [PERSON] представляла відповідача як власного майбутнього чоловіка, у них були «теплі» відносини і вони поводилися як пара, відповідач приїздив до позивачки десь раз на два місяці, коли приїздив проживав у [PERSON] дома, вони повідомляли, що мають намір одружитися, проводили ремонт в квартирі [PERSON]; одного разу відповідач привіз костюм для шлюбу (зі слів [PERSON]), зі слів [PERSON], Уве надсилав їй гроші та робив подарунки, вони планували купити спільне житло. Заявлені позивачкою для допиту свідки [PERSON]В, [PERSON], [PERSON]Г, [PERSON], щодо допиту котрих судом було надане доручення Заводському суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, залишилися недопитаними, оскільки на неодноразові виклики не зявлялися до суду. В наступних засіданнях сторона позивача не наполягала на допиті даних свідків. Окрім цього на доведення спірного факту, [PERSON] просить оцінити фотозображення (арк.. справи 123-128 том 1 ) спільного проведення часу сторін спору та онуки [PERSON], згадувані вище квитанції на сплату комунальних послуг за квартиру по вул.. Карпенка, 23\\29, довіреність від [PERSON] Уве на імя [PERSON] на встановлення газового лічильника в спірній квартирі товарні чеки та видаткові накладні на придбання будівельних матеріалів. Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв'язки, що складаються в сім'ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В новому Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов 'язків та спільне вирішення питань життя сім'ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов'язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім'ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов'язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім'ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебуваюсь особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сімї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обовязків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. На противагу доводам позивачки, відповідач заявляв клопотання про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що вона є донькою позивачки, мати познайомилася з відповідачем через мережу інтернет на сайті знайомств приблизно в 2011 році, через певний проміжок часу він приїхав до України; зі слів матері свідок є неблагополучною дитиною, потрібно було рятувати онуку і відповідачу не слід було спілкуватися з свідком. Сторони спору займалися продажем користованими автомобілями, котрі до України ввозив відповідач - за продаж однієї машини мама йому гроші повернула, за іншу ні. Вони посварилися, потім помирилися, і мама почала у відповідача просити гроші купити дитині (онучці) житло. Відповідач дав мамі гроші купити квартиру під розписку повернення грошей, проте через рік вона цю квартиру переписала на власного коханця з України (Кривошеєва). Відповідач телефонував до свідка з проханням про допомогу; коли вони з мамою ще спілкувалися, Уве приїздив до України на 2-3 дні в місяць, у мами до нього був виключно матеріальний інтерес, будь які їх відносини припинилися орієнтовно в жовтні 2012 року. Коли Уве купив квартиру в Тернополі, свідок декілька разів приїздила до міста, проте у цій квартирі свідок не була, а з квартири по вул.. Інтернаціоналістів в Дніпродзержинську свідок виїхала в грудні 2012 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що першого разу побачила позивачку влітку 2012 року , коли приїздила до України з [PERSON] Уве. Уве знайомий сина свідка і через свідка вона з ним познайомилася. Про стосунки сторін спору свідку відомо зі слів Уве, коли він влаштовував та омебльовував квартиру в м. Тернополі. Уве говорив, що познайомився з [PERSON], захопився нею, хотів привезти її до [PERSON], повідомляв, що це неможливо оскільки позивачка в процесі встановлення опіки над онукою, потім цю ідею він полишив. Ні за яке одруження він не згадував, висловлювався про позивачку як про жінку, до котрої відчуває симпатію, їх відносини припинилися восени 2012 року, оскільки в листопаді у відповідача уже існувало захоплення іншою жінкою [PERSON]. Допитана за згоди сторін правочину свідок [PERSON], показала, що вона є приватним нотаріусом, котрий посвідчував правочин купівлі спірно квартири. Сторін правочину візуально та обставин посвідчення правочину, свідок не памятає. Разом з тим представник позивача не наполягає на допиті свідка [PERSON] Системний аналіз наданих стороною позивача доказів не дозволяє суду оцінити ствердно «поза розумним сумнівом» (res judicata) наявності у сторін спору в період з квітня 2011 року по грудень 2012 року відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сімї. Покази свідка [PERSON] носять загальний характер щодо обізнаності про відносини сторін спору ( у більшості зі слів [PERSON]О.), що може свідчити про швидше про віддалені стосунки свідка з сторонами. Біль того покази цього свідка спростовуються показами інших свідків, зокрема доньки позивачки [PERSON] та [PERSON], котрі засвідчуючи відомі їм факти не можуть охарактеризувати стосунки сторін у відносинах тотожні сімейним. Що ж до письмових та речових доказів (фотоматеріалів) наданих позивачем, то суд зауважує, що в контексті позовних вимог зміст даних доказів також оцінюється судом критично, оскільки і змісту фотографічних матеріалів: з зображенням сторін спору, та відповідача онукою позивачки, неможливо встановити часу проведення фото зйомки; із зображень неможливо встановити характеру стосунків сторін спору (як сімя, чи просто пара близьких людей, що спільно проводять час). (!) Окремо Суд наголошує, що із змісту витребуваної на ухвалу суду копії заяви [PERSON] датованої 16.11.2012 року, складеної на імя приватного нотаріуса [PERSON], сама з позивачка засвідчила, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває , та однією сімєю з будь яким чоловіком без реєстрації шлюбу не перебуває. Таким чином Суд наголошує, що безумовно є підстави вважати доведеними обставини періодичного спільного проведення часу сторонами спору в окремі періоди, проте відсутні належні та допустимі докази, котрими стверджується, що [PERSON] та [PERSON] Уве перманентно перебували у відносинах як подружжя, без реєстрації шлюбу з квітня 2011 року по грудень 2012 року, в тому числі станом на конкретну дату виникнення у [PERSON] Уве права власності на спірну квартиру. В п. 58 рішення «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року, ЄСПЛ зазначає, «що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).» А тому Суд також вважає, що з метою обґрунтованості та законності рішення стосовно інших двох вимог [PERSON], слід за необхідне надати оцінку наявним у справ доказам враховуючи практику Верховного Суду, що відповідає приписами ст.. 263 ЦПК України. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловікпроживають\~\~однією\~\~сім'єю,\~\~але\~\~не перебувають\~\~у\~\~шлюбі\~\~між\~\~собою\~\~або\~\~в будь-якому іншому шлюбі, майно,\~\~набуте\~\~ними\~\~за\~\~час спільного проживання, належить їм на праві\~\~спільної\~\~сумісної\~\~власності,\~\~якщо\~\~інше\~\~не\~\~встановлено письмовим договором між ними. На майно,\~\~що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки\~\~та чоловіка,\~\~які\~\~не\~\~перебувають у шлюбі між собою або в будь якому\~\~іншому\~\~шлюбі,\~\~поширюються\~\~положення\~\~глави\~\~8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Cуд відзначає, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, (!) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У звязку з наведеним Суд вважає надати оцінку доводам сторін спору щодо джерел набуття спірної квартири. З пояснень позивачки встановлено, що остання працювала продавцем магазину, офіційного її розміру доходу дізнатися не вдалося можливим. Як запечено вище, згідно договору банківського вкладу від 06.11.2011 року, укладеного між нею та ПАТ «УкрСибБанк» та заяви про видачу готівки за №46 від 03.08.2011 року, з рахунку, відкритого на виконання зазначеного вище договору банківського вкладу у ПАТ «УкрСибБанк», позивачці було видано кошти в розмірі 10\~000 доларів США, що еквівалентно 79712, 00 гривень. Ціну спірної квартири було узгоджено в розмірі 31000 доларів США, й зі слів [PERSON] ці гроші (10000 доларів США) були нею передані продавцю спірної квартири. Натомість відповідач зазначав, що квартиру було куплено за його особисті гроші з продавцем було домовлено ціну продажу 31\~000 доларів США, що еквівалентно 248\~000 гривень. Попередньо на імя позивачки в Тернопільському відділенні «УкрСибБанку» було відкрито рахунок в іноземній валюті, відповідач передав а позивачка поклала на цей рахунок кошти в сумі 10\~000 доларів США, ще 21\~000 доларів США [PERSON] Уве привіз з [PERSON] безпосередньо перед купівлею квартири, і в приміщенні нотаріальної контори повністю розрахувався з продавцем квартири. Також встановлено, що будучи на безгорошівї та турбуючись про майбутнє онуки, використовуючи добрі стосунки з відповідачем, [PERSON] позичила в останнього 8000 доларів США на придбання квартири в м. Дніпродзержинську по вул. Каштанів, 15\\44. Ці гроші відповідачу не було повернено, що зумовило судовий розгляд спору про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] Уве зазначеної суми. А відтак системний аналіз наданих сторонами доказів не дозволяє Суду зробити висновок про грошову участь позивачки у придбанні спірної квартири, оскільки жодного взаємозвязку з знятими нею з рахунку у банку «УкрСибБанк» грошима, та розрахунком з продавцем квартири в м. Тернополі по вул.. Карпенка, 23\\29, не вбачається наданих [PERSON] доказів, з урахуванням пояснень про роботу продавцем в магазині, в наступному наявності істотної суми боргових зобовязань, та додаткової необхідності утримання власної онуки, для Суду є явно недостатньо щоб сприйняти за правду факт можливості заощадити в Україні із зарплати пересічного продавця магазину суми, еквівалентної 10\~000 доларів США . З приводу застосування наслідків пропущення позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом, Суд наголошує на наступному. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється у три роки. Позивачка за захистом порушеного права звернулася до суду 31.12.2015 року, при цьому, за уже зазначено вище, із змісту витребуваної на ухвалу суду копії заяви [PERSON] датованої 16.11.2012 року, складеної на імя приватного нотаріуса [PERSON], сама ж позивачка засвідчила, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває , та однією сімєю з будь яким чоловіком без реєстрації шлюбу не перебуває. А тому Суд наголошує, що перебіг позовної давності розпочався з 17.11.2012 року, й зважаючи на встановлений Законом трирічний строк з моменту коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про порушення, невизнання або заперечення права - перебіг позовної давності закінчився 17.11.2015 року. Зважаючи на ту обставину що позивачка звернулася до суду 31.12.2015 року, з упевненістю модна констатувати про пропущення нею визначеного Законом строку давності на звернення до Суду, що в силу ст.. 267 ЦК України має наслідком відмову в позові.

Outcome: dismissed