Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даним позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем вони перебувають в зареєстрованому шлюбі, починаючи з 17 лютого 2019 року. Від спільного подружнього життя мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, з 21 вересня 2018 року шлюбно-сімейних відносин сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть і 26 грудня 2018 року позивачка звернулась до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. При цьому, позивачка в позовній заяві вказує, що вони з відповідачем не дійшли спільної мови щодо визначення місця проживання дитини. Вказує, що на даний час донька зареєстрована за однією адресою з відповідачем, хоча фактично проживає з позивачкою, при цьому, зазначає, що відповідач не надає згоди на зміну місця реєстрації їх доньки, що не відповідає інтересам дитини, оскільки створює перешкоди у влаштуванні до дитячого садочка за фактичним її місцем проживання. Крім цього, позивачка зазначає, що звернулась з проханням надати нотаріальну згоду на оформлення закордонного паспорту для дитини та на виїзд за кордон з метою оздоровлення дитини, однак відповідач надає категоричну відмову, а тому просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір та витрати на правничу допомогу. У судове засідання позивачка не з`явилась. Про час, день та місце розгляду справи повідомлена. Направила клопотання про розгляд справи у її відсутності в якому позовні вимоги підтримала а просила суд задоволити позовні вимоки повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. У відзиві на позовну заяву позивач зазначає, що він ніколи не заперечував щодо місця проживання дитини, оскільки донька ще маленька і їй дійсно краще в такому віці проживати з матір`ю. Після припинення шлюбних відносин, донька за домовленістю між позивачем та відповідачем залишилась проживати з матір`ю. При цьому, відповідач постійно приймає участь у забезпеченні та вихованні доньки, за домовленістю з позивачкою проводить час з донькою, в основному в присутності матері. До моменту звернення позивачки до суду, між ними не виникало жодних спорів з приводу визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач реально усвідомлює, що маленькій дитині краще проживати з матір`ю і їх розлучення може нашкодити емоційному стану дитини. А тому, відповідач вважає, що між сторонами відсутній спір, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог - служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надіслали суду листи про розгляд справи у їх відсутності. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 17 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Святошинському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 117, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у місті Києві 17 лютого 2017 року, серії [NUMBER] . Від шлюбу позивачка та відповідач мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у місті Києві. Після припинення шлюбних відносин з відповідачем, малолітня донька залишилась проживати з позивачкою, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, наданого на підставі протоколу Комісії №8 від 24 квітня 2019 року. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказала, що після припинення шлюбно-сімейних відносин донька залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Обставини щодо проживання дитини з позивачкою не заперечувались відповідачем. З пояснень сторін встановлено, що сторони не мають спору щодо проживання дитини разом з матір`ю. На жодному судовому засіданні ні відповідач, ні його представник, ні в усній формі, ні в письмовій не заперечували щодо проживання неповнолітньої [PERSON] разом з матір`ю. Більше того, наявність згоди відповідача на тимчасову поїздку за кордон позивачки разом з донькою, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. 19 квітня 2019 року, свідчить про відсутність конфлікту щодо участі у вихованні дитини. Як підставі для звернення до суду із даним позовом позивачка, також, зазначає той факт, що малолітня донька на момент звернення до суду була зареєстрована за адресою місця проживання відповідача, відповідач заперечує проти зміни місця реєстрації дочки, що перешкоджає влаштуванню дитини в дитячий садок та шкільний заклад за місцем реєстрації та проживання позивачки. Однак, з матеріалів справи вбачається, що [INFO] малолітню [PERSON] , [INFO] , за наявності згоди відповідача, відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА було знято з реєстрації з одночасною реєстрацією дитини за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем постійного проживання позивачки. Таким чином, доводи позивачки, які були зазначені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час з`ясування обставин справи. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. При розгляді справи орган опіки та піклування служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок, в якому вважали за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Даний висновок суд оцінює критично, оскільки він не є підтвердженням наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Так, у висновку вказано, що [PERSON] був присутній на засіданні комісії та не заперечував проти проживання доньки з матір`ю. Інших доказів, які б підтверджувати доводи позову, що батьки не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, позивач суду не надала, не заяви клопотання про витребування таких доказів у разі складнощів в їх отриманні, не повідомила суду про неможливість подання відповідних доказів. Фактично позивач даним позовом намагається підмінити судові спори щодо визнання місця проживання дитини, яке врегульовано ст. 161 СК України, та спір щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон. Щодо доводів позивачки щодо неможливості виїзду за кордон з метою відпочинку та оздоровлення доньки суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Відповідно до даної норми має бути або рішення суду або висновок органу опіки та піклування. При цьому, позивачкою необґрунтовано необхідність саме судового рішення, в чому є недостатність висновку органу опіки та піклування. Жодних доказів на підтвердження цим обставинам суду не подано. Більше того, з матеріалами справи підтверджується наявність надання згоди відповідача на тимчасовий виїзд [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. 19 квітня 2019 року. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Outcome: dismissed