Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

У квітні 2014 року позивачі звернулись до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 18 грудня 2000 року при примусовому виконанні рішення Арбітражного суду м. Києва від 08 серпня 2000 року у справі № 22/253-2000 р. та на виконання договору про реалізацію арештованого майна на аукціоні № 375К від 29 листопада 2000 року, на аукціоні, проведеному на Київській міжнародній фондовій біржі було реалізовано прості іменні акції ВАТ «Барська швейна фабрика» номіналом 0,25 грн. у кількості 1327333 штуки, загальною номінальною вартістю 331833,25 грн., про що було складено Звіт про реалізацію арештованого майна від 19 грудня 2000 року та укладено Договір купівлі-продажу № 384Т від 18.12.2000 року. Як зазначає представник позивачів, вищевказані акції ВАТ «Барська швейна фабрика» було заставлено відповідно до Договору застави від 22 лютого 1999 року між заставодавцем підприємством «Валді-Україна» та заставодержателем - компанією «Vuldi Clothing Limited». Даний договір застави було зареєстровано в Державному реєстрі застав рухомого майна 27 листопада 2000 року. В обґрунтування предявлених вимог представник позивачів посилається на те що, при проведенні аукціону з продажу акцій було порушено вимоги Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року, зокрема: не було оголошено через рекламні повідомлення про проведення аукціону. Цей висновок позивачі зробили з тих підстав, що у організатора не було достатньо часу для публікації означених повідомлень; аукціон взагалі не проводився, або має бути визнаний таким, що не відбувся з тих підстав, що відповідно до Звіту про реалізацію майна, пакет акцій ВАТ «Барська швейна фабрика» було продано на аукціоні 18.12.2000 року за стартову ціну, що суперечить вимогам п.п.4.3-4.8 та 8.2. Порядку реалізації арештованого майна та самому поняттю аукціону. Дані порушення порядку проведення аукціону, на думку представника позивачів, є істотними мають бути витлумачені як порушення публічного порядку, а Договір про реалізацію арештованого майна на аукціоні № 375К від 29 листопада 2000 року, сам аукціон та Договір купівлі-продажу № 384Т від 18.12.2000 р. з цих підстав є нікчемними правочинами. Крім того, зазначає представник позивачів, проведення аукціону повинно було врегульовуватися Положенням про проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна, затвердженим Постановою КМУ від 22 грудня 1997 року № 1448. А оскільки стосовно оспорюваних акцій не видавалось свідоцтво про придбання майна на аукціоні, то реалізація зазначеного арештованого майна, а отже і звернення стягнення на нього, не були завершені, а тому є такими, що не відбулися. Таким чином, власником оспорюваних акцій залишилось підприємство «Валді-Україна» і право власності на такі акції у нього не припинялось. Відповідач в свою чергу є недобросовісним набувачем цього майна, оскільки придбав майно, продане на аукціоні, проведеному з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством, та щодо придбаного майна існують обмеження у Державному реєстрі застав рухомого майна. Оскільки Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 червня 2003 року № 10/189-2001 було ліквідовано підприємство «Валді-Україна» як юридичну особу в звязку з банкрутством, то виявлене після ліквідації майно, а саме акції ВАТ «Барська швейна фабрика» повинні бути передані її учасникам, яким є юридична особа Великобританії компанії «Vuldi (UK) Limited». З огляду на вищевикладені обставини представник позивачів просив суду задовольнити предявлені вимоги. В ході розгляду справи до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ТОВ «Барська швейна фабрика», юридичну особу Великобританії компанія «Vuldi Clothing Limited» та Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку. У судовому засіданні представник позивачів підтримав пред'явлені вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та проти задоволення позову заперечував, надав до суду письмові заперечення, в яких серед іншого зазначив, що вважає угоди, укладені в процесі виконання рішення Арбітражного суду м. Києва від 08.08.2000 року у справі № 22/253-2000р. дійсними, а також, що у позивачів відсутнє право визначених даним позовом вимог, відповідач є добросовісним набувачем оспорюваних акцій та просив застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи ТОВ «Барська швейна фабрика» у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, до суду надійшли заперечення ТОВ «Барська швейна фабрика» проти позову та заява про розгляд справи у відсутності його представника. Представник третьої особи юридична особа Великобританії компанія «Vuldi Clothing Limited» в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку у судовому засіданні при вирішенні спору поклалася на розсуду суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 08 серпня 2000 року у справі № 22/253-2000р було ухвалено рішення Арбітражного суду м. Києва, яке набрало законної сили, відповідно до резолютивної частини якого було визнано заборгованість серед інших підприємств Підприємства «Валді-Україна» перед АКБ «Україна» в розмірі 2682983,81 доларів США та звернуто стягнення на майно підприємства «Валді-Україна» на акції ВАТ «Барська швейна фабрика». На підставі вказаного рішення було видано судовий наказ про примусове виконання рішення. 29 листопада 2000 року було укладено договір між ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві та ТОВ «Шелтон Брок» про реалізацію арештованого майна на аукціоні № 375К, відповідно до п. п. 1.1., 1.2., 1.3. якого, акції ВАТ «Барська швейна фабрика» номіналом 0,25 грн. у кількості 1327333 штуки повинні бути продані на аукціоні в порядку, передбаченому Законами України «Про виконавче провадження», «Про державну виконавчу службу» та Порядком реалізації майна, затвердженим Наказом Міністерства Юстиції України від 15 липня 1999 року, іншими нормативно-правовими актами та цим договором. Початкова ціна пакету акцій складала 462166 гривень 75 копійок. 18 грудня 2000 року, на аукціоні, проведеному на Київській міжнародній фондовій біржі було реалізовано прості іменні акції ВАТ «Барська швейна фабрика» номіналом 0,25 грн. у кількості 1327333 штуки, за ціною 462166 гривень 75 копійок, про що було складено Протокол №2 «Підсумків продажу пакету акцій ВАТ «Барська швейна фабрика», Акт виконаних робіт від 19 грудня 2000 року, Звіт про реалізацію арештованого майна від 19 грудня 2000 року та укладено Договір купівлі-продажу № 384Т від 18.12.2000 року між ТОВ «Шелтон брок» та ТОВ «Менеджмент груп». Твердження представника позивачів про порушення Прядку реалізації майна, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 15 липня 1999 року N 42/5, щодо того, що у організатора аукціону не було достатньо часу для публікації рекламних повідомлень, визначених. 3.6 Порядку, суд вважає помилковими, адже відповідно до даного пункту організатор аукціону не пізніше як за 15 днів до дня проведення аукціону публічно оголошує через рекламні повідомлення на телебаченні, радіо, у пресі перелік майна, що виставляється на аукціон для продажу, відомості про майно, стартові ціни, кінцевий термін реєстрації для участі в аукціоні, дату, час, та місце ознайомлення з майном та проведення аукціону, а також адресу, номери телефонів. Однак з моменту укладення договору між ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Київ та ТОВ «Шелтон Брок» про реалізацію арештованого майна на аукціоні № 375К та датою проведення аукціону пройшло більше 15 днів, відтак вищевказані твердження представника є необгрунтованими. Посилання представника позивачів про те, що аукціон взагалі не проводився, або має бути визнаний таким, що не відбувся з тих підстав, що відповідно до Звіту про реалізацію майна, пакет акцій ВАТ «Барська швейна фабрика» було продано на аукціоні 18 грудня 2000 року за стартову ціну, що суперечить вимогам п.п.4.3-4.8 та 8.2. Порядку реалізації арештованого майна та самому поняттю аукціону, також є безпідставними з огляду на наступне. Так відповідно до п.п.4.3-4.8 та 8.2. Порядку реалізації арештованого майна в редакції від 02 листопада 1999 року, чинної на момент проведення аукціону: лот виставляється на торги за наявності не менше двох покупців; якщо протягом трьох хвилин після триразового оголошення стартової ціни учасники не виявляють бажання придбати запропонований ліцитатором лот, то об'єкт продажу знімається з торгів і аукціон за даним лотом не проводиться; у ході торгів учасники аукціону повідомляють про готовність придбати заявлений лот за оголошену ліцитатором ціну, піднімаючи квиток учасника з номером, повернутим до ліцитатора, або одночасно піднімають квиток з номером і пропонують свою ціну; якщо ціна, запропонована учасником аукціону, який першим підняв квиток з номером, є більшою за ціну, запропоновану ліцитатором, то останній називає номер учасника й запропоновану ним ціну; якщо протягом трьох хвилин після триразового повторення останньої ціни не буде запропоновано вищої ціни, то ліцитатор одночасно з ударом молотка оголошує про продаж лота, називає продажну ціну і номер переможця, під яким він зареєстрований як учасник аукціону; під час аукціону ведеться протокол, до якого заносяться наступні дані: номер лота, назва лота, стартова ціна та продажна ціна майна; пропозиції покупців і відомості про покупця, який запропонував у ході аукціону найвищу ціну (переможець аукціону). Таким чином, зазначеними правовими нормами передбачено можливість продажу лота за запропонованою ліцитатором стартовою ціною, та зазначення в протоколі лише покупця переможця аукціону, якщо лот було продано за стартовою ціною. Отже представником позивачів не надано достатніх та допустимих доказів порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна при проведенні аукціону з продажу акцій ВАТ «Барська швейна фабрика», а продаж лоту за стартовою ціною не порушує права інших осіб і не є підставою для визнання аукціону недійсним. Як вбачається з рішення Арбітражного суду м. Києва від 08 серпня 2000 року у справі № 22/253-2000р, справу було розглянуто за участю представників Підприємство «Валді Україна», проте під час розгляду справи Підприємство «Валді Україна» не повідомило суд про наявність Договору застави від 22.02.1999 року між Заставодавцем підприємством «Валді-Україна» та Заставодержателем - компанією «Vuldi Clothing Limited». Також представником позивачів не надано доказів повідомлення державного виконавця ні боржником ні іншою особою про наявність такого договору. Відтак боржник - Підприємство «Валді Україна» своїми правами під час виконання вищезазначеного рішення у відкритому виконавчому провадженні не скористався. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи виконавчої служби в установленому законом порядку не оскаржував, не надав доказів оскарження таких дій чи оспорюваних угод третіми особами. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Цивільні відносини з приводу оспорюваних позивачами правочинів, вчинених в результаті виконання рішення Арбітражного суду м. Києва від 08 серпня 2000 року в справі № 22/253 виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, а отже до них необхідно застосовувати законодавство, що діяло на момент вчинення оспорюваних дій. Термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК, до прийняття цього Кодексу у вітчизняному законодавстві не вживався. Крім того, відповідно до статті 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена дійсна вимога, і застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Дійсною може вважатися лише вимога, що реально існує і заснована на передбачених законом підставах. Отже у разі забезпечення заставою вимоги, яка не може вважатись дійсною, а також у випадку припинення забезпеченого заставою зобовязання, незалежно від причин такого припинення, у суду немає правових підстав для задоволення вимог, заснованих на договорі застави, якою забезпечувалось відповідне зобовязання. Представником позивачів не надано суду належних доказів дійсності вимоги, забезпеченої заставою. Адже Договором застави від 22 лютого 1999 року, укладеним між Підприємством «Валді Україна» та фірмою «Vuldi Clothing Limited» забезпечувались зобовязання, що виникали з договорів, укладених між фірмою «Vuldi Clothing Limited» та ДП «Валді Новий Світ», яке реорганізоване, шляхом приєднання до підприємства «Валді Україна». Проте, даних договорів, як і інших доказів на підтвердження дійсності вимоги, забезпеченої заставою надано не було. Натомість було надано документи, які не є первинними документами в розумінні ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та контракти від 10 січня 1997 року та від 08 січня 1999 року, які не мають відношення до Договору застави. Аналіз витягів з державного реєстру застав рухомого майна, дає підстави вважати, що заставу було зареєстровано принаймні двічі: 27.11.2000 року за № 76-394 - відповідно до витягу від 27.11.2000 року та 08.06.2011 року за № 11269770, відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 07.11.2012 та від 08.06.2011 року. А отже запис про заставу міг бути на визначених ЗУ «Про заставу» підставах виключеним з реєстру і потім поновлено. Тобто твердження представника позивачів про те, що відомості про заставу весь час перебували у відкритому доступі в реєстрі застав рухомого майна на думку суду є недоведеними, в той час як рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання оспорюваних угод нікчемними, а відтак твердження представника позивачів про наявність підстав для застосування наслідків вчинення нікчемного правочину, є необґрунтованими. Що стосується вимог позивача юридичної особи Великобританії компанії «Vuldi (UK) Limited», то дана юридична особа не є належним позивачем за заявленими ним вимогами, оскільки не набувала на законних підставах права власності на спірні акції, жодного правовстановлюючого документу, або ж іншого належного і допустимого доказу наявності права власності на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Таким чином, позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають з огляду на їх недоведеність. Також не підлягає задоволенню вимога про можливість виходу суду за межі предявлених позивачами вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed