Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати фіктивним пункт 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.05.2008 року. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 13 травня 2008 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,10 га, за яким вона отримала від відповідачки 32500 євро, що станом на 13.05.2008 р. еквівалентно 253244 грн. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Проте у пункті 2 договору купівлі-продажу зазначено, що продаж вчинено за 21 654 грн., що не відповідає дійсності, тобто у цьому договорі відображена фіктивна сума, оскільки насправді вона отримала від відповідачки не 21 654грн., а 253244грн. Далі зазначила, що вони зменшили фактичну суму за договором купівлі-продажу для зменшення суми витрат на оформлення договору. Посилаючись на викладене, просить суд визнати пункт 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована у [ADDRESS], площею 0,10 га, укладеного між нею та [PERSON], недійсним внаслідок його фіктивності та викласти його у новій редакції: «Продаж вчинено за 253244грн., ця сума сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто. Сторони не мають один до одного жодних претензій». Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідачка з позовними вимогами позивача згодна. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак надала заяву про слухання справи за її відсутністю. Суд, перевіривши докази надані сторонами та вислухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання пункту договору купівлі-продажу недійсним не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.234 ЦК Україн фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь- який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину. Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину. За положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами був укладений договір купівлі-продажу предметом якого є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,10 га, що підтверджується договором купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 13.05.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1788 (а. с. 3 ). Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з п. 8 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 в редакції від 01.01.2010р., яка була чинною на час посвідчення договору, нотаріуси зобов'язані здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до Закону України "Про нотаріат" і складеної присяги, сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права й обов'язки, попереджати про наслідки нотаріальних дій, що вчиняються для того, що юридична необізнаність не могла їм зашкодити. Крім того, пунктом 36 «Інструкції» встановлено, що нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судом встановлено, що сторони при здійсненні даного правочину діяли з метою реального отримання у власність нерухомого майна- земельної ділянки, яку відповідачка отримала згідно з договором купівлі-продажу та якою вона реально володіє та використовує у власних потребах до теперішнього часу. Відповідно до ст. 217 ЦК України дійсно допускається недійсність окремої частини правочину. У судовому засіданні позивачка стверджує, що при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки, у пункті 2, вказана фіктивна сума за яку була куплена-продана спірна земельна ділянка, а тому просила змінити текст цього пункту. Однак, достовірних доказів того, що відповідачка за договором купівлі-продажу передала позивачці саме 32500 євро, що станом на 13.05.2008р., еквівалентно 253 244грн., суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, при цьому відсутні підстави для визнання договору недійсним на підставі ст.234 ЦК України, оскільки позивач усвідомлювала значення своїх дій, а також правові наслідки укладення такого пункту договору купівлі-продажу, які також були роз'ясненні державним нотаріусом. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При таких обставинах суд вважає за можливе відмовити позивачу у задоволенні позивних вимог про визнання вказаного пункту договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, так як позивачем суду не було надано доказів, які б підтвердили зазначені факти та висловлене не було доведено у судовому засіданні.

Outcome: dismissed