Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Позивач у своєму позові зазначив, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області знаходиться позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Пред`явивши зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним договору, суддя відмовив у прийнятті зустрічного позову протокольною ухвалою, тому позивач звернувся з вищевказаним позовом до Горохівського районного суду. Свій позов мотивує тим, що близько восьми років займається придбанням та ввезенням в Україну транспортних засобів із закордону, які після розмитнення продає. Всі ці роки позивач співпрацював із відповідачем, який працює митним брокером та допомагав йому у розмитненні, занижуючи митну вартість ввезених автомобілів. За ці послуги відповідач отримував винагороду. На початку жовтня 2018 року позивач ввіз до України одразу три автомобілі та за свої послуги по розмитненню відповідач зажадав 17350 доларів США. Оскільки позивач не мав такої суми, то відповідач запропонував укласти договір про те, що позивач позичив у відповідача вказану вище суму та зобов`язується повернути її або її еквівалент до 31.12.2018 року. [PERSON] підписав договір, а коли повернувся додому, то 10.10.2018 року перерахував на картку [PERSON] 66000,00 грн. Іншу частину коштів позивач мав сплатити після продажу автомобілів. Однак організованим злочинним угрупуванням відносно нього було вчинено ряд майнових злочинів, тому позивач повідомив про це відповідача та продовжував частинами сплачувати його послуги. Іноді сплачував кошти із карткового рахунку дружини. 09.01.2019 року позивач сплатив [PERSON] 13000,00 грн, 10.01.2019 - 62000,00 грн та 1150 грн, 26.03.2019 року - 96200,00 грн, 21.06.2019 року - 15669,00 грн. На думку позивача насправді ніякої позики не було та ніяких коштів [PERSON] не передавав йому, а укладений правочин вчинявся для приховування іншого - оплати додаткових послуг митного брокера. Крім того у своєму позові позивач зазначає, що за його заявою було внесено відомості до ЄРДР щодо [PERSON] за ч.1 ст.289 КК України, так як останній розмитнив ввезений позивачем 30.07.2019 року мікроавтобус Mercedes-Benz Sprinter , самовільно продав його та привласнив кошти. Лише після даного звернення позивача до поліції, відповідач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу. Тому, посилаючись на положення ст. ст. 203, 215, 235 ЦК України, позивач просить визнати недійсним договір позики, укладений 09.10.2018 року та стягнути із відповідача судові витрати по справі. Ухвалою від 24 лютого 2019 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, ствердив факти, наведені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що він займається міжнародними перевезеннями та в нього є фірма, що займається купівлею автомобілів. Позивач звертався до нього за допомогою в оформлені «євроблях». Відповідач ствердив, що має знайомих декларантів та сам не оформляв позивачу документів. Позивач неодноразово позичав у нього кошти. Та останнім часом у відповідача виникли сумніви у діях позивача та на прохання останнього позичити гроші, відповідач запропонував укласти договір позики. Приїхавши через 2 тижні, позивач оформив з ним договір позики на суму 17350 доларів США. Відповідач передав гроші, позивач прийняв гроші, тобто договір позики був виконаний. На прохання повернути гроші позивач пояснив, що його обманули та в нього проблеми з поверненням грошей. Коштів по вказаному договорі позивач не повертав. По закінченні строку повернення коштів відповідач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, ствердив, що всі істотні умови договору були виконані, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.3 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Як вбачається із договору позики (а.с.7) укладеного 09 жовтня 2018 року [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 17350 доларів США або еквівалентну їй суму у національній валюті України по обмінному курсу на момент повернення суми боргу. Пунктом 2.2 договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти у розмірі 3% річних від суми позики. Позичальник зобов`язаний повернути суму позики до 31 грудня 2018 року, що передбачається п.4.1. При передачі позики сторони склали та підписали акт приймання-передачі коштів, що був передбачений п.3.2 договору.(а.с.8) В момент передачі позики сторони укладають та підписують акт приймання-передачі грошей. п.5 договору передбачена відповідальність позичальника. Строк повернення позики, установлений п.4.1 може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляється окремою угодою. Із протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27.08.2019 року вбачається, що [PERSON] звернувся із заявою про те, що 26.08.2019 року [PERSON] , який займається розмитненням автомобілів відмовився повернути автомобіль Мерседес Спрінтер, який він надав 30.07.2019 року на розмитнення, мотивуючи це тим, що він винен гроші. На підставі вказаної заяви 28.08.2019 року внесено відомості до ЄРДР за ч.1 ст.355 КК України, згодом правову кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено на ч.1 ст.289 КК України. (а.с.18). З пояснень сторін слідує, що кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю події та складу злочину. Із довідки від 21.12.2019 року АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що [PERSON] за період з 01.01.2018 року по 20.12.2019 року здійснював платежі на картку [PERSON] : 05.05.2018 - 40000 грн, 10.10.2018 - 66000 грн, 16.02.2018 - 100000 грн, 26.03.2019 - 96200 грн, 10.01.2019 - 62000 грн. Крім того із квитанції АТ «Універсал Банк» вбачається, що 09.01.2019 року та 10.01.2019 року [PERSON] переказав кошти в сумі 13000 грн та відповідно 1150 грн. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець), передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових кошів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як слідує з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що між сторонами 09.10.2018 року було укладено договір позики за умовами якого позичальник отримав у позикодавця гроші в сумі 17350 доларів США, що вбачається згідно акту прийому-передачі коштів. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому позивачем не доведено, що предметом та підставою укладеного правочину було заниження відповідачем митної вартості автомобілів, що суперечить інтересам держави та отримання за ці послуги винагороди. Судом не було встановлено, що правочин було вчинено сторонами для приховання іншого правочину. Тому, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, в зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed