Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

05 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, поданих 07 грудня 2016 року, до [PERSON], Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» в якому просить визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], 06.11.1998 року на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна». Вважає, що спірний правочин купівлі-продажу є таким, що відповідає вимогам Закону України «Про товарну біржу», яким не передбачалось нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу, крім того, він був зареєстрований в КП «Зміївське БТІ». На теперішній час позивач позбавлений можливості розпоряджатися належним йому будинком, оскільки свого часу договір купівлі-продажу не було посвідчено у нотаріальній конторі. Враховуючи, що договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку зареєстрований не був, відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, сторони дійшли згоди щодо усіх суттєвих умов договору, просив визнати на підставі ст. ст. 47, 220, 224 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі - продажу дійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача Бондаренко В.І. підтримали позовну заяву та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача Біржі Нерухомості та основних фондів «Україна», правонаступником якої є Універсальна Біржа «Україна», у судове засідання не з'явився, до суду надано відгук на позовну заяву, в якому зазначено про те, що позовні вимоги [PERSON] визнають у повному обсязі, оскільки договір купівлі - продажу укладено у відповідності до діючого на той час законодавства. А саме, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «про товарну біржу», угоди, укладені на товарній біржі у період з 1995 по 2002 рік, не вимагали нотаріального посвідчення. Вислухавши пояснення позивача та його представника, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Так, судом встановлено, що 06 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями № [ADDRESS] Зміївського району Харківської області, який зареєстрований на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна». Відповідно до п. п. 9, 10 вищезазначеного договору, у відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Данний договір підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації (а.с. 9) На час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення вказаного договору купівлі-продажу, щодо якого позивачем заявлено позов про визнання його дійсним, діяв Цивільний Кодекс Української РСР в редакції 1963 року. Отже, до спірних правовідносин, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, повинні застосовуватися норми саме ЦК УРСР (в ред. 1963 року). Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Позивач посилається саме на положення ст. 47, ст. 220 ЦК України (в редакції 1963 року), як на підставу позову. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин справи, правовідносин, які є предметом спору, суд дійшов наступного висновку. Так, у разі укладання договору про купівлі-продажу нерухомого майна у простій письмовій формі, без додержання нотаріального посвідчення та державної реєстрації до 31.12.2012 року (включно), такі договори не підлягають визнанню дійсними ні при яких умовах. Відповідні правові позиції викладені у Постанові ВСУ від 18.04.2011 року № 3-28гс11, Постанові ВСУ від 30.01.2013 року № 6-162цс12, Постанові ВСУ від 19.06.2013 року № 6-49цс13. Таким чином, за результатами аналізу практики застосування Верховним Судом України, висновки якого є обов'язковими для судів, та Вищого спеціалізованого суду України, положень статті 220 ЦК України, можливо дійти до висновку, що жодного колегіального рішення на підставі ст. 220 ЦК України «Про визнання договору дійсним» фактично не існує. За таких обставин, враховуючи що спірний договір нотаріально посвідчений не був, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного між сторонами. Враховуючи вищезазначене, суд не приймає до уваги положення ст. 174 ЦПК України, в частині факту визнання відповідачами позовних вимог, оскільки визнання позову суперечить вимогам Закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Враховуючи, що [PERSON] 07.12.2016 року подав заяву про зменшення позовних вимог, є підстави для повернення суми надміру сплаченого судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: dismissed