Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії ПАТ «Київгаз» щодо відмови в зверненні з клопотанням до Голосіївської районної ради у місті Києві державної адміністрації щодо виключення квартири [ADDRESS] з числа службового житлового фонду; зобов`язати ПАТ «Київгаз» звернутися до Голосіївської районної ради у місті Києві державної адміністрації у встановлений законом порядок з клопотанням про виключення квартири [ADDRESS] з числа службового житлового фонду, у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач з 1993 року працював на підприємстві «Київгаз» на посаді слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування. В 2003 році позивачу та його родині в складі дружини та двох дітей, на підставі розпорядження Голосіївської районної ради у місті Києві державної адміністрації було надано у користування трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Так як позивач проживає в даній квартирі більше 10 років, з метою приватизації даної квартири позивач звернувся з заявою до ПАТ «Київгаз» про виключення квартири [ADDRESS] з статусу службового та переведення її до державного житлового фонду. У задоволенні заяви позивача було відмовлено, на думку відповідача відсутні законні підстави для переведення її до державного житлового фонду. На підставі вищевикладеного позивач вважає такі дії ПАТ «Київгаз» протиправними і що порушують права позивача на отримання даного житла у приватну власність. 21 вересня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Київгаз», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дій роботодавця протиправними та зобов`язати його вчинити певні дії, розгляд справи постановлено провести в порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, наполягаючи на тому, що позивач проживає в спірній квартирі значний проміжок часу, проживає в даній квартирі разом зі своєю родиною, та має право скористатися своїм правом на приватизацію житла. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, наголошуючи на тому, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах житлового законодавства України та надання згоди на переведення спірної квартири з числа службового в комунальну власність це є прерогативою роботодавця. Треті особи в зал судового засідання не з`явилися, сповіщалися належним чином про день, місце та час розгляду справи в суді. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. У ст.47 Конституції передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 345 Цивільного кодексу закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені законом «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92 №2482-XII. Законодавство про приватизацію житла визначає право громадян України приватизувати займане ними житло один раз. Передбачається також, що кожен громадянин у разі, коли частка житла, яка приватизується, менша за встановлену норму, одержить компенсацію у вигляді житлових чеків. Ці чеки громадянин може використати для приватизації як житла, так і частки майна державних підприємств або земельного фонду. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено законом «Про приватизацію державного житлового фонду». Цей закон закріплює поняття приватизації, об`єкти та способи приватизації, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло. Законом також врегульовані права і обов`язки наймачів і власників, проведення приватизації і оформлення права власності, використання одержаних коштів, утримання приватизованих квартир, сплати податку на житло та соціальний захист населення при приватизації. До об`єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. Статтею 118 ЖК України визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Частиною 3 статті 125 ЖК України передбачено, що осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Як убачається з матеріалів справи, позивачу по справі 6 лютого 2003 року було видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення квартири [ADDRESS] на сім`ю з 4 -х осіб. В матеріалах справи міститься звернення від позивача на адресу відповідача ПАТ «Київгаз» щодо звернення з клопотанням на адресу голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо переведення спірної квартири з числа службових. 5.12.2018 р. на адресу позивача відповідачем була надана відповідь відповідно до якої відповідач повідомив, що на даний час у відповідача відсутні підстави для позитивного вирішення прохання позивача. До матеріалів справи відповідачем долучено до матеріалів справи копію наказу, відповідно до якого позивача [PERSON] було звільнено з посади слюсаря по експлуатації та ремонту газового устаткування 4 розряду з 2 червня 2003 року за ст. 38 КЗ пП. В матеріалах справи відсутні відомості з якого періоду часу та який термін позивач перебував у трудових стосунках з відповідачем. Клопотань щодо витребування доказів учасниками процесу в ході судового розгляду заявлено не було. До заяви про зняття статусу службового житла з жилого приміщення та виключення його з складу службових житлових приміщень повинно бути додано: 1.Клопотання адміністрації, підприємства, установи, організації, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої знаходиться жиле приміщення - про зняття з жилого приміщення статусу службового житла, виключення його із складу службових жилих приміщень та закріплення за працівником вказаного підприємства; 2.Документ, який підтверджує, що дане жиле приміщення має статус службового житла відповідного підприємства, організації, установи; 3.Копія ордера на службову квартиру; 4.Заява від громадянина, який проживає на даній житловій площі на ім`я керівника адміністрації, підприємства, установи чи організації з проханням щодо виключення даної квартири із складу службових; 5.Згода дорослих членів сім`ї про зняття з жилого приміщення статусу службового житла та закріплення квартири за членом сім`ї, на ім`я якого виданий службовий ордер ( завірена нотаріально або підприємством - балансоутримувачем); 6.Довідка з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію ( Додаток № 2 до " Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов") осіб, які проживають у службовому жилому приміщенні ( видана підприємством - балансоутримувачем житлового будинку та дійсна протягом 1 місяця з моменту видачі ); 7.Довідка з місця роботи працівника ( ким працює та з якого часу); 8.Копія службового ордера на квартиру ( завірена ); 9.Виписка з трудової книжки працівника про період роботи на даному підприємстві, установі, організації ( завірена в установленому порядку); 10.Паспорти всіх дорослих членів сім`ї працівника та копії ст. 1, 2, 10, 11.); 11.Копії свідоцтв про народження неповнолітніх дітей ( завірені); 12.Копія свідоцтва про одруження ( розірвання) шлюбу ( завірена); 13.Копії податкових кодів всіх членів сім`ї ; 14.Довідки з попереднього місця проживання ( з 01.01.1993 р.) працівника та членів його родини про використання ( невикористання) права на безоплатну приватизацію житла, та в якому обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого правого обґрунтування в ході судового розгляду. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed