Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, будинком 43, на вул. Молодіжній в с. Дережичі Дрогобицького району Львівської області та зобовязати Дрогобицький МВ ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області зняти [PERSON], [INFO] з реєстраційного обліку в його будинку №43, по вул. Молодіжна в с. Дережичі Дрогобицького району Львівської області. В обґрунтування вимог покликається на те, що їй 14.10.1993 року він одружився із [PERSON]. Після укладення шлюбу вони з нею проживали в будинку, який на праві власності належав його батькові [PERSON]. У них в шлюбі народилася дочка [PERSON], яку батько прописав у спірному будинку. в 1999 році вони з дружиною розірвали шлюб і відповідно дочка стала проживати з колишньою дружиною в м. Дрогобич по вул. Нагірній, 12, разом батьками дружини. З того часу відповідачка ніколи не проживала з ним, але залишилась зареєстрована за його адресою. 20.11.2003 році він одружився вдруге з [PERSON] і відповідно вони з нею стали проживати у вищезгаданому будинку. В 2005 році він став власником спірного будинку. З 2015 року зросла в кілька разів вартість комунальних послуг, а він не спроможний їх оплатити такі нарахування, оскільки дохід незначний. Тому постало питання про звернення за призначенням субсидій на опалювальний період. Йому не відомо чи його дочка десь працює і який розмір її заробітної плати. Позивач в судовому засіданні просив позов задоволити з мотивів, викладених у позовній заяві, яку просив задоволити. Відповідач на розгляд справи не зявилася не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд визнав її неявку неповажною та провів розгляд у її відсутності. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з огляду на таке. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку №43, що по вул. Молодіжна в с. Дережичі Дрогобицького району Львівської області. Відповідно до копії будинкової книги, у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованими, зокрема, позивач та відповідач [PERSON], дочка для позивача від першого шлюбу, однак остання з 1999 року в такому будинку не проживає, так як стала проживати зі своєю матірю [PERSON] в м. Дрогобич ( акт від 14.09.2015 року, затверджений Дережицьким сільським головою ).. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Згідно ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. З розяснень, які містяться у п.11 Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Беручи до уваги наведене та те, що відповідач фактично добровільно залишив спірне житло і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни - понад один рік, не сплачує комунальних послуг, її особисте майно в будинку відсутнє, не бере участі в утриманні житла, суд приходить до висновку про те, що такі її дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування житловим будинком між позивачем та відповідачем не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що вона самостійно залишила жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагалася вселитись у таке, тому її слід визнати такою, що втратила право користування спірним будинком. Разом з тим, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивача про зобов'язання третю особу зняти відповідача з реєстрації у спірному житлі, оскільки у відповідності до ст. 7 закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Разом з тим, покладання обов'язку по виконанню рішення суду щодо зняття відповідача з реєстрації не на сторону по справі, а третю особу, суперечить нормам статей 27, 31, 35 ЦПК України.\~\~

Outcome: dismissed