Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути витрати на утримання квартири у розмірі 25 827, 805 грн. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 травня 2017 року позов [PERSON] задоволено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з моменту придбання квартири, сторони за спільні кошти робили ремонт, сплачували комунальні платежі та несли інші витрати. Судом не враховано, що в квартирі постійно проживають [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідками Управління праці та соціального захисту населення Дзержинського району м. Харкова про взяття їх на облік, як осіб переміщених з тимчасово окупованої території України, та які повинні також сплачувати комунальні платежі. Підкреслює, що право власності на ? частину квартири було визнано судом лише 16 березня 2016 року, а зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 травня 2016 року, тому суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з нього витрати за період, коли він не був частковим співвласником квартири. Представник позивача [PERSON] на апеляційну скаргу подала заперечення, в яких просить про її відхилення та залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] понесла витрати на утримання квартири, яка є спільною власністю, тобто зазнала втрат і має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки позов предявлено на підставі ст. 1166 ЦК України, а суд вирішив спір на підставі ст. 360 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 22.02.2011 року [PERSON], перебуваючи у шлюбі з [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мартиросян І.Е. та зареєстрованого в реєстрі за № 298 (а. с. 9). Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 16). Згідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 16.03.2016 року проведено розподіл майна подружжя та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON] (а. с. 17-18). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов'язує. Тягар утримання майна відповідно до вимог ст. 322 ЦК України несе власник майна, яке йому належить. Відповідно до ст. ст. 156, 162 ЖК України, власники квартири зобов'язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Стаття 360 ЦК України встановлює обов'язок співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Доводи відповідача про те, що він фактично не користується спірним жилим приміщенням, у даному випадку, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не є підставою для звільнення співвласника від обов'язку утримувати майно, яке належить йому на праві власності. Доводи [PERSON] про проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі, які також несуть обов'язок зі сплати комунальних платежів є необґрунтованими з огляду на положення статті 322 ЦК України, яка передбачає, що тягар утримання майна покладено на його власника, який зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як установлено судом та не заперечується сторонами, договорів або інших домовленостей щодо сплати комунальних платежів сторони не укладали. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана стаття встановлює презумпцію обов'язку власника, в т.ч. співвласника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню (експлуатації) своєї власності може створювати шкоду для інших осіб. Договором або законом обов'язок з утримання майна власника може бути покладено на іншу особу. Таким чином, законом або договором тягар по утриманню може бути тимчасово перекладений на інших сторін, але з покладенням на власника обов'язку відшкодувати їм понесені витрати. Судом не встановлено наявність інших договірних обов'язків співвласників по утриманню майна - даної квартири, а тому суд приходить до висновку про існування спільного зобов'язання щодо утримання нерухомого майна відносно кожного співвласника. Судом встановлено, що позивач сплачувала платежі за квартиру, тобто виконувала свій обовязок, який передбачений Законом. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 22 ЦК України вбачається, що внаслідок порушення цивільного права особи, вона має право на відшкодування як реальних збитків, тобто втрат, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, так і упущеної вигоди, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач на свою користь просить стягнути витрати, які він поніс на утримання належного йому майна, витрати, повязані з утримання будинку та прибудинковою територією квартирна плата та плата за теплопостачання. Згідно зі ст. 323 ЦК України тягар утримання майна покладено на його власника, який зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, в порушення наведених норм, позивач не надала належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження встановлення того, що відповідачем були вчинені протиправні дії та які саме, що призвели до того, що позивач вимушена була нести витрати на утримання належного майна, як і не надано докази наявності вини у діях відповідача та причинного звязку між діями відповідача та негативними для позивачами наслідками. Позивач з власної ініціативи здійснювала витрати, пов'язані з утриманням нерухомого майна, що є його обов'язком, вони не можуть розцінюватись як завдана матеріальна шкода, оскільки не відповідають змісту поняття "матеріальні збитки" в розумінні статей 22, 1166 ЦК України. З огляду на вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed