Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

21.12.2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Харківської товарної біржі, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача - [PERSON] ,- «Про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на спадкове майно» (вхідний № 6637/18-вх), на обґрунтування якого зазначила, що [INFO] її померлий син, [PERSON] в представництві Харківської товарної біржі за адресом: [ADDRESS] ,- уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями, розташований за адресом: [ADDRESS] . Зазначений будинок з надвірними будівлями проданий за 11989,00 гривень, а договір посвідчений підписами продавця, покупця та директора представництва біржі - [PERSON] . Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу України від 18.07.1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець - прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Її син таку суму сплатив та прийняв будинок з надвірними будівлями шляхом здійснення реєстрації та проживання в ньому з 06.08.1998 року, про що була відмітка в його паспорті. Крім того, здійснено реєстрацію договору із вчиненням запису в реєстрову книгу № 14 під реєстровим № 1340 від 02.12.1999 року, а також видано новий технічний паспорт на цей будинок на ім`я сина. Вважає, що всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, а тому договір купівлі-продажу може бути визнаний дійсним в судовому порядку згідно із статтею 47 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Оскільки [INFO] її син [PERSON] помер, залишивши заповіт, яким він все своє майно заповів їй, вона 02.11.2018 року звернулась до приватного нотаріуса Краснопьорової О. Ф. задля одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресом: [ADDRESS] . Однак 05.11.2018 року нотаріусом видано постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії у зв`язку із тим, що Інструкцією про проведення нотаріальних дій не передбачений такий правовстановлюючий документ як угода, затверджена на біржі.Тому просила визнати договір купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями, розташований за адресом: [ADDRESS] ,- укладений в представництві Харківської товарної біржі в місті Мерефа між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] на реєстраційний № Н1 -4 - дійсним. Визнати за нею право власності на будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- як за спадкоємицею за заповітом (а. с. 2 - 7, 35 - 41). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у складі судді Мащенко С. В. від 26.12.2018 року позовну заяву [PERSON] до Харківської товарної біржі, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача - [PERSON] «Про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на спадкове майно» залишено без руху для надання позивачу часу усунути недоліки, які усунуті 14.01.2019 року (а. с. 30 - 31, 34, 35 - 41). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, причину своєї неявки не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 1131/19-вх від 14.02.2019 року, з проханням справу розглянути за її відсутності (а. с. 69). Представник відповідача - Харківської товарної біржі та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача - [PERSON] , у судове засідання також не з`явились, про місце та час розгляду справи були сповіщені своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за їх відсутності не надали. Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно частини 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 вказаного кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Зі свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 17.08.1971 року Іловлінським районним бюро ЗАГС Волгоградської області, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] у р/селищі Іловля Іловлінського району Волгоградської області республіки РСФСР, про що в книзі реєстрації актів про народження 17.08.1971 року проведено запис за № 54, та його батьками зазначені - [PERSON] та [PERSON] (а. с. 21, 53). Згідно із договором купівлі-продажу № Н1-4 від 18.07.1998 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] на Харківській товарній біржі й зареєстрованим Бюро технічної інвентаризації 02.12.1999 року в реєстровій книзі № 14 за реєстровим № 1340, [PERSON] продав [PERSON] жилий будинок з надвірними прибудовами за адресом: [ADDRESS] (а. с. 8, 42). На підставі технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» станом на 20.11.2018 року у відповідності до інвентаризаційної справи № 125, вбачається, що власника будинку [ADDRESS] не зазначено, а сам будинок складається з: житлового будинку (літера «А-1»); ганка (літера «а»); гаражу (літера «Б»); сараю (літера «В»); сараю (літера «в»); погребу (літера «Г»); вбиральні (літера «Д»); колодязю (літера «К»); огорожі (літера «N») та воріт з хвірткою (літера «N1») (а. с. 9 - 13, 43 - 45). У домовій книзі зазначено, що [PERSON] був на час своєї смерті, а [PERSON] й на зараз є зареєстрованими за адресом: [ADDRESS] (а. с. 14 - 15, 46 - 47). Відповідно до Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 11.04.2018 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 46 років у селищі міського типу Нова Водолага Харківської області, про що 11.04.2018 року складено відповідний актовий запис № 44 (а. с. 16, 48). За життя [PERSON] зробив заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті щодо того, що все його майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на, що він за законом буде мати право, він заповів [PERSON] , [INFO] , про що свідчить зміст заповіту, складеного [PERSON] 04.04.2018 року, який в той же день посвідчений державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. та зареєстрований в реєстрі за № 266 (а. с. 17, 49). Постановою приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Краснопьорової О. Ф. від 05.11.2018 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресом: [ADDRESS] ,- оскільки документ, що посвідчує право власності на зазначений житловий будинок: договір купівлі-продажу № Н1-4,- зареєстрований у представництві Харківської товарної біржі по Харківському району 18.07.1998 року, але згідно статті 227 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року, він повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин (а. с. 18, 50). Як убачається із свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Ленінським відділом ЗАГС міста Ростова-на Дону 26.02.1994 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 26.02.1994 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 26.02.1994 року проведена запис за № 49 та після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловікову - [PERSON] , дружині - [PERSON] (а. с. 19, 50). 21.11.2007 року [PERSON] було видано посвідку на постійне проживання в Україні (серія [NUMBER] ), яка приїхала в Україну з Росії у 2006 році. Місцем проживання останньої зареєстровано за адресом: [ADDRESS] (а. с. 20, 52). Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що відносини, пов`язані із спадкуванням майна померлої особи та щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним є цивільно-правовими та підлягають регулюванню нормами цивільного законодавства України, а саме: Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) та Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями). Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) зазначений кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що він набирає чинності з 1 січня 2004 року. З урахуванням цього, відносини щодо спадкування майна померлого здійснюються за правилами Цивільного кодексу України, а щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним - Цивільного кодексу Української РСР. Приписами статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. При цьому, як зазначено у частині 1 статті 1222 зазначеного кодексу, спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України). Як визначають норми права, які містяться у статті 1233, частині 1 статті 1235 та частинах 1 і 2 статті 1236 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яким заповідач призначає спадкоємця (одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин) та охоплює права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права і обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. При цьому заповіт може бути складений щодо усієї спадщини або її частини. Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] . З часу його смерті відкрилась спадщина, спадкування щодо якої здійснюється за заповітом, складеним на користь його матері - [PERSON] , щодо усієї спадщини, яка охоплює права та обов`язки, що йому належали як на момент складення заповіту, так і на час смерті. Норма права, передбачена статтею 1241 Цивільного кодексу України, зобов`язує суд встановлювати у разі спадкування за заповітом наявність осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Такими особами є: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдовець) та непрацездатні батьки. Ретельно перевіривши матеріали справи, а також ураховуючи докази, зібрані в її рамках, суд встановив, що на час відкриття спадщини осіб, які б відповідали вимогам, визначеним частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України, у [PERSON] не було, окрім матері, яка і є спадкоємицею за заповітом. Приходячи до такого, суд зауважує, що в супереч приписів статей 83 та 84 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем під час підготовчого судового засіданні відповідне клопотання про витребування доказів - спадкової справи, відкритої після смерті спадкодавця, заявлений не був, хоча пункт 1 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", обговореного та взятого до відома 01.03.2013 Пленумом ВСУУ (лист ВССУ від 16.03.2013 №24-753/0/4-13) зазначає, що «при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов`язаний витребувати такі докази. Отже, єдиним законним спадкоємцем щодо усього майна померлого [INFO] [PERSON] є його матір - [PERSON] , яка одержала право на спадкування за заповітом, посвідченим 04.04.2018 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М., (реєстровий № 266), що на час відкриття спадщини спадкодавцем змінений або скасований не був. Частинами 1, 2 та 5 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту частини 1 статті 1270 вказаного нормативно-правового акту убачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємиць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частини 1 і 2 статті 1269 цивільного процесуального кодифікованого закону України). Вказані вимоги позивачем [PERSON] виконанні, оскільки, як убачається з копії домової книги, на час відкриття спадщини вона постійно проживала із спадкодавцем за адресом їх реєстрації: [ADDRESS] . При цьому, підстав для її усунення від спадщини, визначені статтею 1224 Цивільного кодексу України, судом не встановлені, а тому суд вважає доведеним те, що вона є такою, яка прийняла спадщину за заповітом після смерті [INFO] свого сина [PERSON] . Спадкоємиць, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність якого не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини 1 і 3 статті 1296 Цивільного кодексу України). Однак вимоги частини 1 статті 1297 цього ж кодексу, зобов`язують спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернутись до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Доказом виконання [PERSON] й цього припису закону є отримання нею постанови приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Краснопьорової О. Ф. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.11.2018 року, в якій чітко визначено, що та 02.11.2018 року звернулась до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй у цьому було відмовлено. Вирішуючи питання щодо наявності у складі спадщини померлого [INFO] [PERSON] , домоволодіння, яке складається з житлового будинку із надвірними будівлями, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- суд ураховує таке. Норма права, що міститься у пунктах 1.2. та 2.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (зі змінами) обумовлено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна, та при заведенні спадкової справи за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Отже, задля видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом або за законом, слід довести наявність спадкового майна. Підстави виникнення права власності на нерухомість у суб`єкта власності кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час його виникнення. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Статтею 224 Цивільним кодексом Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 наведеного вище кодексу). Згідно із частиною 1 статті 45 та статтею 47 Цивільним кодексом Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначений. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 вказаного кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності із приписами статті 227 Цивільним кодексом Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (статті 47 цього кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Отже, підчас розгляду справи судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, проте зареєстрований на товарній біржі. Для визнання судом угоди дійсною необхідне не лише повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також й ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. За таких обставин, враховуючи, що позивач не довела факт такого ухилення та не залучила продавця нерухомості в якості відповідача у справі, суд приходить д обґрунтованого висновку про те, що у нього відсутні підстави для його задоволення. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed