Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

03.05.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку в цій квартирі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є законним власником квартири [ADDRESS], що підтверджується правом власності на житло. В квартирі зареєстрований відповідач - його колишня дружина, яка не проживає у вказаній квартирі з вересня 2012 року. Позивач вказав, що відповідач не бере участь в утриманні майна, особистих речей її в квартирі не має, взагалі квартирою вона не цікавиться. Позивач змушений сплачувати надмірні комунальні платежі за відповідача, який вже тривалий час не мешкає в квартирі, чим порушуються його права, а тому звернувся до суду за захистом. Ухвалою від 08 червня 2018 року було відкрито провадження у справі та надано право відповідачу подати відзив на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк своїм правом надати відзив не скористалася, а тому суд на підставі частини 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS], є позивач - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 лютого 1994 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 28 серпня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 28 серпня 2012 року. На даний час в спірній квартирі зареєстровані дві особи, а саме: відповідач - [PERSON] та позивач - [PERSON], що підтверджується витягом із реєстру територіальної громади м. Києва від 12.03.2018 року та довідкою про реєстрацію місця проживання № 102/30/3041 від 14.02.2018 року, виданою відділом з питань місця проживання Деснянської РДА. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] фактично в квартирі [ADDRESS] - не проживає з 2012 року. Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі підтверджується, крім пояснень позивача, зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: -Актом №87 ЖЕД-313 від 21.09.2016 року; -Актом №1 ЖЕД-313 від 24.05.2017 року; -Актом №2 ЖЕД-313 від 30.08.2017 року; -Актом №3 ЖЕД-313 від 29.11.2017 року. Крім того, в судом встановлено, що відповідач тривалий час ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує, доказів того, що вона намагалася вирішити питання про вселення до спірної квартири, суду надано не було, що свідчить про те, що квартирою вона тривалий час не цікавиться. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, до правовідносин сторін по цій справі належить застосовувати ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що на даний час позивач є законним власником квартири [ADDRESS], а зареєстрований в цій квартирі відповідач фактично в ній не проживає без поважних причин понад один рік, шлюб між сторонами розірвано в 2012 році, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] Що стосується позовних вимог про зобов'язання третьої особи зняти відповідача з реєстраційного обліку, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги позивача про зобов'язання третьої особи зняти відповідача з реєстраційного обліку є передчасними та такими, що не відповідають обраному способу захисту, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено, оскільки рішення суду про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору при зверненні до суду в розмірі 704,80 грн. На підставі ст. 321, 405 ЦК України та

Outcome: partial