Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації звернулися до суду в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] з вимогою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року позовну заяву залишено без руху. 31 січня 2019 року від представника позивача надійшов лист на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року, у відповідності до якого представник позивача просила вимогу про стягнення аліментів залишити без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року відкрито провадження по справі. Вимоги обґрунтовано тим, що 07 вересня 2018 року до Служби у справах дітей надійшло звернення від [PERSON] стосовно ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [INFO] . За сприяння спеціалістів Служби родина Пилипенко була взята під спеціальний супровід Деснянського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. 05 жовтня 2018 року надійшла відповідь з Управління охорони здоров`я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на лист Служби у справах дітей щодо неналежного виконання батьками [PERSON] медичних зобов`язань по відношенню до неповнолітнього. Служба у справах дітей рекомендувала батькам терміново зареєструвати дитину, оформити паспорт та інвалідність. 19 грудня 2018 року спеціалістами Служби було відвідано сім`ю [PERSON] та встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає в санітарних умовах не придатних для життя. 19 грудня 2018 року за клопотанням Служби було видано розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 675 «Про негайне відібрання дитини у батьків», було вилучено неповнолітнього [PERSON] у зв`язку із загрозою життю здоров`ю дитини та ухиленням батьків від виконання батьківських обов`язків. У зв`язку з викладеним вище, Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації просить суд відібрати неповнолітнього [PERSON] від батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав. 04 березня 2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кириченко А.Є., у відповідності до якого позовні вимоги не визнають. У відзиві зазначено, що 19 грудня 2018 року до будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , де проживає [PERSON] зі своєю сім`єю, в тому числі і її неповнолітній син [PERSON] , прийшли невідомі особи, які представились працівниками Служби та повідомили про те, що вони на підставі Розпорядження Деснянської районної в м. Києві адміністрації мають намір відібрати дитину у батьків, у зв`язку з тим, що дитина залишена без батьківського піклування та знаходиться у складних життєвих обставинах. При цьому [PERSON] було відібрано у батьків та доставлено у лікарню на підставі Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину. Даний документ був складений із грубим порушенням норм чинного законодавства України, а саме: в акті зазначені поняті [PERSON] та [PERSON] , однак під час відібрання дитини поняті присутні не були; в Акті відсутня інформація про адресу місця проживання, місце роботи зазначених понятих; відсутня інформація про медичного працівника закладу здоров`я, у присутності якого було складено даний Акт; була відсутня інформація про найменування та місцезнаходження закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту дітей, куди була доставлена дитина; відсутні підписи службової особи, якою складено Акт, а саме інспектора Деснянського УП Чобанюк Ж.Б. та головного спеціаліста Служби Пікалюк Т.А., у присутності якого складено Акт. У зв`язку із викладеними обставинами дитину було незаконно вилучено із сім`ї, що призвело до грубого порушення прав та інтересів дитини. Щодо звернення [PERSON] про те, що дитина знаходиться у складних життєвих обставинах, зазначено, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] та стосунки між нею і сім`єю [PERSON] не дружелюбні, оскільки, між ними присутній конфлікт за будинок. Отже, звернення про неналежне виконання батьківських обов`язків відносно дитини було подане до Служби зацікавленою та упередженою особою. Також, у листах наданих позивачем до позовної заяви міститься інформація, що начебто з [PERSON] було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду стосовно неналежного виконання обов`язків по відношенню до дитини та батькам дитини було рекомендовано терміново зареєструвати дитину, оформити паспорт та інвалідність. Проте, дані твердження не відповідають дійсності, оскільки, до моменту відібрання дитини [PERSON] не спілкувалась з представниками Служби та дані особи не відвідували її родину для з`ясування обставини в сім`ї. Також, вимоги Служби щодо необхідності в реєстрації дитини є необґрунтованими, так як дитина з 16.01.2007 та по сьогоднішній день зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , що підтверджується листом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської обл. №02-14/89 від 24.01.2019, довідкою про реєстрацію місця проживання особи №1722 від 12.11.2018. Щодо твердження позивача про те, що інвалідність у дитини не оформлена не відповідає дійсності, оскільки, в жовтні 2018 року дитина перебувала на медичному обстежені у Київській міській дитячій лікарні № 1 для встановлення інвалідності, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторно хворого № 13912 від 18.10.2018 та консультаційним висновком спеціалістів від 18.10.2018. Таким чином, після зазначеного обстеження дитині була встановлена інвалідність із діагнозом «Набута гідроцефалія», що підтверджується заключенням ЛКК № 3/72 від 29.10.2018 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 79/3/72 від 29.10.2018. Дитина знаходиться у лікарні майже три місяці, проте догляд за дитиною здійснює [PERSON] та її родина, зокрема чергують мати відповідача [PERSON] та повнолітня донька [PERSON] , які вдень та вночі залишаються з дитиною. В свою чергу [PERSON] щовечора відвідує сина в лікарні та забезпечує всім необхідним. [PERSON] є матір`ю трьох дітей, яких вона дуже любить та робить все можливе, щоб забезпечити своїх дітей усім необхідним та надати їм гідне виховання. 05 березня 2019 року задоволено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Київську місцеву прокуратуру № 3. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року витребувано в Головного лікаря Київської міської дитячої лікарні №2 інформацію про наявні в неповнолітнього [PERSON] пролежні та/або будь-які інші тілесні ушкодження; інформацію про стан здоров`я [PERSON] та про проведені останньому медичні обстеження, аналізи та надати їх результати; інформацію про здійснення реабілітаційних заходів неповнолітньому за період з 19.12.2018 р. по 19.03.2019 р.; інформацію про те, хто здійснює піклування та догляд за неповнолітнім за час перебування в лікарні та чи здійснюється цей догляд та піклування, в тому числі відвідування, матір`ю останнього [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судових засіданнях підтримала позов, просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Кириченко А.Є. заперечували щодо задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] належним чином виконує покладені на неї батьківські обов`язки, при цьому жодних розпоряджень щодо відібрання дитини матері пред`явлено не було. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи - Київської місцевої прокуратури № 3 в судові засідання не з`являвся. 27 березня 2019 року до суду надійшов лист, відповідно до якого Київська місцева прокуратура № 3 просить розглядати справу за відсутності їх представника. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. (статті 12-13 ЦПК України) Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, а/з № 938. 07 вересня 2018 року до Служби у справах дітей надійшло звернення від [PERSON] стосовно ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] по відношенню до [PERSON] 19 грудня 2018 року видано Розпорядження № 675 Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у батьків», а саме неповнолітнього [PERSON] . Відповідно до Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 19 грудня 2019 року [PERSON] було доставлено у Київську міську дитячу лікарню № 2. Відповідно до ст. 150 СК України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 ст.170 СК України закріплено загальні положення про відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. п. 2-6 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст.164 СК України, а саме: - батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відібрання дитини від батьків є винятковою санкцією за невиконання батьківських обов`язків. Характер небезпеки, її місця в житті дитини визначається в кожному випадку окремо. Для відібрання дитини необхідно встановити факт існування небезпеки. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків (ч. 2 ст. 170 СК). Отже, вищенаведені випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 2 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Також, ЄСПЛ вказав, що факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункти 50, 52 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», № 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року). Як убачається із розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 675 від 19.12.2018, що на підставі безпосередньої загрози для життя та здоров`я дитини Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державній адміністрації здійснює заходи щодо негайного відібрання неповнолітнього [PERSON] від батьків. Суд дійшов висновку, що наведені у розпорядженні Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 675 від 19.12.2018 факти не в повній мірі відповідають дійсності, оскільки надані докази та допитані в суді свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не підтверджують належним чином доводи позивача. Свідок [PERSON] повідомила в суді, що представники швидкої допомоги відмовилися забирати дитину за відсутності документів, які б підтверджували факт законного відібрання дитини у батьків. В подальшому було здійснено повторний виклик лікарів швидкої допомоги. Свідок [PERSON] повідомила, що стала свідком події щодо відібрання [PERSON] у батьків, а саме, що дві жінки та один чоловік, які представились представниками органу опіки, документів щодо відібрання дитини у батьків не пред`явили. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що [PERSON] не вживає алкогольні напої, не палить, веде здоровий спосіб життя, працює та прикладає зусилля для найкращого забезпечення достойного майбутнього для своєї дитини та родини в цілому. Крім того, як встановлено судом та не заперечується сторонами, умови проживання в сім`ї стали кращими, у квартирі зроблено ремонтні роботи. Аналіз зазначених норм права та вищевикладені обставини свідчать про недоведеність позивачем факту ухилення відповідачами від виконання свої обов`язків, або ж існування виняткових обставин, які безпосередньо загрожували життю або здоров`ю неповнолітнього [PERSON] . Відібрання дитини у матері є радикальним заходом для забезпечення належного виконання матір`ю її обов`язків щодо виховання дитини та в даному випадку не може бути застосований у зв`язку із недопущенням порушення прав дитини та позбавлення його материнського піклування. Європейський суд з прав людини (справа "Савіни проти України") у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року звернув увагу на те, що передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Окрім того, слід відмітити, що перебування дитини в умовах Центру соціально- психологічної реабілітації дітей обмежено певним часом, який становить 9 місяців, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції цей строк сплинув. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Ч. ч. 1-2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В преамбулі до Конвенції про права дитини, зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст. 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Крім того, у п. 50 вказаного рішення («Савіни проти України») Європейським судом наголошено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків, захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. В судовому засіданні позивачем зазначалося про те, що ще до вилучення дитини 19 грудня 2018 року, батькам - відповідачам надавалися рекомендації, зокрема щодо реєстрації неповнолітньої дитини та встановлення інвалідності, які належним чином не виконані і ігноруються. Твердження позивача про невиконання вимог рекомендацій, є необґрунтованими і спростовуються доказами реєстрації та отримання інвалідності. Згідно з листом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської обл. №02-14/89 від 24 січня 2019 року та довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1722 від 12 листопада 2018 року неповнолітній [PERSON] з 16 січня 2007 року та по сьогоднішній день зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, в жовтні 2018 року неповнолітній [PERSON] перебував на медичному обстежені у Київській міській дитячій лікарні № 1 для встановлення інвалідності, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторно хворого № 13912 та консультаційним висновком спеціалістів від 18 жовтня 2018 року. Після зазначеного обстеження [PERSON] була встановлена інвалідність із діагнозом - «набута гідроцефалія», що підтверджується висновком ЛКК № 3/72 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 79/3/72 від 29 жовтня 2018 року. На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року про витребування інформації, Київською міською дитячою клінічною лікарнею № 2 надано відповідь, що неповнолітній [PERSON] доставлений до приймального відділення бригадою КШМД згідно Акту органів внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я від 19 грудня 2019 року. Черговим лікарем встановлено, що стан хлопчика тяжкий за рахунок основного захворювання, діагноз: спастичний тетрапарез: когнітивна недостатність: загальний недорозвиток мовлення (І рівня): соматично здоровий. При надходженні до лікарні медичними працівникам пролежнів чи інших будь-яких тілесних ушкоджень при огляді дитини не виявлено. Зазначили також, що [PERSON] відвідує сина у вечірні години (після закінчення робочого дня), спілкується з ним по телефону, забезпечує сина всім необхідним. Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків з виховання сина [PERSON] (незабезпечення фізичного і духовного розвитку дитини), жорстокого поводження з дитиною (фізичне або психологічне насильство зі сторони матері), хронічного алкоголізму відповідача або інших обставин, які б зумовлювали необхідність відібрання дитини, суду не представлено. Жодної з обставин, які передбачають можливість відібрання дитини від матері на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Зазначені вище обставини свідчать про те, що умов, які б загрожували життю та здоров`ю дитини, не має. Дитина знаходиться у лікарні шість місяців, проте догляд за дитиною здійснює [PERSON] та її родина, зокрема у лікарні чергують мати [PERSON] - [PERSON] та її повнолітня донька - [PERSON] , які постійно почергово залишаються з дитиною, що підтверджується листом лікарні від 09.04.2019. В свою чергу [PERSON] щовечора відвідує сина в лікарні та забезпечує всім необхідним сина, доньку та свою матір - їжею, памперсами, медичними препаратами, одягом та іншими необхідними речами. Дані обставини також підтверджуються протоколом бесіди від 08.01.2019, складеного Центром. Крім того, протягом часу перебування у лікарні, дитині було зроблено значну кількість аналізів та різних медичних обстежень та будь - яких проблем зі здоров`ям у дитини не виявлено, що підтверджується листом лікарні від 09.04.2019. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 79-81 ЦПК України.

Outcome: dismissed