Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , просив суд: «Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 листопада 2017 року № 2193, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Пальорою Ганною Юріївною , відносно квартири [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права власності речових прав на нерухоме майно № 23255640 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно», що є предметом позову. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що на підставі ордера, виданого 14 лютого 1973 року на ім`я позивача, він вселився до квартири [ADDRESS] . Після укладення 02 вересня 1988 року шлюбу з [PERSON] , останню було зареєстровано в спірній квартирі. В 1993 році вони разом звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у спільну власність. [INFO] дружина позивача [PERSON] померла. Після смерті дружини з`ясувалось, що згідно розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року квартиру передано в приватну власність особисто [PERSON] 20.10.2016 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] , визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію вищевказаної квартири незаконним та скасовано, визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім`я [PERSON] , недійсним та скасовано. За інформації, отриманої від органу досудового розслідування, позивач дізнався, що спірна квартира належить відповідачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири [ADDRESS] від 19 січня 1995 року, будучи обізнаним щодо нового власника квартири, позивач звернувся до суду з позовом про встановлення нікчемності даного правочину, в задоволенні якого було відмовлено, однак при розгляді цієї справи судом апеляційної інстанції, стало відомо, що спірна квартира була незаконно відчужена - продана [PERSON] своїй малолітній онуці [PERSON] , вартість квартири склала 350000,00 грн. З метою відновлення порушених прав позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду з вимогою визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 листопада 2017 року № 2193, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Пальорою Ганною Юріївною , відносно квартири [ADDRESS] , та як наслідок скасувати державну реєстрацію права власності речових прав на нерухоме майно № 23255640 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки в інший спосіб відновити свої права на спірну квартиру позивача не має можливості. 25 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності речових прав на нерухоме майно, та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 08 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності малолітній [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю., зареєстрований за № 2193. 08 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення доказів, зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пальора Ганну Юріївну надати суду належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка діє як законний представник малолітньої [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Ганною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №2193. 16 вересня 2019 року законний представник відповідача - [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , в особі представника [PERSON] , подали відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо підстав та предмету позову, просив в позові відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивач [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу, не є та ні коли не був власником квартири, що є предметом оспорюваного договору, тому жоден із критеріїв заінтересованості особи, яка звернулась до суду із вимогою про визнання договору купівлі-продажу відсутній, Власник порушеного права може скористатись не будь-яким а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Жодним чином оспорюваний договір безпосередньо не впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки будь-якого майнового права на квартиру позивач не має, тому визнання договору купівлі-продажу, стороною якого він не був, не призведе до відновлення прав позивача (володіння, користування, розпорядження), за захистом яких він звернувся до суду, а від так у задоволенні позову просили відмовити. Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки право попередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Відповідно до статті 55 Цивільного процесуального кодексу України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язані, а також в інших випадках замін особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 07 серпня 2019 року (актовий запис №1775). 18 вересня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження у цивільній справі, - до залучення до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] , який помер [INFO] . 26 грудня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року залишено без змін. 12 березня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі, у зв`язку зі спливом визначеного законодавством строку для прийняття спадщини. 13 травня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів та зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору надати суду належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . 03 червня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості правонаступника відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємця першої черги за законом [PERSON] . 14 вересня 2020 року відповідач - [PERSON] , в особі представника Невмержицької І.М. , подав відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо підстав та предмету позову, просив в позові відмовити в повному обсязі, вважають позовні вимоги заявлені [PERSON] безпідставними та необґрунтованими з посиланням на наступне. 08 листопада 2017 року [PERSON] продав, а [PERSON] , від імені якої діяла законний представник мати [PERSON] , придбала квартиру [ADDRESS] . Згідно даних, наданих третьою особою приватним нотаріусом КМНО Пальорою Г.Ю., грошові кошти за придбану квартиру були сплачені в день вчинення вказаного правочину, а саме відповідно до платіжного доручення № 1808/2 від 08.11.2017 року [PERSON] перерахувала на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти в розмірі 350 000,00 грн. Також в договорі купівлі-продажу від 08.11.2017 року зазначено, що квартира нікому не відчужена, не є внеском до статутного капіталу юридичних осіб, в оренду не передана, не заставлена, в податковій заставі, під забороною, арештом не перебуває, внаслідок відчуження квартири не будуть порушені будь-які права та законні інтереси малолітніх та неповнолітніх дітей тощо, про що свідчать відповідні перевірки, здійснені нотаріусом під час посвідчення правочину. Пунктом 10 вказаного договору передбачено, що договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину, про що свідчить реальний розрахунок між сторонами через банківську установу, про що вказано вище. Таким чином, оскаржуваний договір купівлі-продажу від 08 листопада 2017 року був укладений у повній відповідності до вимог чинного законодавства України і на час укладення договору, і на сьогодні. Позивач, посилається як правову підставу недійсності оспорюваного договору на загальні положення статей 203, 215 ЦК України, які за своїм змістом є відсилочними нормами. Жодних інших норм матеріального права, які б встановлювали можливість визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, позивачем та його представником не наводиться та не зазначається. В той же час у пунктах 7, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. 14 вересня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника відповідача - адвоката Невмержицької І.М. про поновлення відповідачу строку для подання до суду відзиву на позов. Поновлено правонаступнику відповідача [PERSON] - [PERSON] , строк для подання відзиву на позов. Прийняти відзив на позов, який подано представником відповідача - адвокатом Невмержицькою І.М. через канцелярію суду 14 вересня 2020 року (вх. №56809). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року закінчено підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представники позивача - Фернега І.В. , Куцериб О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві. Правонаступник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, наведених у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] - адвокати Григор`єв Р.І., Невмержицька І.М., в судовому засідання просили в позові відмовити з підстав наведених у відзиві на позов, також наголосили, що позивачем не лише не зазначено підставу, визначену законом, для визнання договору недійсним, ай не зазначено яким чином слід застосовувати наслідки недійсності цього правочину (яким чином малолітня дитина має повернути сплачені за придбану квартиру грошові кошти від померлого продавця). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення в найкращих інтересах малолітньої дитини. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю., в судове засідання не з`явилась, правом подати письмові пояснення по суті предмету спору не скористалась. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим. Зі змісту ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Визначаючи предмет позову як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Виходячи з предмету позову, позивачем [PERSON] пред`явлено вимоги до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 08 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Пальорою Ганною Юріївною, посилаючись як на правову підставу недійсності оспорюваного правочину на недотримання сторонами при його укладенні вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.п.3, 4 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 ЦК України. Як вбачається зі статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України) За ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Проте, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Виходячи з положень частин 1, 3 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Судове рішення, яке має преюдиційне значення, саме по собі не є доказом для суду, а має значення лише при вирішенні питання про допустимість доказів. Так само не є доказом і фактичні дані (факти), що містяться в судовому рішенні іншого суду. При вирішення даного спору, враховуючи позицію сторін цивільного процесу, яка викладена у позовній заяві та відзиві на позов, суд визнає обставини, які мають преюдиційне значення при вирішення даного спору, встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 14 лютого 2017 року (справа №755/6513/16-ц), та рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року, ухвалене в межах розгляду цивільної справи № 755/4133/18. Так, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 14 лютого 2017 року (справа №755/6513/16-ц), поновлено [PERSON] строк подання позовної заяви про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування. Позовні вимоги [PERSON] до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації за участю третіх осіб Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, [PERSON] про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування - задоволені повністю. Визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , незаконним та скасовано. Визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім`я [PERSON] , недійсним та скасовано. Виходячи з мотивувальної частини судового рішення, судом встановлено, що 14 лютого 1973 року позивачем було отримано ордер на житлове приміщення № 14174, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та укладено договір найму житлового приміщення. 02 вересня 1988 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка [INFO] померла. 04 лютого 1993 року [PERSON] звернулася до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації із заявою на приватизацію житла, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та була підписана [PERSON] . До заяви додано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у квартирі за адресою: [ADDRESS] ,в якій зазначено, що проживають та мають право на житло [PERSON] та [PERSON] - чоловік. 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві видано розпорядження №2/184 про передачу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у приватну власність наймачу [PERSON] . Оскільки на момент приватизації спірної квартири позивач був наймачем, то він мав право звертатися із заявою на приватизацію квартири до органу приватизації місцевої державної адміністрації, зазначивши членом сім`ї сою дружину [PERSON] . Однак заява на приватизацію була прийнята від члена сім`ї наймача - дружини [PERSON] , в якій зазначено, що вона є наймачем та позивач - чоловіком. Отже, судом встановлено, що визначене Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» право позивача на приватизацію житла було порушено, внаслідок того, що приватизацію спірної квартири проведено з порушенням встановленого порядку. 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києва видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло є розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке є незаконним та підлягає скасуванню, [PERSON] не набула права, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію цієї квартири. Судовими рішеннями у цивільній справі №755/6513/16-ц також було встановлено, що 19.01.1995 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Разом із цим як дарувальник [PERSON] з часу укладання договору дарування й до часу своєї смерті, так і позивач, постійно проживали в цій квартирі, користувалися нею, несли витрати на її утримання, з реєстрації у квартирі не знімалися та іншого житла не мають. Обдарований [PERSON] , у спірну квартиру за життя [PERSON] , протягом понад 20 років, не вселявся та не реєструвався в ній, має інше житло, де й був зареєстрований до смерті матері. У спірній квартирі він зареєструвався лише після смерті матері, пред`явивши договір дарування за 1995 рік. Цих обставин [PERSON] не заперечував. Позивач вказував, що лише з того часу коли [PERSON] зареєструвався у квартирі та став виганяти його з неї, він довідався про приватизацію та відчуження своєї квартири й до цього йому ніхто про таке не повідомляв. Ураховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після смерті своєї дружини у 2016 року. Також, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи № 755/4133/18, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, - задоволено частково. Визнано недійсним Договір дарування квартири від 19 січня 1995 року, укладений між [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , посвідчений державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долговою З.М., зареєстрований в реєстрі за №2у-113. В інші частині, а саме в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Виходячи з мотивувальної частини судового рішення, встановлено, що 19 січня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений Договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар однокімнатну квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] . Згідно з реєстраційним написом на даному договорі, право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано 06 жовтня 1999 року. Пунктом 1 оспорюваного договору дарування визначено, що однокімнатна квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням №2/184, Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 10 лютого 1993 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19 лютого 1993 року під №669. Разом з тим, як вже зазначалося вище, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 14 лютого 2017 року, визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , незаконним та скасовано; визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім`я [PERSON] , недійсним та скасовано. Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло було розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке визнано незаконним та скасовано рішенням суду, [PERSON] не набула права, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», на приватизацію цієї квартири, свідоцтво про право власності на житло визнано недійсним та скасовано. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч.1 ст.59 ЦК УРСР). Враховуючи, що [PERSON] оспорюваний договір дарування квартири було укладено, як власником квартири, що набута нею на підставі незаконного та скасованого розпорядження органу приватизації, недійсного та скасованого свідоцтва про право власності на житло, ці обставини встановленні судовим рішення, в межах даного спору суд вважає обґрунтованими вимоги позивача та вбачає визначені законом підстави для визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - квартири [ADDRESS] датований 19 січня 1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна, в частині вимог про визнання недійсним договору дарування квартири - підлягає задоволенню. Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до пп. 1-5 ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Як з`ясовано судом, позивач [PERSON] , після набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім`я [PERSON] , не реалізував своє право на звернення до уповноваженого органу для вирішення питання про приватизацію спірної квартири та отримання свідоцтва про право власності на квартиру, за наявності для цього правових підстав, як і не отримав відмову органу приватизації у прийнятті заяви на приватизації, ці обставини визнанні представником позивача у судовому засідання, тому не потребують доказування в силу положень ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 Цивільного кодексу України) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ст.203 Цивільного кодексу) Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ( ст. 215 Цивільного кодексу України) Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини, що 08 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , що діє як законний представник від імені малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 876241280000) нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., зареєстровано в реєстрі № 2193. Відповідно до платіжного доручення № 1808/2 від 08 листопада 2017 року [PERSON] сплатила [PERSON] грошові кошти в сумі 350000,00 грн. за придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу від 08.11.2017 р. (том 1 а.с. 133) 08 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] надано нотаріально посвідчену згоду малолітній донці [PERSON] , у відповідності з Витягом з Розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2017 року № 632 на придбання квартири [ADDRESS] . 09 січня 1995 року укладено Договір дарування, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори Долговою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 2у-113, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з реєстраційним написом на даному договорі, право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано 06 жовтня 1999 року. (том 1 а.с. 137) Відповідно до відомостей, які викладено у Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу здійснена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер:2193, посвідченого 08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. (т.1. а.с.138) Згідно з Витягом з Реєстру територіальних громад міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 07.11.2017 року зареєстровано наступних осіб: [PERSON] , [INFO] , - зареєстровано з 21.06.1973 року; [PERSON] , [INFO] , - зареєстровано з 01.03.2016 року; [PERSON] , [INFO] , - зареєстрована з 24.10.2016 року. (том 1 а.с. 139) 27 жовтня 2017 року Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією видано Розпорядження за № 632 щодо надання [PERSON] дозвіл на продаж квартири [ADDRESS] , яку буде придбано на ім`я малолітньої [PERSON] , [INFO] . Надано [PERSON] право на укладання та підписання від імені її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , відповідного правочину. (том 1 а.с. 142). Перевіркою проведеною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. станом на 08 листопада 2017 року відповідно до наявної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер якого 876241280000, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , відомості відносно якої в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - відсутні, відомості у Державному реєстрі іпотек - відсутні, відомості про реєстрацію іншого речового права - відсутні (довідка № 103052833). (том 1 а.с. 39) Перевіркою проведеною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. станом на 08 листопада 2017 року відповідно до наявної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Державні реєстри речових прав, що функціонували до 2013 року), реєстраційний номер якого 876241280000, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , відомості відносно якої в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - відсутні, відомості у Державному реєстрі іпотек - відсутні, відомості про реєстрацію іншого речового права - відсутні (довідка № 103064706). (том 1 а.с. 42) Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 103077392, сформованого 08.11.2017 року о 15:37:04 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер № 076241280000, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2193 від 08.11.2017 року (номер запису про право власності: 23255640). (том 1 а.с. 176) У статті 47 Конституції України зазначено, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виходячи з положень статей 51 та 52 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею ст.6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, згідно п. 24, абз. абз. 1, 3 - 4 п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд вважає доведеними обставини, що сторонами оспорюваного правочини укладено відплатний договір, виконання умов договору в частині проведення оплати за придбану квартиру покупцем підтверджено платіжним документом, в свою чергу продавець мав необхідні правовстановлюючий документи щодо права власності на квартиру, яку відчужував, та за яким було зареєстровано право власності на цю квартиру, враховуючи суб`єктний склад учасників цивільних відносин, угода укладена в інтересах малолітньої особи її законним представником, дотримано обов`язкова умова отримання дозволу відповідного органу опіки, тому в цілому дотримавшись процедури укладання договору купівлі-продажу та виконавши зобов`язання щодо проведення оплати за договором, відсутні підстави для визнання недійсним осопорюваного договору з підстав недотримання загальних положень 203, 215 ЦК України. Відповідно дост.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначений вст.317 ЦК України. Так, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно дост.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч.1,5ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що в результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. Враховуючи, що позивач не був стороною оспорюваного договору , тому ст.216 ЦК України не може бути застосована. Разом з тим, позивач ніколи не був власником спірної квартири, що виключає застосування ст.388 ЦК України. Щодо заявлених вимог позивачем стосовно скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2193 від 08.11.2017 року (номер запису про право власності: 23255640), ці вимоги є похідними і безпосередньо залежать від доведення правових підстав недійсності (нікчемності) правочину, на підставі якого виникла право на об`єкт нерухомого майно, оскільки підстав для визнання недійсним оспорюваного договору судом не встановлено, тому в цій частині заявлені вимоги не підлягають задоволенню. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності речових прав на нерухоме майно, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed