Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду iз вказаним позовом, в якому просила визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканність ділової репутації, - інформацію, розповсюджену відповідачем [PERSON] шляхом направлення заяв на адресу керівників ХМР, Адміністрації Холодногірського району ХМР та Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району, Міністерства соціальної політики України; зобов`язати відповідача спростувати таку інформацію та відшкодувати їй 40\~000 грн. моральної шкоди. В обгрунтування позову зазначила, що вона працює на посаді заступника начальника Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району ХМР. Відповідач по справі є її сусідом. 23.12.2020 останній надіслав до вищезазначених органів заяви зі змістом, що начебто вона, [PERSON] , користуючись своїм службовим становищем, погрожує йому позбавити його права власності на житло. Зазначена інформація є негативною для позивача та неправдивою, порочить її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки начебто свідчить про порушення позивачем правил ділової етики державного службовця та ЗУ «Про протидію корупції». Зазначила, що вона ніколи не висловлювала на адресу відповідача жодних погроз, зокрема, про вплив в Холодногірському районі м. Харкова, і що вона може вирішити його проблему з проживанням. Вказані заяви були отримані вищезазначеними органами, на них були надані відповіді. Оскільки висловлена в заявах інформація є недостовірною та може викликати негативну оцінку її особи в очах колег на роботі та керівників, порушивши її честь та гідність, вона звернулась до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 10.06.2021 позовну заяву прийнято до свого провадження та постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином в установленому законом порядку. Про причини неявки суду невідомо, заяв та клопотань не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Суд у зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі\~ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтями\~94, 277 ЦК України, частиною четвертою\~статті 32 Конституції України, статтею 10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із\~статтею 10\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності до норм\~ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст.ст.\~23,\~280 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її особистого немайнового права, зокрема, у разі приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» 27.02.2009 року № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено, що [PERSON] працює в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району ХМР на посаді заступника начальника Управління з 22.10.2001. Як вбачається із заяв відповідача [PERSON] від 23.12.2020, позивач оспорює висловлення ним тверджень, які свідчать про начебто порушення нею як державним службовцем правил ділової етики та законодавства України про протидію корупції, враховуючи займану нею посаду. В пункті 4 постанови Пленуму від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Практикою ЄСПЛ (наприклад, відомі справи Lingens v. Austria, заява №9815/82, рішення від 08.07.1986 р., Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, заява №13778/88, рішення від 25.06.1992 р., Dyuldin and Kislov v. Russia, заява №25968/02, рішення 31.07.2007 р.), вироблено правило, що якщо позивач публічна особа, вона має бути готовою до підвищеного рівня критики, у порівнянні з приватною собою, в тому числі до критики у грубій формі. Адже публічні особи є об`єктом прискіпливої, інколи доскіпливої уваги суспільства, на яку вони (sic!) погодилися, коли обрали таку кар`єру. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10\~(Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прим. авт.), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять\~(курсив авт.). Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Також у зазначеній справі зазначено, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)». В Ухвалі від 21.12.2016 р. у справі №761/6866/16-ц ВССУ визначив, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Застосовуючи положення ст.10 Конвенції в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст.3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Крім того, позивач повинен довести те, що внаслідок поширення такої інформації було порушено його особисті немайнові права. Матеріали справи містять службові записки начальника Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району ХМР Кононенко Т.І., уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції Департаменту соціальної політики ХМР Кривохижої О.О., начальника служби з питань запобігання корупції ХМР Павлової О.В., в.о. голови Адміністрації Холодногірського району Уварової І.О., директора Департаменту соціальної політики Болгової Л.В., заступника міського голови з питань охорони здоров`я та соціального захисту населення Горбунової-Рубан С.О., згідно яких твердження, зазначені [PERSON] в його заявах у відношенні [PERSON] не знайшли свого підтвердження, зазначено, що остання є доброзичливою та комунікабельною, порушень правил службової етики за неї не зафіксовано, є порядною людиною, своє посадові обов`язки виконує на належному професійному рівні та діє виключно в межах своїх повноважень та обов`язків. (а.с. 32-43) На думку суду, зазначені записки спростовують твердження позивача про те, що її нейманові права були порушені заявами відповідача, а також, що ними викликано негативну оцінку її особи в очах колег, враховуючи схвальні висновки про особу [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1, 3\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зазначених в позові вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. У зв`язку з наведеним, також не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено порушень прав позивача, що відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~є підставою для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed