Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] подав до Київського районного суду м. Одеси позовну заяву до [PERSON] про стягнення збитків, які були понесені для відновлення порушеного права та просив стягнути з відповідача на свою користь 105 000 (сто п`ять тисяч) гривень 00 копійок, які складаються із: 90 000 гривень та 15 000 гривень та пов`язані із виконанням рішення суду про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у [ADDRESS] . Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеса від 04 липня 2014 по справі № 520/2992/14-ц позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено у повному обсязі. Судом було зобов`язано відповідача усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності шляхом демонтажу (знесення/знищення) свого паркану (рабиця), який знаходиться на території позивача. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить [PERSON] на праві приватної власності шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай), яка знаходиться на території позивача. Вказане рішення було змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 (провадження № 22-ц/785/1026/18), а саме: доповнено резолютивну частину рішення, в абзаці третьому після слів «шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай)» словами «площею 3,8 кв. м», у решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ від 27 квітня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 липня 2014 року по справі № 520/2992/14-ц в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року було залишено без змін. 17 березня 2017 року Київським районним судом м. Одеса було оформлено та видано виконавчі листи на примусове виконання рішення Київського районного суду міста Одеса від 04 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року по справі № 520/2992/14-ц. Постановою Київського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, на примусове виконання рішення Київського районного суду м. Одеси та рішення апеляційного суду Одеської області по справі № 520/2992/14-ц було порушено виконавче провадження (постанови ВП № 51541119 від 02.07.2016 року, ВП № 51541190 від 02.07.2016 року). Відповідач рішення суду в 10-ти денний строк не виконав у добровільному порядку, а тому позивач був змушений сплатити/перерахувати свої особисті/власні кошти на відновлення свого порушеного права шляхом виконання приписів рішень судів в порядку додаткового авансування витрат виконавчого провадження. Позивач витратив власні кошти на залучення суб`єкта господарювання на платній основі, який має право проводити такі роботи та мають відповідну техніку. Так, позивачем було укладено договір № 25/09-17 від 25.09.2017 року, предмет договору - роботи з перенесення забору житлового будинку, вартість та обсяг робіт було визначено Додатком № 1. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2019 року, позовні вимоги [PERSON] у цивільній справі № 520/17884/19 було задоволено та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] реальні збитки у розмірі 90 000 (вартість будівельних робіт) та 15 000 (податок на добавлену вартість), а також - стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 050,00 гривень. Ухвалою суду від 09 червня 2020 року вищевказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В ході розгляду справи сторона позивача позов підтримала та просить задовольнити, підтримавши обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач позов не визнав, надавши відзив із запереченнями проти його задоволення. Позивач відповів на відзив, підтримавши позовні вимоги у повному обсязі. Суд, заслухавши позивача, відповідача та їх представників, з`ясувавши обставини та дослідивши надані сторонами та третьою особою докази, дійшов висновку про відмову у задоволені позову у повному обсязі. Відзиваючись на позов, сторона відповідача вказує на безпідставність і необґрунтованість заявлених [PERSON] вимог, посилаючись на відсутність доказів, які б підтверджували, що знесення [PERSON] забору [PERSON] у вигляді сітки рабиці та демонтаж частини гаражу [PERSON] площею 3,8 кв. м., а також будівництво нового забору є збитками, які позивачу завдані діями відповідача. Відповідач вказує, що позивач самовільно, без будь-яких законних підстав знищив майно, яке належало відповідачу, побудував на межі із [PERSON] капітальний паркан із бетону та залізобетонних панелей, а вартість цих будівельних робіт вказав як збитки від діяльності [PERSON] .. На відповідача був покладений обов`язок демонтувати свій паркан та частину свого гаражу, а позивач надав до суду договір про перенесення забору житлового будинку, і із паркану із сітки рабиці з`явився паркан із бетону та залізобетонних панелей. В п. 2.2 договору № 25/09-17, наданого позивачем, вказано, що підрядник за власний рахунок придбає та передає замовнику збірну конструкцію забору. [PERSON] не наділений повноваженнями на виконання судових рішень. Позивач звернувся до суду із позовом щодо відновлення свого порушеного права шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії і суд визначив спосіб відновлення його прав відповідно до позовних вимог у справі № 520/2992/14-ц. Самоправні дії, які [PERSON] намагається «замаскувати» під виконання рішення суду, яке стосується іншої особи, не можуть вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Для залучення суб`єкта господарювання до виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 року по справі № 520/2992/14-ц договір на виконання певних робіт повинен був укладатися між державним виконавцем і підприємством, яке мало б виконати роботи тільки після винесення виконавцем постанови про залучення такого підприємства. Після чого, відповідно до наданого підприємствам рахунку на оплату робіт, стягувач вносить на рахунок ДВС кошти у вигляді авансового внеску, з яких і проводиться розрахунок за виконану роботу. В даному випадку [PERSON] свідомо порушив вказаний законний порядок з метою стягнути вартість будівництва нового залізобетонного паркану із сусіда-відповідача під приводом невиконання ним судового рішення. Крім іншого, позивачем до суду не було надано документу, який би підтверджував факт здійснення оплати за виконану роботу. У відповіді на відзив сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що представником [PERSON] не було спростовано у відзиві на позовну заяву факту невиконання відповідачем самостійно, у добровільному порядку рішення Київського районного суду від 04.07.2014 року. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеса від 04 липня 2014 по справі № 520/2992/14-ц позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено у повному обсязі. Суд зобов`язав [PERSON] усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності шляхом демонтажу (знесення/знищення) свого паркану (рабиця), який знаходиться на території [PERSON] .. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить [PERSON] на праві приватної власності шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай), яка знаходиться на території позивача. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 (провадження № 22-ц/785/1026/18) рішення Київського районного суду міста Одеса від 04 липня 2014 року по справі № 520/2992/14-ц було змінено, а саме доповнено резолютивну частину рішення, в абзаці третьому після слів «шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай)» словами «площею 3,8 кв. м», у решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ від 27 квітня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 липня 2014 року по справі № 520/2992/14-ц в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року було залишено без змін. 17 березня 2017 року Київським районним судом м. Одеса було оформлено та видано виконавчі листи на примусове виконання рішення Київського районного суду міста Одеса від 04 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року по справі № 520/2992/14-ц. Головним державним виконавцям Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області 24 березня 2017 року було відкрито виконавче провадження № 53639516. [PERSON] зобов`язано усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності шляхом демонтажу (знесення/знищення) свого паркану (рабиця), який знаходиться на території [PERSON] . Старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області 29 березня 2017 року було відкрито виконавче провадження № 53665925. Відповідача було зобов`язано усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить позивачу на праві приватної власності шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай), яка знаходиться на території [PERSON] . [PERSON] було надано 10 (десяти) денний строк на добровільне виконання рішення Київського районного суду міста Одеса від 04 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року по справі № 520/2992/14-ц. Ухвалою Київського районного суду міста Одеса від 25 вересня 2017 року до виконавчого листа № 520/2992/14-ц, виданого Київським районним судом м. Одеси у цивільній справі № 520/2992/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою було внесено виправлення шляхом зазначення площі нежитлової споруди (сараю)3,8 кв.м. Головним державним виконавцям Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13 жовтня 2017 року було внесено виправлення (описку) до виконавчого провадження № 53665925. Головним державним виконавцям Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області 28 листопада 2017 року було призначено спеціаліста [PERSON] , кваліфікаційний сертифікат інженера геодезиста № 012087, виданий 29 листопада 2013 року Державним вищим навчальним закладом «Національний гірничий університет» для участі у виконавчому провадженні 53665925 на підставі заяви представника [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23 серпня 2017 року, зареєстрованої в реєстрі за № 758. До 10 квітня 2017 року [PERSON] рішення суду по справі № 520/2992/14-ц у добровільному порядку не виконав. 25 вересня 2017 року було укладено договір № 25/0917 із ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АКВА ЕІР». Предмет договору - роботи з перенесення забору житлового будинку, вартість та обсяг робіт було визначено Додатком № 1 на суму 90000,00 грн. та 15000,00 грн. ПДВ. Актом № 1 від листопада місяця 2017 року підтверджено виконання ТОВ «АКВА ЕІР» монтажно-будівельних робіт у повному обсязі. На 30 листопада 2017 року, дату підписання позивачем акту виконаних робіт, згідно договору про перенесення забору, виконавчі провадження знаходилися на стадії виконання. Згідно виписки із єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ТОВ «АКВА ЕІР» має право надавати послуги з інших видів монтажно-будівельних робіт. Відповідно до витягу № 1415534500167 ТОВ «АКВА ЕІР» є платником ПДВ. Головним державним виконавцям Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області 08 грудня 2017 робу було винесено постанову за ВП № 53639516 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із виконанням виконавчого листа у повному обсязі, про що 29 листопада 2017 року державним виконавцем складено відповідний акт. Позивач посилається на те, що він був змушений зазнати матеріальних збитків на загальну суму 105 000 гривень у зв`язку із невиконанням у добровільному порядку відповідачем рішення суду по справі № 520/2992/14-ц. Вказану суму просить стягнути з відповідача, як збитки, які позивач мусив зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В силу вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в порядку, встановленому законом. Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а також коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Суд погоджується із тим, що факт невиконання відповідачем [PERSON] рішення суду у цивільній справі № 520/2992/14-ц є доведеним. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Тобто [PERSON] не наділений повноваженнями на виконання судових рішень. Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, передбачено ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження». У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. Виходячи з вимог пункту 20 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача. Відповідно до інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, залучення у виконавчому провадженні відповідних органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та фізичних осіб (крім понятих) здійснюється виконавцем шляхом винесення постанови про залучення цих осіб. Таким чином, для залучення суб`єкта господарювання до виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 року по справі № 520/2992/14-ц договір на виконання певних робіт (в цьому випадку: демонтажу (знесення/знищення) паркану (сітка рабиця) та нежитлової споруди (сараю), повинен був укладатися між державним виконавцем і підприємством, яке мало б виконувати роботи і тільки після винесення виконавцем постанови про залучення такого підприємства. Після чого, відповідно до наданого підприємством рахунку на оплату робіт, стягувач вносить на рахунок державної виконавчої служби кошти у вигляді авансового внеску, з яких і проводится розрахунок за виконану роботу. В даному випадку [PERSON] порушив законний порядок та самоправно знищив паркан і гараж [PERSON] .. Суд звертає увагу, що позивачем не надано документу, який би підтвердив факт здійснення оплати за виконану роботу у відповідності до ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, враховуючи ту обставину, що однією із сторін договору за виконану роботу була юридична фірма. Акт виконаних робіт про перенесення забору свідчить лише про факт виконання робіт і права на оплату виконаної роботи, а не підтверджує проведення оплати за виконану роботу. Відповідно до п. 3.1. договору про перенесення забору визначено порядок здійснення оплати за виконаний об`єм робіт, а саме: замовник повинен був здійснити оплату Підряднику протягом п`яти банківських днів з дня підписання Акту виконаних робіт. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт невиконання відповідачем [PERSON] рішення суду у цивільній справі № 520/2992/14-ц є доведеним. Між тим, вказаним рішенням [PERSON] було зобов`язано усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить [PERSON] на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS] шляхом демонтажу (знесення/знищення) свого паркану (рабиця), який знаходиться на території [PERSON] та демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай) площею 3,8 кв. м., яка знаходиться на території [PERSON] . Отже, у разі примусового виконання рішення суду у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку, з додержанням інших законів та підзаконних актів з [PERSON] підлягали б стягненню витрати, понесені виключно за демонтаж (знесення/знищення) його паркану (рабиця), який знаходиться на території [PERSON] та демонтаж (знесення) частини його нежитлової споруди (сарай) площею 3,8 кв. м., яка знаходиться на території [PERSON] , а також витрати за виконавчі дії з примусового виконання рішення суду. У рішенні суду у цивільній справі № 520/2992/14-ц не йдеться про будь-які дії щодо перенесення паркану (рабиця), тим більш про зведення нового паркану. Зведення нового паркану [PERSON] із обраних ним будівельних матеріалів (бетону і залізобетонних панелей) було зроблено на власний розсуд. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed