Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбак» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 31372,9 грн., а також судових витрат. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2006 року в сумі 31372,90 грн., а також судовий збір у розмірі 313,73 грн. Не погодившись із рішенням суду, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення суд виходив із того, що 21 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 29), та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4КР93110689, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2215,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк 18 місяців до 19 жовтня 2007 року включно, а відповідач зобов'язалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. (а.с. 5-25). Відповідачем порушуються взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 28 лютого 2013 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 31372,9 грн. (а.с. 3-4). Із застосуванням вимог ст.ст.525,526,610,612,1054 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та із урахуванням того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 31372,9 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 2192,26 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10010,19 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 17200,31 грн., штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 1470,14 грн. (а.с. 3-4). Але із висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства та не враховують встановлених обставин у справі. Заява позичальника № DNH4КР93110689 від 21 квітня 2006 року передбачала надання відповідачу строкового кредиту у розмірі 2215,19 грн. для купівлі мобільного телефону, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк 18 місяців - до 19 жовтня 2007 року включно, а відповідач зобов'язалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг (далі Умов), копія тексту яких була долучена позивачем до позову (а.с.7-25), вбачається, що відповідно до п.2.4.2.2.9 позичальник зобов'язаний повернути кредит до дати, вказаної у заяві. Пунктом 2.4.5.7 Умов передбачено, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань здійснюється протягом трьох років із дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане позичальником. Пунктом 2.4.5.8 Умов передбачено, що строки позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлюються у Додаткових положеннях Умов. Разом із тим, пунктом 1.7.31 Умов передбачено, що строки позовної давності по вимогах про повернення кредиту, оплати процентів, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років. А відповідно до п.1.7.32 цих Умов зазначено, що у випадку протиріччя умов договору, укладеного банком із клієнтом, із Умовами та Правилами надання банківських послуг пріоритет мають умови договору. За таких обставин суд вважає, що надані банком Умови є суперечливими щодо строків позовної давності. Крім того, відсутні достовірні докази про те, що ці Умови діяли на час підписання заяви позичальником, а також що із вказаними умовами ознайомлений позичальник, а тому відсутні підстави для висновку про досягнення сторонами угоди, щодо збільшення строків позовної давності. У зв'язку із чим підлягають застосуванню строки позовної давності, встановлені законом. Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пункт 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). А згідно із абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" кошти, які надані кредитодавцем споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. А п.7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Таким чином, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Згідно наданого банком розрахунку вбачається, що після отримання кредиту у квітні 2006 року зазначено лише про одноразове погашення частини боргу у липні цього року, а після того, позичальник не проводив ніяких платежів. Зобов'язання позичальника визначено строком виконання - 19.10.2007 року. В межах трирічного строку позовної давності до 19.10.2010 року банк ніяких вимог до позичальника не заявляв, а пред'явив позов до суду лише 15 березня 2013 року. Вказані обставини у справі не заперечували і обидві сторони. Таким чином, наявні підстави для висновку про сплив строку позовної давності, у зв'язку із чим, рішення суду першої інстанції на підставі п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати, та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed