Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

У червні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 20 грудня 2008 року у розмірі 16891,04 грн. та судові витрати у розмірі 2 270 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг та 20 грудня 2008 року підписав заяву, згідно якої йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 25 000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Банк виконав свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, надав відповідачу обумовлену кредитним договором суму кредитних коштів. У порушення умов вказаного договору відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим, станом на 12 травня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 16891,04 грн., яка складається з: 15335,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1555,86 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді від 30 липня 2021 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Не погодившись із позовними вимогами, відповідач подав відзив на позов у якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що 25 грудня 2007 року він підписав анкету-заяву на підставі якої йому позивачем, було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 грн. Матеріали справи не містять підтверджень, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, які містяться на банківському сайті. Крім того, з розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки та штрафи, розмір яких не узгоджувався, тим самим збільшувалося тіло кредиту. Згідно виписки по картковому рахунку фактично використано кредитних коштів на загальну суму 1041807,36 грн., а погашено на суму 1104143,18 грн., різниця між використаними та погашеними коштами становить позитивний залишок на суму 62335,82 грн. Оскільки, окрім погашення тіла кредиту, іншого грошового зобов`язання за анкетою-заявою від 25 грудня 2007 року не мав, внесена сума повністю покриває суму використаного кредитного ліміту, що свідчить про відсутність у нього заборгованості. 11 жовтня 2021 року від представника позивача надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача, в яких зазначає, що відповідачем була підписана заява про надання кредиту саме 20 грудня 2008 року про що свідчать персональні дані, адреса проживання зазначені у заяві. Починаючи з 15 січня 2008 року відповідач почав активно користуватися кредитними коштами. Оскільки відповідач активно користувався кредитними коштами, до певного часу виконував свої зобов`язання за кредитом, свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором, а тому просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, разом із позовною заявою надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. З урахуванням положень ч. 6 ст. 259, ч. 4, ч. 5, ч. 7 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення цього рішення суду є дата складання повного судового рішення - 15 листопада 2021 року. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем - АТ КБ «Приватбанк» заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором без номеру від 20 грудня 2008 року, укладеним відповідно до ст.ст. 634, 1066 ЦК України в формі приєднання позичальником до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» та «Тарифами Банку», які були надані відповідачу у письмовій формі, шляхом подання позичальником відповідної анкети-заяви (а.с. 1-2). Водночас, до матеріалів позовної заяви додана засвідчена представником позивача копія анкети-заяви від 25 грудня 2017 року, відповідно до якої [PERSON] погодився на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, складають між ним та банком договір про надання послуг, одночасно засвідчивши про своє ознайомлення із цими Умовами та Правилами і тарифами, що були надані у письмовому вигляді (а.с. 17). Крім того, позивачем наданий розрахунок заборгованості відповідача за договором б/н від 20 грудня 2008 року, відповідно до якого у відповідача станом на 12 травня 2021 року існує заборгованість за вищезазначеним договором у загальному розмірі 16891,04 грн. (а.с. 3-13). При цьому, будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів укладання 20 грудня 2008 року кредитного договору з відповідачем суду не подано. Позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з відповідачем 25 грудня 2007 року, позивачем не заявлялися. Виписка по картковому рахунку є підтвердженням руху коштів, проте також не містить відомостей про умови кредитування (а.с.37-51). Крім того, у виписці міститься інформація про рух коштів починаючи з 09 січня 2008 року, натомість за твердженням позивача кредитний договір між сторонами було укладено 20 грудня 2008 року. В анкеті-заяві відповідача, підписаній 25 грудня 2007 року міститься відмітка банку про те, що відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано картку № [NUMBER] , а також наявний підпис клієнта про отримання цієї картки. Згідно довідки банку, 20 грудня 2007 року на ім`я відповідача було відкрито картку № [NUMBER] з терміном дії до грудня 2013 року (а.с.15). Проте, жодних відомостей стосовно того, на якій підставі та на яких умовах відкрито цей картковий рахунок, матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує факт укладення кредитного договору 20 грудня 2008 року, його зміст, істотні умови. За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У даному випадку, позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довів факт укладення кредитного договору між сторонами. Судом встановлено факт користування відповідачем грошовими коштами, який сам по собі не може беззаперечно свідчити про існування кредитних правовідносин та їх зміст. Позивачем не виконано процесуальний обов`язок доведення обставин, на які він посилався як на підставу позовних вимог. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що аргументи позивача, наведені в позові, не обґрунтовані та не підтверджені належними, допустимими й достовірними доказами, а тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed