Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

11.05.2017 року за підсудністю, визначеною Токмацьким районним судом Запорізької області від 28.04.2017 року, на адресу Василівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON], яка була уточнена в ході судового розгляду справи, в якій зазначено, що він мав на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Він вирішив обміняти свою квартиру на житловий будинок. На початку березня 2016 року [PERSON] привела [PERSON], яка оглянула належну йому квартиру та повідомила, що її все влаштовує. Через деякий час [PERSON] та її батько [PERSON] повезли його та показали житловий будинок, який знаходився на окраїні міста, мав земельну ділянку загальною площею 0,1000 га., що його влаштувало, тому що він довгий час жив зі свою сім'єю в будинку і розумів, що зможе посадити город, буде його обробляти та спробує змінити своє життя. 26.04.2016 року в Токмацькій державній нотаріальній квартирі він підписав Договір міни зазначеної квартири, вартістю 111\~000 грн., з громадянкою [PERSON], на 1\\2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Калинова, 88, вартістю 33\~000 грн. та 1\\2 частину земельної ділянки, загальної площею 0,1000 га., за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Калинова, 88, вартістю 10\~000 грн. Отже, за вказаним Договором міни, він став власником лише 1\\2 частини житлового будинку та земельної ділянки, що є для нього вкрай невигідними умовами та неможливістю користуватися в повній мірі своєю власністю, як повноправному, єдиному власнику житла. При укладенні договору та його підписанні, він помилявся щодо предмету правочину, так як вважав, що здійснює обмін квартири на цілий житловий будинок. Крім того, після того, як його привели до тями, ним було виявлено, що в даному будинку з 07.05.2016 року фактично проживають інші особи: [PERSON] та [PERSON] Цей житловий будинок фактично не розділений на дві частини, не має окремих входів та виходів, не містить умов, для проживання двох сімей та співвласників. Він зрозумів, що не надавав згоди та не мав наміру і дійсного волевиявлення на такий обмін, будь - якої доплати за обмін нерівноцінного житла, він не отримував. Стверджує, що 18 років зловживає спиртними напоями та страждає на алкогольну залежність, перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності». Тривалість та частота вживання спиртних напоїв привели до психічної та фізичної залежності від алкоголю, так як він постійно перебуває в запоях, похміллі та амнестичній формі сп'яніння. У 2008 році він проходив лікування в Молочанській психіатричній лікарні з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, стан алкогольної відміни з делірієм та судомами». 16.05.2016 року він був госпіталізований у інфекційне відділення Токмацької ЦРЛ, де знаходився на лікуванні по 21.05.2016 року з діагнозом «Хронічній панкреатит. Загострення. Диспептичний синдром. Деменція помірного ступеню внаслідок тривалого вживання алкоголю (Корсаковський синдром). Псоріаз. Пролежні хресцьової області, сідниць. Психічні й поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стан відміни, ускладнений психозом з виходом у Корсаковський синдром». На період укладення Договору міни, він хворів на тяжку хворобу - алкогольну залежність (хронічний алкоголізм), який повністю перетворив його мотиви та потреби, як особистості, на перший план виступали нескладні примітивні потреби, мислення було вповільнене, торпедне, малопродуктивне, були знижені критико - прогностичні функції, повністю змінилася якість життя, ядро особистості й ієрархія життєвих цінностей. Він мав зміни в емоційно-вольовій, когнітивній і афективній сферах, які привели до зниження критичних і прогностичних функцій, пасивної підкоряємості. У такому стані він не мав вільного волевиявлення, всі його інтереси зводилися до підтримки емоційного стану, інтерес зводився тільки до вживання спиртного. Таким чином, ступінь наявних психічних розладів була такою, що істотно впливала (обмежувала) на його здатність в повній мірі усвідомлювати значення його дій та керувати ними у період укладення Договору міни 26.04.2016 року. На теперішній час, він також продовжує зловживати спиртними напоями та виявляє ознаки психічних розладів у вигляді психічних та поведінкових розладів, внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю. Таким чином, внаслідок тяжкого захворювання, під час укладення Договору міни, він несвідомо помилився щодо властивостей і якостей житлового будинку (1\\2 частини), вважав, що обмін квартири відбувається на цілий житловий будинок з земельною ділянкою, що було б рівнозначним. Відповідачка [PERSON] навмисно, використовуючи його стан здоров'я, ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Також позивач стверджує, що в нотаріальній конторі йому не роз'яснювалося державним нотаріусом, що відбувається договір міни саме на 1\\2 частину житлового будинку та 1\\2 частину земельної ділянки, а також не вказувалося, що обмін майном здійснюється без доплати. Нотаріус не запитувала про те, чи згоден він на вчинення такої угоди. Позивач просить суд: - визнати недійсним Договір міни квартири № 14 (чотирнадцять), що знаходиться в будинку № 6 по вулиці Шевченка в місті Токмак, Запорізької області, загальною площею 46,8 кв. м., житловою площею 29,0 кв. м. на 1\\2 частину житлового будинку та 1\\2 частину земельної ділянки № 88, що знаходиться по вулиці Калиновій в місті Токмак Запорізької області, укладений між ним - [PERSON] та [PERSON], посвідчений 26 квітня 2016 року державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим номером № 684. Відповідачка [PERSON] надала суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначає, що дійсно, 26.04.2016 року між нею та позивачем був укладений Договір міни, згідно з умовами якого, вони обміняли належні їм на праві приватної власності: квартиру позивача за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Шевченка, 6/14 на належні їй: 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Калинова, 88 та 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Калинова, 88. Договір посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим номером №684. Позивач стверджує, що вона ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що обмін не був рівноцінним. Відповідачка не заперечує, що набуте нею за Договором міни нерухоме майно оцінено дорожче, ніж набуте позивачем. Але, зазначена обставина не є підставою для визнання договору міни не дійсним. Позивача до укладання Договору міни вона бачила двічі: під час огляду його квартири, що він підтверджує сам в позовній заяві, та під час огляду позивачем 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки. Вони обговорили порядок обміну майном, при цьому, вона повідомила позивача, що за Договором міни він стане власником 1/2 житлового будинку та 1/2 земельної ділянки, власником яких є вона. Ввести в оману позивача щодо передачі йому у власність всього житлового будинку та земельної ділянки вона не могла, тому що не є власником інших частин нерухомого майна. В позовній заяві позивач не зазначає обставини, при яких вона, як сторона Договору, ввела його в оману. При цьому, позивач зазначає, що вважав, що стане повноцінним власником житлового будинку та земельної ділянки. Зазначена обставина не залежала від її дій, а є недбальством позивача, що не є підставою для визнання правочину не дійсним. Крім того, позивач був присутнім при укладенні договору, нотаріус йому роз'яснила суть договору, він сам читав договір до підписання. При цьому, від позивача не надійшли зауваження щодо умов договору. Позивач зазначає, що разом з ним у будинку після підписання Договору міни проживали сторонні особи: [PERSON] та [PERSON] Але, з особистих розмов з позивачем, які відбулись одразу після підписання договору, їй стало відомо, що вказані особи проживають у будинку з його згоди, адже вони допомагали йому по господарству. Відповідачка вважає надані позивачем докази неналежними, такими, що не стосуються предмета доказування. Крім цього, у позовній заяві позивач суперечить сам собі, зазначаючи про те, що не надавав згоди та не мав наміру і дійсного волевиявлення на обмін та придбання саме 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, а також про те, що в дійсності, не мав наміру, бажання та необхідності у вчиненні будь-яких дій щодо реалізації свого майна. Відповідачка просить суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа: державний нотаріус Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON], надала суду письмові пояснення щодо позовних вимог, відповідно до яких, зазначає, що 11 березня 2016 року до нотаріальної контори звернувся [PERSON] з метою поновлення правоастановлюючих документів на квартиру за адресою: [ADDRESS], які втратив. Він пояснив, що зазначені документи необхідні йому для вчинення міни належної йому квартири. Було встановлено, що квартира належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину та Свідоцтва про право власності. Громадянину [PERSON] було видано дублікат Свідоцтва про право на спадщину, а також було пояснено, що дублікат Свідоцтва про право власності він може отримати в організації, яка видала документ, в даному випадку, КП БТІ «Абрис». Також було пояснено, що після отримання дублікатів документів, йому необхідно звернутися до органів, що здійснюють реєстрацію прав на нерухоме майно, з метою реєстрації зміни правовстановлюючих документів у відповідному записі про право власності. 26 квітня 2016 року до нотаріальної контори звернулися громадяни [PERSON] та [PERSON] з метою обміну належного їм майна, а саме: квартири за адресою - [ADDRESS] та 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною земельної ділянки, за адресою: м. Токмак вул. Калинова 88, Запорізької області. Громадянами було надано правовстановлюючі документи на квартиру: дублікат Свідоцтва про право на спадщину, виданого Токмацькою ДНК 11 березня 2016 року за № 376 та дублікат Свідоцтва про право власності, виданого КП «Абрис» 09 березня 2016 року, зареєстрованих в Реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 березня 2016 Токмацьким міськрайонним управлінням юстиції Запорізької області та документи на частину будинку та земельної ділянки: свідоцтво про право на спадщину, видане Токмацькою держнотконтрою 13 квітня 2016 року за № 594, 595, зареєстроване в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також, для здійснення правочину, громадянами були надані наступні документи: довідка КП БТІ «Абрис» від 26.04.2016 року за № 131, технічний паспорт на квартиру від 01.03.2016 року, [PERSON] з державного земельного кадастру від 20.04.2016 року, оцінка майна за № 1036811_19042016_1, № 1037097_20042016_2, № 1037017_20042016_1, довідки відповідних органів про осіб, прописаних в квартирі та житловому будинку, паспорта, реєстраційні номери облікових карток платників податків. Вартість квартири складала - 111000 гривень, вартість частини житлового будинку та земельної ділянки - 38000 гривень (33000 - будинок, 5000 - земля). Сторони домовилися обміняти належне їм майно без доплати, про що є відповідна відмітка в договорі. Для підготовки документів [PERSON] звертався до нотаріальної контори декілька разів. При цьому, йому надавалися консультації з питань посвідчення Договору міни, пояснювалися статті Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Сімейного кодексу України, що регулюють договірні відносини, питання обміну майна, укладання правочинів, тощо. Також, йому роз'яснювалися права та обов'язки, а також наслідки його вчинків. Під час спілкування з [PERSON], нею не було встановлено факту, що він не розуміє своїх вчинків чи не відповідає за свої дії, або пребуває у стані алкогольного сп'яніння, а також не розуміє, до чого призведуть його дії. Крім того, у неї не виникло сумнівів щодо дійсності його намірів та обсягу його дієздатності. Крім того, в період, на який [PERSON] посилається в позові, він звертався за отриманням документів до КП «Абрис» Токмацької міської ради та Токмацької міськрайонної державної реєстраційної служби. 26 квітня 2016 року, при посвідченні Договору міни, після ознайомлення сторін з проектом Договору міни, [PERSON] запевнив, що йому все зрозуміло та запитань він не має. Договір було роздруковано на бланках, зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальних дій та надано для підписання. [PERSON] самостійно підписав всі примірники Договору та заяви, долучені до документів договору. Ухвалою судді від 12.05.2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 14.12.2017 року було задоволено клопотання відповідачки та посвідчено довіреність, видану 12.10.2016 року відповідачкою [PERSON] на імя [PERSON]. Ухвалою суду від 14.12.2017 року було витребувано з Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області матеріали перевірок за зверненнями [PERSON] у 2016 році. Ухвалою суду від 14.12.2017 року було залучено до участі у справі за позовом: [PERSON] до [PERSON], третя особа: державний нотаріус Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON]- в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 14.02.2018 року було визнано явку третьої особи - державного нотаріуса Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] - обовязковою для надання особистих пояснень по суті позовних вимог 21.03.2018 року. Ухвалою суду від 27.03.2018 року було визнано явку третьої особи - державного нотаріуса Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] - обовязковою для надання особистих пояснень по суті позовних вимог -26.04.2018 року. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, але надав заяву, в якій просить суд розглянути справу в його відсутності та задовольнити. В судовому засіданні представники позивача в особі [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові та його уточненні, просять суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та ї представник в особі [PERSON], проти задоволення позову заперечують, підтримали письмові заперечення, які містяться в справі. В судовому засіданні третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечує, підтримала свої письмові пояснення, які містяться в справі. Також вона пояснила, що у неї не виникло сумнівів щодо дійсності намірів позивача, обсягу його дієздатності, він приходив до неї декілька разів, завжди був у тверезому стані, адекватно себе поводив, розумів значення своїх дій, сам зачитував договір міни, підписав його. Вона розяснювала сторона угоди їх права та обовязки, а також наслідки укладення угоди. Вони з усім були згодні. Сторони угоди отримали по примірнику кожен. Після посвідчення угоди позивач не звертався до неї з питання щодо розірвання укладеної угоди. [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином. Суд, вислухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення за відсутності зазначених учасників процесу. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді даної справи суд дотримується вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, по учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ним Кодексом випадках. Отже, суд розглядає дану справу в межах заявлених вимог, з врахуванням предмету позову та на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України,\~договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1\~ст. 628 ЦК України, \~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України,\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, [PERSON] був власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 23.11.1993 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.12.2002 року, Договором міни, який є предметом даного спору, Інформаційною довідкою, Технічним паспортом на квартиру та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, копії яких є в справі. Відповідачка [PERSON] була власником 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Калинова №88 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 13.04.2016 року, що підтверджується Договором, який є предметом даного спору, технічним паспортом , копії яких є в справі. Позивач та відповідачка, як власники вказаного майна, мали право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, їх право власності було непорушним та захищалося державою. Відповідно до вимог ст.715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. Відповідно до вимог ст.716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Користуючись своїм правом, позивач та відповідачка, як власники вищевказаного майна, 26.04.2016 року розпорядилися належним їм майном, та уклали Договір міни, копія якого є в справі, який є предметом даного спору, відповідно до умов якого, у власність позивача перейшло наступне майно: 1/2 частина житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки за адресою: Запорізька область, м. Токмак вул. Калинова, 88, загальною вартістю 43\~000 грн. (33\~000 грн.+10\~000 грн.), а у власність відповідачки перейшла квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 111\~000 грн. Відповідно до вимог ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, Договір міни земельної ділянки, житлового будинку, квартири - укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що у відповідності до зазначених вимог, Договір міни, який є предметом даного спору, укладений в письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №684. В судовому засіданні встановлено, що сторони угоди, відповідно до вимог п.9 Договору міни, ст.334 ЦК України, прийняли передане один одному майно та зареєстрували своє право власності на це майно, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, копії яких є в справі. Таким чином, сторонами на законних підставах було укладено вищевказану угоду, яка є предметом спору. Сторони зобов'язані дотримуватися умов укладеної угоди та виконувати взяті на себе зобов'язання у встановлений угодою строк (термін) її виконання, що передбачено ст.ст.526-530 ЦК України. Як вбачається з тексту Договору міни, вартість квартири позивача перевищує вартість 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки відповідачки. Відповідно до п.4 Договору міни, обмін майном сторони здійснили без доплати. Як вбачається з вищевказаних вимог ст.715 ЦК України, договором міни може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Отже, доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості, може бути встановлена сторонами угоди, але, це не є їх обовязком, діючим законодавством України така доплата в обовязковому порядку не передбачена. Таким чином, посилання позивача, як на одну з підстав до визнання Договору міни недійсним, на нерівнозначний обмін, на те, що він не отримав від відповідачки доплату, суд вважає безпідставним. Як вбачається з тексту Договору міни, зміст статей: 32, 382, 383, 632, 655, 657, 659, 662-667, 715, 716 ЦК України, ст.ст.81, 120 ЗК України, ст.ст.59, 65 СК України, п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою КМ України від 08.10.1992 року №572 сторонами нотаріусом було розяснено. Крім того, факт розяснення прав, обовязків, наслідків укладення угоди, сторонам нотаріусом, підтверджується також поясненнями нотаріуса та відповідачки в судовому засіданні. Договір міни, який є предметом даного спору, підписаний сторонами угоди: позивачем та відповідачкою, про що свідчать їх підписи в тексті угоди. Крім того, цей факт не заперечується ними. Таким чином, сторони мали право укладати зазначену угоду, вони були знайомі з її змістом, добровільно підписали її, договір правомірно був укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, їм було розяснено нотаріусом права та наслідки укладення угоди. Той факт, що сторони особисто читали текст договору до його підписання, що вони отримали кожен по примірнику угоди, підтверджується поясненнями нотаріуса та відповідачки в судовому засіданні. Крім того, судом встановлено, що нотаріус під час посвідчення зазначеного Договору, діяла в межах своїх повноважень, у відповідності до вимог Закону України "Про нотаріат", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Земельного кодексу України та ЦК України. Таким чином, посилання позивача, як на одну з підстав до визнання Договору міни недійсним, на те, що йому положення законодавства не були розяснені нотаріусом, суд вважає безпідставним. Відповідно до вимог ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно п.п.19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. В судовому засіданні позивачем не було надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази, у відповідності до ст.ст.76-81 ЦПК України, на підтвердження його тверджень про те, що відповідачка ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, про наявність умислу в діях відповідачки на введення його в оману, що він на момент вчинення правочину помилявся щодо природи правочину. Як вбачається з тексту позовної заяви та уточненні до неї, позивач не заперечує того факту, що мав намір здійснити обмін своєї квартири та укласти Договір міни з відповідачкою; що відповідачка оглядала до укладення Угоди належну йому квартиру, а він - належні відповідачці частину житлового будинку та земельної ділянки. Крім того, позивач не заперечує факту підписання Договору міни, який є предметом даного спору, з текстом якого, як встановлено судом, він був ознайомлений, з якого вбачається, зокрема, що обмін належної йому квартири відбувся саме на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки, що вартість майна, яке підлягало обміну, було нерівнозначним. Позивач на час укладення даної угоди погодився зі усіма її умовами, не заперечував проти її посвідчення. Крім того, вже після укладення угоди, позивач зареєстрував своє право власності на майно, яке він отримав у власність, що підтверджується Інформаційною довідкою, яка є в справі, що також свідчить про те, що позивач добровільно, за власною згодою, уклав оспорювану угоду. Таким чином, посилання позивача, як на одну з підстав до визнання Договору міни недійсним, на те, що відповідачка навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, що він не надавав згоди та не мав наміру і дійсного волевиявлення на такий обмін, суд вважає безпідставним. При цьому, суд приймає до уваги положення п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якого, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що після укладення Договору міни, позивач проживав в житловому будинку за адресою: Запорізька область, м. Токмак вул. Калинова, 88. Цей факт не заперечується позивачем. При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що відповідачка йому чинила перешкоди у користуванні майном, яке перейшло у його власність, після укладення оспорюваної угоди, оскільки, в судовому засіданні не було надано жодного належного та достатнього доказу на підтвердження даного факту. Статті 223, 225, 226, 233 ЦК України передбачають : правові наслідки вчинення правочину фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності; правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою; правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. Позивач посилається на зазначені правові наслідки, як на одні з підстав до визнання Договору міни недійсним. Разом з тим, в судовому засіданні позивачем не було надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази, у відповідності до ст.ст.76-81 ЦПК України, на підтвердження його тверджень. Зокрема, суду не були надані докази на підтвердження того факту, що в момент укладення оспорюваного правочину - 26.04.2016 року: його цивільна дієздатність була обмежена, що правочин було вчинено за межами його цивільної дієздатності, що він в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, що він був визнаний недієздатною фізичною особою, що правочин ним вчинено під впливом тяжкої обставини. Під час судового розгляду даної справи, клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи з метою визначення психічного стану позивача на час укладення оспорюваного правочину, заявлено не було. Позивачем надано суду медичні епікризи, довідки, виписки, Висновок судово - психіатричної експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, з яких вбачається, що позивач зловживав алкоголем як до укладення оспорюваного правочину, так і після того, мав синдром залежності від алкоголю. Разом з тим, докази на підтвердження того, що в момент укладення оспорюваного правочину - 26.04.2016 року: позивач перебував в стані алкогольного спяніння, що за станом здоровя він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суду надані не були. Судом встановлено, що на час укладення оспорюваної угоди, дієздатність позивача не була обмежена ні частково, ні повністю. Крім того, як вбачається з тексту позовної заяви та уточненні до неї, позивач добре памятає всі події, у тому числі, повязані з обставинами укладення Договору міни, який є предметом даного спору. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що ці вимоги під час укладення Договору міни було дотримано. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В судовому засіданні підстави для визнання Договору міни, який є предметом даного позову, недійсним, не встановлено. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належні, достатні, достовірні та допустимі докази, відповідно до вимог ст.ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог, позивач суду не надав. В судовому засіданні були досліджені матеріали перевірок, Висновки за заявами представника позивача [PERSON], позивача, їх скарги та заяви щодо незаконних дій відносно позивача з боку, у тому числі, відповідачки, нотаріуса, під час укладення оспорюваної угоди. Разом з тим, ці матеріали не містять належних та достатніх доказів на підтвердження наявності достатніх підстав для задоволення позову та визнання Договору міни, який є предметом даного спору, недійсним. Докази на підтвердження факту вчинення злочину по відношенню до позивача з боку, зокрема, відповідачки чи нотаріуса [PERSON], або інших осіб, що вплинуло на укладення оспорюваної угоди, суду не надано. Крім того, в судовому засіданні представниками позивача надано фото та диск з відеозаписом, які були долучені до матеріалів справи та досліджені в судовому засіданні. Суд критично оцінює надані докази, оскільки, розглядає підстави недійсності правочину станом на момент його укладення - 26.04.2016 року, а в цих доказах міститься інформація про події, які відбувалися за довго до та за сплином тривалого часу після укладення оспорюваної угоди. З наданих довідок, заяви, Актів, які містяться в справі, вбачається, що в 2011 році вищевказана квартира за адресою: [ADDRESS], була відключена від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП. За квартирою рахувалася заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги. Разом з тим, суд критично оцінює ці докази, оскільки вважає, що до предмету даного розгляду, вони відношення не мають. Крім того, суд не приймає в якості належних та допустимих доказів витяги з мережі інтернет стосовно судді Курдюкова В., оскільки вважає, що до предмету даного розгляду, вони відношення не мають. Отже, проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, обєктивності, розумності та справедливості, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed