Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною та стягнення на користь [PERSON] грошових коштів, спрямованих на виконання додаткової угоди. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги зменшив, та пояснив, що 17.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ «КБ ПриватБанк» було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 50000 грн на споживчі цілі з кінцевим терміном погашення кредиту 17.08.2017 року із сплатою відсотків за користування кредитом 1,17% на місяць та щомісячної винагороди в розмірі 0,2 % в місяць, кредит повинен був погашатися щомісячно рівними частками в розмірі 883,41 грн та відсотків. На забезпечення виконання даного Договору, 17 серпня 2007 року між[PERSON] та Приватбанком був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Оскільки будинок є спільною сумісною власністю подружжя, то позивач надала згоду на укладення договору іпотеки. Отримані кредитні кошти витрачалися на потреби сім'ї, зокрема на придбання та будівництво будинку за адресою [ADDRESS]. 19 квітня 2012 року без згоди позивача між [PERSON] та Банком укладена додаткова угода , якою змінено розмір щомісячного платежу до 1710,74 грн та збільшено відсотки за користування кредитом до 24,88 % на рік. Укладення зазначеної додаткової угоди поставило сім'ю в скрутне матеріальне становище, оскільки призвело до винесення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, і п'ять неповнолітніх дітей зроблено безхатченками. Оскільки сума кредиту виходить за межі дрібної побутової угоди, то позивач вважає, що при укладенні кредитного договору були порушенні її права, як другого із подружжя. Відповідно до ст 65 СК України, дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Просив визнати додаткову угоду до кредитного договору від 17 серпня 2007 року недійсною. Відповідач [PERSON] позов визнав та пояснив, що в 2007 році він отримав кредит у відповідача в розмірі 50000 грн, які витратив на потреби сім'ї - придбав будинок в [ADDRESS] та розпочав його реконструкцію. Згодом у зв'язку із скрутним матеріальним станом сім'ї у нього виникла заборгованість і банк в квітні 2012 року поставив вимогу, або звернення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою [ADDRESS], або укладення додаткової угоди, якою було розстрочено борг. Оскільки в той час його дружина була вагітна, він не повідомив її про укладення додаткової угоди і сам підписав її. Вважає, що у випадку не укладення такої угоди він зміг би погасити борг, а так в даний час його сім'ю виселяють з будинку. Просив позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" позовні вимоги не визнав та пояснив. що дійсно, згоди [PERSON] на укладення між її чоловіком [PERSON] та банком додаткової угоди до кредитного договору від 17.08.2007 року отримано не було, оскільки чинне законодавство України не вимагає згоди другого з подружжя на укладення вказаного договору. Вимагається згода другого подружжя на укладення договору іпотеки, якщо майно є спільною сумісною власністю, дана згода була отримана. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник органу опіки та піклування, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, в суд не з'явися, про причину неявки не повідомив, клопотань не подав, суд вважає можливим проводити розгляд справи у його відсутності. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає . Відповідно свідоцтва про шлюб, позивач є дружиною [PERSON]., згідно свідоцтв про народження, [PERSON] є батьком [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ч.2 ст 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним з подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, тобто сформульована правова презумпція, відповідно до якої вважається, що один з подружжя, укладаючи договір щодо спільного майна, діє зі згоди другого з подружжя. Відповідно до ч.3 ст 65 СК України, письмова згода іншого з подружжя обов'язкова лише при укладенні одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна. Чинне законодавство України не вимагає нотаріального посвідчення чи державної реєстрації кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, що 17.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ «КБ ПриватБанк» було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 50000 грн на споживчі цілі з кінцевим терміном погашення кредиту 17.08.2017 року із сплатою відсотків за користування кредитом 1,17% на місяць та щомісячної винагороди в розмірі 0,2 % в місяць, кредит повинен був погашатися щомісячно рівними частками в розмірі 883,41 грн та відсотків. На забезпечення виконання даного Договору, 17 серпня 2007 року між [PERSON] та Приватбанком був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок за адресою [ADDRESS] (що підтверджується вказаними договорами, дослідженими в судовому засіданні), 17 серпня 2007 року позивач надала письмову згоду на укладення договору іпотеки щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, справжність підпису посвідчено державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори. Рішенням Теофіпольського райсуду від 4 березня 2014 року встановлено, що станом на 19.04.2014 року заборгованість [PERSON] по сплаті кредиту становила 18456,95 грн. Відповідно до п.5 кредитного договору, всі зміни та доповнення до даного Договору оформляються додатковою угодою, що є невід'ємною частиною даного Договору. 19 квітня 2012 року між [PERSON] та Банком укладена додаткова угода, до кредитного договору, відповідно до якої заборгованість по відсотках включена до тіла кредиту та визначено ануїтетний платіж у розмірі 1710,74 грн, крім того, банк відмовився від вимоги стягнути пеню в розмірі 6525,96 грн. Оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи, що законодавством України не передбачена вимога на отримання письмової згоди другого з подружжя на укладення кредитного договору, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору від 17.08.2007 року, яка укладена 19 квітня 2012 року, є безпідставними і задоволенню не підлягають. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed