Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області з позовною заявою до Остриківської сільської ради Токмацького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначено, що 28.11.2003 померла мати позивача [PERSON]. В 2006 році позивач прийняв спадщину після смерті матері та рішенням Токмацького районного суду Запорізької області 14.12.2006 за ним було визнано право власності на земельну ділянку площею 10,18 га, що знаходиться на території Очеретуватської сільської ради Токмацького району. Але через деякий час позивачу стало відомо, що за сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0056326 від 26.09.1996 було видано Державний акт на земельну ділянку сільськогосподарського виробництва (рілля), а на пасовища (сільськогосподарські угіддя), за цим же сертифікатом Державний акт не видавався. Позивач є єдиним спадкоємцем після померлої матері. 13.10.2017 позивач звернувся до Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак йому було відмовлено у видачі зазначеного свідоцтва, з причини пропуску позивачем шестимісячного строку для прийняття спадщини. Спадкова справа після померлої [PERSON] не відкривалася. До нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини позивач не подавав, разом зі спадкодавцем на день її смерті не проживав. За цих підстав, свідоцтво про право на спадщину за законом нотаріусом не може бути видано. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, за захистом якого позивач змушений звернутися до суду, адже в позасудовому порядку його захистити неможливо. Позивач та його представник адвокат [PERSON] на розгляд справи в судове засідання не зявилися. Адвокат [PERSON] надала заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позовної заяви наполягала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Сільський голова [PERSON] надала заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області з позовною заявою до Остриківської сільської ради Токмацького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування після померлого 28 листопада [PERSON]. Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області Коваленка П.Л. від 14.12.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника та ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкові відносини в Україні регулюються\~Цивільним кодексом України,\~Законом України від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ "Про нотаріат", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відповідно до п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що 28.11.2003 померла мати позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖС №268747, виданим Очеретуватською сільською радою Токмацького району Запорізької області від 01.12.2003. Родинні відносини позивача зі спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва про народження серії ІІ-ЯР № 143286 від 09.10.1958, виданим Очеретуватською сільською радою Токмацького району Запорізької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все її майно. Спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася, що підтверджується листом Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області від 08.02.2019 № 168/01-16. Померла [PERSON] мала право на земельну часту (пай) розміром 10,18 га фізичних гектарів, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0056326 від 09.02.1997 № 337, на підставі якого виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ІІ-ЗП № 026070. На підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14.12.2006, справа №2-3232, визнано факт прийняття спадщини та право власності позивача в порядку спадкування після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 10,18 га, що знаходиться на території Очеретуватської сільської ради Токмацького району, яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 026070, що підтверджується рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 14.12.2006. Як вбачається зі змісту рішення Токмацького районного суду Запорізької області 14.12.2006, спадкодавець [PERSON] заповіла (заповіт посвідчений секретарем Очеретуватської сільської ради 12.06.2003) земельну ділянку площею 10,18 га, що знаходиться на території Очеретуватської сільської ради Токмацького району, своєму синові [PERSON] [PERSON] фактично прийняв спадщину, так як здійснював володіння та користування земельною ділянкою з грудня 2003 року. В звязку з чим, на підставі ст.549 ЦК УРСР судом визнано факт прийняття спадщини позивачем та право власності в порядку спадкування за заповітом саме на земельну ділянку площею 10,18 га, що знаходиться на території Очеретуватської сільської ради Токмацького району, яка належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ЗП № 026070, а не на все майно після померлої [PERSON]. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачу стало відомо, що за сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0056326 від 26.09.1996 року було видано Державний акт на земельну ділянку сільськогосподарського виробництва (рілля), а на пасовища (сільськогосподарські угіддя), за цим же сертифікатом Державний акт не видавався. Відповідно до довідки №31-8-0.211-996/120-17, виданої міжрайонним управлінням Держгеокадастру у Токмацькому районі та м. Токмак від 10.05.2017, [PERSON] виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0056326, на підставі якого виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ- ЗП № 026070 в розмірі 10,18 га фізичних гектарів. Розмір сільськогосподарських угідь, включених за цим сертифікатом, але не наданих за державним актом у власність гр. [PERSON], складає 1,1026 умовних кадастрових гектарів вартістю 4130,10 грн. 13 жовтня 2017 року позивач звернувся до нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті померлої [PERSON]. Нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з причини пропуску позивачем шестимісячного строку для прийняття спадщини. Спадкова справа після померлої [PERSON] не відкривалася. До нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини позивач не подавав, разом зі спадкодавцем на день її смерті не проживав та не був зареєстрований. За цих підстав, свідоцтво про право на спадщину за законом нотаріусом не може бути видано. Свою відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії нотаріус виклала в Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 жовтня 2018 року №2003/02-31. Письмові докази відповідають вимогам ст.ст.77-79 ЦПК України і враховуються судом відповідно до ч.3 ст.89 ЦПК України. Згідно зі\~ст.392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, а невизнані державою права спадкоємців можуть бути захищені в судовому порядку. Суд встановив, що спір виник у звязку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до\~Указу Президента України від 08.08.1995 №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~(далі\~Указ №720/95), який був чинний на час отримання [PERSON] сертифікату та державного акту, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Відповідно до п.17\~розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України\~у редакції, чинній на час отримання [PERSON] державного акта, сертифікат на право на земельну частку (пай) є дійсним до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Таким чином, після одержання Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), право на земельну частку (пай) припиняється та у особи виникає право власності на конкретно визначену земельну ділянку з відповідною площею та місцем розташування. Зазначеними нормами права не передбачена можливості отримання двох і більше державних актів на право приватної власності на землю за одним сертифікатом про право на земельну частку (пай), тим більше визначено, що після видачі державного акту сертифікат втрачає свою дійсність. 02 лютого 2001 [PERSON] скористалась своїм правом та отримала у власність земельну ділянку, що посвідчено Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку, а тому її право на земельну часту (пай) за сертифікатами на земельну частку (пай) припинилося. Таким чином суд встановив, що у звязку з припиненням права [PERSON] на земельну частку (пай) за сертифікатом на право на земельну частку (пай), неохоплений державним актом розмір сільськогосподарських угідь не входив до складу спадщини, відкритої після смерті [PERSON], а тому вимога позивача про визнання права на вказані угіддя у порядку спадкування є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Також суд зазначає, що при оформленні в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 10,18 га, що знаходиться на території Очеретуватської сільської ради Токмацького району, позивачем взагалі не було успадковане право на будь-яке інше майно після смерті матері, в тому числі, і на сільськогосподарські угіддя. Відповідно до положень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Відповідно до положень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (дня смерті, згідно із ч.2 ст.1220 ЦК України). Такі саме правові норми містяться в ст.549 ЦК УРСР. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивач, звернувшись до Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримав відмову, що оскільки ним не надано доказів спільного проживання із спадкодавцем (реєстрації разом зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини) та заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк також не подавав, йому необхідно звернутися до суду із заявою до суду. Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений\~статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Враховуючи наведене та положення ст.ст.15,\~16 ЦК України, слідує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а саме просив визнати право власності в порядку спадкування, тоді як останньому необхідно було звернутись до суду з позовом про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини, оскільки з такою заявою про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк позивач до нотаріуса так і не звертавсь, а відтак дані позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed