Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю - [PERSON] . Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 серпня 2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання. 31 серпня 2020 року до початку розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - [PERSON] та стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини заробітку(доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до його повноліття, тобто до [INFO] . Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 23.11.2020 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області в частині вимог про визначення місця проживання дитини з батьком з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відмовлено у прийнятті до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області в частині вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 17.02.2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю, - залишено без розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Теренчук Є.М., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 20.08.2020 року, не з`явилися, надавши заяву про підтримання позовних вимог та з проханням справу розглянути у їх відсутність ( а.с.103, т..2) ). Відповідач: [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання по справі була сповіщена належним чином, надала суду заяву, в якій не заперечувала проти позовних вимог [PERSON] та просила слухати справу у її відсутність. ( а.с. 65т.1) Представник третьої особи в судове засідання не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. ( а.с.104, т.2) У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені докази, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваним судом у передбаченим цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей та їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що одним із основних батьківських обов`язків є обов`язок по належному вихованню дитини, прищеплення їй моральних цінностей, духовності, культури своєї нації. Саме батьки повинні навчити дитину формувати систему пріоритетів та ні в якому разі не дати їй спотворити існуюче світосприйняття. Батьки повинні виховувати особистість, яка б із повагою ставилася б до прав та свобод інших людей, любила б свою сім`ю та родину. Принципом Конвенції існує принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. (ст. 160 ч.2 СК). Статтею 161 СК України передбачено, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або батьками, а також інших дій, що стосується дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2006 року по 14.04.2020 рік, який був розірваний рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 14.04.2020 року (а.с.40-42, т.1) Від спільного життя мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області (а.с.17, т.1) Також судом встановлено, що після припинення шлюбно-сімейних відносин, колишнє подружжя проживають окремо - [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди від 04.04.2020 року та актом приймання -передачі квартири до договору оренди вів 04.04.2020 року ( а.с.47-51, т.1), а [PERSON] разом з сином [PERSON] , 2008 року народження та матір`ю [PERSON] , 1953 року народження проживає у будинку матері по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, наданої виконавчим комітетом Роздільнянької міської ради від 19.08.2020 року ( а.с.156, т.1) Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 28.08.2020 року, складеного ССД РДА, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , де проживають [PERSON] разом с сином [PERSON] , 2008 року народження та матір`ю [PERSON] , 1953 року, є всі необхідні умови для проживання, вихованню та розвитку дитини, стосунки в сім`ї дружні. ( а.с. 170 т.1) [PERSON] навчається у 7 класі Роздільнянського НВК «школа-гімназія» №1 Одеської області. З характеристики наданої Роздільнянської НВК «школа - гімназія» №1, судом встановлено, що [PERSON] навчається у даному навчальному закладі з першого класу, батько відвідує школу, батьківські збори, займається вихованням та утриманням сина з листопада 2019 року та по теперішній час. (а.с.154, т.1) Позивач [PERSON] є підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, серії ААБ, № 353556 ( а.с.155, т.1) Відповідно до характеристики наданої виконавчим комітетом Роздільнянської міської радої Одеської області № 115/02-31 від 25.08.20 20 року, [PERSON] , характеризується за місцем проживання виключно з позитивної сторони, на даний час проживає з сином, утримує його та займається його вихованням. ( а.с. 153, т.1) [PERSON] на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, що підтверджується довідками № 133, виданих Роздільнянською райполіклінікою від 26.08.2020 року ( а.с.157,158, т.1) Відповідно до письмових заяв сусідів позивача: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на теперішній час дійсно [PERSON] проживає разом с сином [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] , яка раніше проживала за даною адресою, вони не бачили вже 7-9 місяців потому.( а.с.164-169 т.1) Згідно заяви власноручно написаною [PERSON] у службу у справах дітей Роздільнянської РДА від 21.08.2020 року, він бажає проживати з батьком. ( а.с.159, т.1) Відповідно до протоколу бесіди від 21.08.2020 року, яку провів головний спеціаліст відділу з питань соцзахисту дітей та профілактики правопорушень ССД РДА Каберної І.В. з [PERSON] , [INFO] , де [PERSON] бажає проживати разом з батьком. ( а.с.160, т.1) Орган опіки та піклування Роздільнянської РДА надав суду висновок № 355/1/15/01-33 від 26.02.2021 року, в якому враховуючи думку [PERSON] щодо місця його проживання, який просив визначити місце проживання з батьком за адресою: [ADDRESS] , вважає доцільним визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] , [INFO] . ( а.с.80-83,т.2) Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johan sen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). У відповідності до роз`яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Сторони по справі прийшли до згоди, що з урахуванням інтересів дитини, з метою його повноцінного розвитку, навчання та виховання, доцільним буде сина [PERSON] , 2005 року народження залишити проживати з матір`ю. Визнання сторонами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, опираючись в першу чергу на інтереси дитини та з метою створення нормальних умов для її виховання та розвитку, приймаючи до уваги всі вище перелічені докази та обґрунтування по справі, з огляду на висновок органу опіки та піклування, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї все в сукупності дає суду підстави вважати, для нормального виховання дитини доцільно встановити місце проживання [PERSON] разом з батьком. Щодо стягнення витрат на правову допомогу. За пунктом 1 частиною 2 та частиною 3 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. У своїй постанові від 27 червня 2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: договір про надання правничої допомоги № б/н від 20.08.2020 року; квитанція до прибуткового касового ордера від 31.08.2020 року на суму 9800грн., детальний опис наданих послуг згідно договору про надання правої допомоги від 31.08.2020 року; акт прийому - передачі робіт по наданню правничої допомоги адвоката від 01.03.2021 року. ( а.с.73-78) Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Відтак, враховуючи, що позивач підтвердив, понесені витрати на професійну правничу допомогу, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та підтверджені витрати на правничу допомогу в розмірі 9800,0 грн., (які складаються з вивчення позовної заяви позивача та доданих до неї матеріалів - 800грн.,визначення правової позиції та вивчення судової практики - 800грн., збір доказів (документів) для подання зустрічної позовної заяви до суду -800грн., складання зустрічної позовної заяви - 2500грн, складання відзиву на позовну заяву - 2500грн., представництво у суді 2400грн.), що відповідатиме принципу пропорційності розподілу витрат у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80грн. На підставі ст.ст.141,150,151,157,160,161 Сімейного кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved