Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11155594000, на підставі якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 150000, 00 дол. США та зобов`язався повернути кредит щомісячно частками не пізніше 16.05.2028 року. В забезпечення належного виконання своїх кредитних зобов`язань, [PERSON] передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73, 60 кв.м., про що між сторонами 16.05.2007 року був підписаний та нотаріально посвідчений договір іпотеки № 54651 за реєстр. №2286. Як зазначає позивач, відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за Договором, внаслідок чого станом на 11.12.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 379327, 82 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 139285, 68 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 134889, 98 дол. США, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін в сумі 105152, 16 дол. США. На підставі договору іпотеки, укладеного з [PERSON] , обтяження на квартиру, що є предметом спору, зареєстровано в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №179472320 від 02.09.2019 року позивачу стало відомо, що вказана квартира була відчужена та згідно з Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М. Записи про заборону на нерухоме майно та про іпотеку були вилучені з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року, яким визнано договір іпотеки № 54651 від 16.05.2007 року недійсним. В подальшому зазначене рішення було скасовано. На підставі викладеного позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», яка виникла внаслідок невиконання [PERSON] умов договору про надання споживчого кредиту №11155594000 від 16.05.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, реєстраційний номер майна у РПВН 32378779, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,60 кв.м., житловою площею 31,40 кв.м., що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №54651 від 16.05.2007 року, за реєстровим №2286 та на праві власності зареєстрована за [PERSON] , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути судовий збір. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.11.2020 року позовні вимоги задоволено частково, в рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором №11155594000 від 16.05.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] в сумі 379327, 82 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 139285, 68 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 134889, 98 дол. США, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін в сумі 105152, 16 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,60 кв.м., житловою площею 31,40 кв.м., що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №54651 від 16.05.2007 року, за реєстровим №2286 та яка на праві власності зареєстрована за [PERSON] , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 14309,18 грн. та 960,50 грн. 05.03.2021 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2021 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.11.2020 року по цивільній справі за позовом АТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 14.07.2021 року від представника відповідачки до суду надійшла Заява про застосування строків позовної давності, відповідно до якої зазначено, що позивач звернувся до суду позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення кредитних зобов`язань у сумі 379327,82 доларів США на користь АКІБ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 11155594000 від 16.05.2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . Дана квартира була предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки № 5 від 16.05.2007 року, що укладався на виконання зобов`язань згідно вищезазначеного кредитного договору. 18.11.2011 року квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М., відомості про що були внесені до публічного Єдиного державного реєстру речових прав. Тобто, позивач АКІБ «УкраСиббанк» міг дізнатися про імовірне порушення його прав як Іпотеко держателя ще у 2011 році. Крім того, 20.01.2010 року АКІБ «УкрСиббанк» надсилав позичальнику [PERSON] вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 11155594000 від 16.05.2007 року, після чого звернувся в тому ж році до Деснянського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. 30.09.2010 року Деснянським районним судом м. Києва по справі № 2-6329/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11155594000 від 16.05.2007 року було ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги Позивача та стягнуто заборгованість з відповідачів за даним кредитним договором. 17.03.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» отримав виконавчий лист на виконання рішення суду від 30.09.2010 року та пред`явив його для виконання в Державну виконавчу службу Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. 04.11.2014 року державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві по виконавчому провадженню № 35685303 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» згідно рішення Деснянського районного суду від 30.09.2010 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану у зв`язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення. Тобто, в 2014 році АКІБ «УкрСиббанк» вже знав про відсутність у [PERSON] на праві власності квартири, що до 2011 року була предметом іпотеки згідно договору іпотеки № 54651 від 16.05.2007 року, при цьому жодних дій не вчиняв щодо звернення стягнення на вказане майно. Також представник зазначає, що звернувшись до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11155594000 від 16.05.2007 року у 2010 році, який розглянутий судом по суті в тому ж році, АКІБ «УкрСиббанк» перервав строк позовної давності у спорі з [PERSON] щодо погашення спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні в 2019 році до Деснянського районного суду м. Києва з позовом у цій справі щодо заборгованості за тим же кредитним договором, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, Позивач - АКІБ «УкрСиббанк» пропустив строк позовної давності, що становить три роки з моменту коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав. На підставі викладеного, представник відповідачки просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи та його представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 16.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11155594000, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 150000, 00 дол. США строком до 16.05.2028 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % річних (а.с. 18-21, т. 1). Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №11155594000 від 16.05.2007 року, станом на 11.12.2019 року [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 379327, 82 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 139285, 68 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 134889, 98 дол. США, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін в сумі 105152, 16 дол. США (а.с. 40-53, т. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договорами. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 стаття 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На забезпечення виконання зобов`язань 16.05.2007 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки №54651, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 27-28, т. 1). При укладенні іпотечного договору 16.05.2007 року було встановлено заборону відчуження на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яка накладена приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М. 16.05.2007 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку». Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту права за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в договорі іпотеки реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобовязання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Таким чином із зазначених правових норм вбачається, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України у справі № 6-10цс13 від 06.03.2013 року. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року позов [PERSON] до АКІБ «УкрСиббанк», треті особи - приватний нотаріус КМНО Чернокур О.М., [PERSON] , [PERSON] про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволено та визнано Договір іпотеки № 54651 від 16.05.2007 року, укладеним між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», в особі начальника відділення № 838 АКІБ «УкрСиббанк» Єрьоміна С.О., посвідченим [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО, зареєстрований за № 2286, недійсним в цілому. Припинено взаємні права та зобов`язання сторін за Договором іпотеки № 54651 від 16.05.2007 року, укладеним між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», в особі начальника відділення № 838 АКІБ «УкрСиббанк» Єрьоміна С.О., посвідченим [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО, зареєстрований за № 2286, шляхом припинення договору іпотеки. Знято заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, яка накладена приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М., 16.05.2007 зареєстрований за №2287, у зв`язку з посвідченням договору іпотеки 16.05.2007, зареєстрований за номером 54651. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, право власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки - квартира [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.01.2011 приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 07.02.2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 24.11.2011 року цивільну справу за позовом [PERSON] до АКІБ «УкрСиббанк», треті особи - приватний нотаріус КМНО Чернокур О.М., [PERSON] , [PERSON] про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди передано до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2012 року позовну заяву [PERSON] до АКІБ «УкрСиббанк», треті особи - приватний нотаріус КМНО Чернокур О.М., [PERSON] , [PERSON] про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди залишено без розгляду. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судове рішення скасовано, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Водночас рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2010 року у справі № 2-6329/10 позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено повністю, яким вирішено стягнути [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1367206,73 грн. Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» скористалось правом, що передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України та звернулось з позовом про дострокове стягнення кредиту до Деснянського районного суду м. Києва, чим змінило порядок, умови і строк виконання зобов`язань за кредитним договором. На час звернення з таким позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості вважається, що настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі. ПАТ «УкрСиббанк» використало право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафу за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. З огляду на те, що ПАТ «УкрСиббанк» звернувся із вимогою про дострокове повернення кредиту та відсотків за його користування в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, ним установлено новий строк виконання основного зобов`язання, що співпадає із датою пред`явлення дострокової вимоги за договором кредиту, отже, строк позовної давності за кредитним договором почав спливати з 2010 року. Відповідно до умов Договору іпотеки іпотекодатель передав в іпотеку належне йому майно у забезпечення виконання основного зобов`язання, а іпотекодержатель набув право отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця (п.1.1. Договору іпотеки). Таким чином, на підставі договору іпотеки виникла вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавця (майнового поручителя), що є відмінною від вимоги про стягнення заборгованості та виникла не з Кредитного договору, а саме із Договору іпотеки. У відповідності до положень Договору іпотеки сторони не передбачили умов про збільшення строку позовної давності, таким чином підлягає до застосування загальний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у 2010 році банк змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до майнового поручителя (іпотекодавця) [PERSON] протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Отже, з огляду на вищезазначене право на звернення стягнення на предмет іпотеки у іпотекодержателя виникло з моменту невиконання основного зобов`язання за зміненим строком виконанням основного зобов`язання на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, а саме, з вересня 2010 року. Зважаючи на те, що до вимог до Договору іпотеки підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у 3 роки, то строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки збіг у вересні 2013 року. Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаною вимогою, Банк повторно підтвердив свої наміри достроково стягнути всю суму за кредитним договором та встановити новий строк дії договір про надання споживчого кредиту №11155594000 від 16.05.2007 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу(ст.256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до п. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм позовна давність може бути збільшена лише щодо конкретної вимоги, яка випливає із договору, між сторонами такого договору шляхом викладення у тексті договору згоди сторін на збільшення строку позовної давності. Збільшення позовної давності щодо основної вимоги не свідчить про збільшення позовної давності до додаткової вимоги, оскільки це дві різні вимоги і без згоди сторін на збільшення позовної давності щодо додаткової вимоги до неї застосовується загальний строк позовної давності. Більше того, у разі, якщо додаткова вимога випливає з іншого договору, укладеного між іншими сторонами, то у відповідності до ст. 259 ЦК України для збільшення позовної давності за додатковою вимогою необхідна домовленість саме сторін такого договору, інакше застосовується загальний строк позовної давності. Приписами статті 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Якщо предметом застави є нерухоме майно, то спірні правовідносини регулюються Законом України « Про іпотеку», де у ст. 33 містяться аналогічні приписи та зокрема зазначено, що: «У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.» Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи встановлені у даній справі обставини, приписи чинного законодавства, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed