Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

07.08.2018 до Марківського районного суду Луганської обасті надійшла позовна заява [PERSON], в якій він просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням, яке знаходитьсяпо [ADDRESS] В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що йому на праві власності належить будинок , по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який є його пасинком, тобто сином його колишньої дружини [PERSON], яка померла [INFO]. Вказаний будинок був придбаний під час шлюбу - 04.02.1992 та відповідач одразу ж був в ньому зареєстрований. Після смерті дружини він самостійно несе всі витрати, пов'язані з утриманням будинку та постійно здійснює поліпшення житлових умов, ніяких перешкод у користуванні будинком при цьому відповідач не має. Більше десяти років відповідач не проживає та не користується вказаним будинком, оскільки постійно проживає в [ADDRESS]. Ці обставини встановлені рішенням Марківського районного суду Луганської області у справі№ 417/4784/17 за позовом до в[PERSON]. про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя на на частку спадкового майна в порядку спадкування за законом, яке набрало законної сили 06.04.2018. Його реєстрація у вказаному будинку створює йому труднощі у здійсненні свого права власності, зокрема для оформлення житлової субсидії, при призначенні якої враховуються доходи всіх зареєстрованих в будинку осіб. Отже, позивач вважає [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не користується ним та не проживає в ньому більше 10 років. В судове засіданні позивач та його представник не з'явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, свої вимоги підтримують та просить їх задовільнити з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи . Причини неявки відповідача до суду, суду невідомі, клопотань про відкладення судового розгляду не надано. Своїм правом на подачу відзиву відповідач не скористався. За таких обставин судом було постановлено ухвалу, без виходу до нарадчої кімнати про розгляд справи без участі сторін та представника позивача. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вивчивши позовну заяву та додані до неї письмові доказивстановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Згідно копії заочного рішення Марківського районного суду Луганської області від 20.02.2018 за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] Рішення набрало законної сили 23.03.2018. Сторонами по справі були [PERSON] (позивач) та [PERSON]( відповідач). У вказаному рішенні суду зазначено, що син [PERSON] більше 10 років постійно проживає в Краснодонському районі Луганської області (а.с..6-8) . Згідно копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за ціє ю ж адресою. Форма власності приватна, розмір частки 1/1 (а.с.9-11). На ім'я [PERSON] видано технічний паспорті на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.12-16). Згідно письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] від 03.08.2018, які є родичами позивача вказується, що відповідач [PERSON] не проживає в житловому будинку [ADDRESS] більше 10 років, оскільки постійно проживає в Краснодонському районі Луганської області. (а.с.19,21). Згідно домової книги [PERSON] значиться зареєстрованим в житловому будинку [ADDRESS] з 08.09.1992 (а.с.23-24). Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповдачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28,32 Цивільного кодексу України "Право власності на житло" та "Право користування чужим майном". Вирішуючи спір по суті заявлених поховних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за ціє ю ж адресою. Форма власності приватна, розмір частки 1/1. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Зі змісту статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право, в порядку встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом сво їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи зконних інтересів. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач стверджує, що реєстрація відповідача у його будинку створює йому труднощі у здійсненні свого права власності, зокрема для оформлення житлової субсидії, при призначенні якої враховуються доходи всіх зареєстрованих в будинку осіб. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст.405 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був на належних правових підставає зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] з 08.09.1992 року (а.с.23 зворотній бік) Згідно копії заочного рішення Марківського районного суду Луганської області від 20.02.2018 за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] Рішення набрало законної сили 23.03.2018. У вказаному рішенні суду зазначено, що син [PERSON] більше 10 років постійно проживає в Краснодонському районі Луганської області. Сторонами по справі були [PERSON] (позивач) та [PERSON] ( відповідач), а згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській цивільній, або адміністративній справі , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій буруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже , заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 20.02.2018 у цивільній справі № 417/4784/17 є приюдиційним у даному випадку, а тому не підлягає доказуванню те, що [PERSON] відсутній, як члена сім'ї позивача без поважних причин понад один рік, а отже є таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] Також суд зазначає, що пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиціє підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №43 від 03.08.2018 про сплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., а тому суд вважає необхідним стягнути їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладено,

Outcome: approved