Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

В жовтні 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього сина [PERSON] , заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, згідно якої остання просила встановити факт, що має юридичне значення а саме те, що померла особа, яка була записана у свідоцтві про народження дитини як батько, у свідоцтві про шлюб як чоловік, у свідоцтві про смерть як померлий [PERSON] та особа, записана у пенсійній справі як [PERSON] є однією і тією самою особою, яка юридично є батьком малолітньої дитини [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог заявник вказала на те, що вона - [PERSON] , (дошлюбне прізвище [PERSON]) 14 травня 2005 року уклала шлюб з громадянином [PERSON] . Під час шлюбу у подружжя народився син, [PERSON] , [INFO] . Згодом сімейні відносини не склалися та рішенням суду від 28.11.2011 року шлюб було розірвано, заявник залишилася проживати разом із своїм сином [PERSON] , який є інвалідом з дитинства. Колишній чоловік заявника продав квартиру у м.Дніпрі та виїхав проживати до м.Кам`янське. У 2020 році заявник дізналася, що її колишній чоловік та батько сина [PERSON] [INFO] помер у [ADDRESS]. 10 серпня 2020 року заявник звернулася до ГУ Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області до управління застосування пенсійного законодавства - відділу з питань перерахунків пенсій №2 із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника сину [PERSON] у зв`язку із смертю його батька [PERSON] , однак позивачу листом від 14.08.2020 року було відмовлено з тих підстав, що при прийманні документів неможливо призначити пенсію, оскільки відсутні дані про наявність іншої родини у колишнього чоловіка, окрім того, в даних СПОВ та архівній справі [PERSON] наявна розбіжність у П.І.Б.. Усно заявнику пояснили, що в особистій пенсійній справі колишнього чоловіка перша літера імені виглядає як «Э», тобто він записаний як [PERSON] , а у свідоцтві про народження сина, свідоцтві про шлюб, та в свідоцтві про смерть він записаний як [PERSON] . Тобто наразі заявнику треба у судовому порядку встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що [PERSON] та [PERSON] одна і та сама особа, оскільки на даний час зазначені розбіжності - є єдиною перешкодою для призначення пенсії по втраті годувальника для сина заявника. Ухвалою суду від 13.08.2021 у справі відкрито провадження за заявою. Сторонам було направлено копію ухвали від 13.08.2021 року, а також зацікавленим особам було направлено копію заяви із додатками. Заявник та її представник у судовому засіданні підтримали заяву та наполягали на її задоволенні. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, повідомлялися про час та місце розгляду справи. Надали суду відзив, у якому прохали у задоволенні заяви відмовити, також, на виконання ухвали суду надали копію пенсійної справи [PERSON] та прохали розгляд справи проводити за відсутності представника Пенсійного фонду. Вислухавши заявника, її представника, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що вимоги заяви задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено та з досліджених матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), 14 травня 2005 року уклала шлюб з громадянином [PERSON] . Під час шлюбу у подружжя народився син, [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом з дитинства. Колишній чоловік заявника та батько сина [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] . 10 серпня 2020 року заявник звернулася до ГУ Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника сину [PERSON] у зв`язку із смертю його батька [PERSON] , однак позивачу листом від 14.08.2020 року було відмовлено з тих підстав, що при прийманні документів неможливо призначити пенсію, оскільки відсутні дані про наявність іншої родини у колишнього чоловіка, окрім того, в даних СПОВ та архівній справі [PERSON] наявна розбіжність у П.І.Б., зокрема в особистій пенсійній справі колишнього чоловіка перша літера імені виглядає як «Э», тобто він записаний як [PERSON] , а у свідоцтві про народження сина, свідоцтві про шлюб, та в свідоцтві про смерть він записаний як [PERSON] . Розглядаючи по суті заяву [PERSON] про встановлення юридичного факту, суд приходить до висновку, що заявником обрано невірний спосіб захисту порушеного права, виходячи з наступного. Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч.3 ст.294 ЦПК України). Так, згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до положень ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Постановою №5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998) зазначено, що наведений ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Згідно із ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1,2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), -незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону . Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою Правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1). Відповідно до пункту 2.16 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує родинні стосунки, приймаються паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, довідки про склад сім`ї, а також рішення суду. Згідно роз`яснення Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах. Відповідно п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи. Пунктом 4.1 розділу ІV Порядку № 22-1 визначено, що орган, який призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший на підставі звернення особи з відповідною заявою. Як вбачається з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення та доданих до неї документів, підставою для відмови органів Пенсійного Фонду у призначенні пенсії заявнику стала відмінність у написанні імені померлого [PERSON] у належних йому документах та пенсійній справі. Органом ПФ також було роз`яснено право заявниці на оскарження такої відмови, в тому числі у судовому порядку. В свою чергу, в межах даної справи заявник [PERSON] просила суд встановити факт, що померла особа, яка була записана у свідоцтві про народження дитини як батько, у свідоцтві про шлюб як чоловік, у свідоцтві про смерть як померлий [PERSON] та особа записана у пенсійній справі як [PERSON] є однією і тією самою особою, яка юридично є батьком малолітньої дитини [PERSON] . Тобто, зі змісту вимог вбачається, що заявник фактично просила встановити тотожність особи, ім`я якої неоднаково зазначене у різних документах, а тому, у суду відсутні підстави для задоволення заяви [PERSON] . Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у статті Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Згідно п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) засіб захисту має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Суд, у кожному окремому випадку повинен визначити чи вірно обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права чи інтересу, зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення та захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. З огляду на викладене, беручи до уваги правильність написання імені померлого годувальника у його документах свідоцтві про народження дитини, свідоцтві про шлюб та паспорті, а також враховуючи, що ім`я померлого годувальника невірно зазначене саме у пенсійній справі, з`ясування правомірності відмови органів ПФ у призначенні пенсії підлягає встановленню в судовому порядку, шляхом оскарження відповідної дії/бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, у зв`язку з чим положення ч.ч.1-2 ст. 315 ЦПК України не підлягають застосування, оскільки законом чітко визначено інший порядок встановлення даного юридичного факту, зважаючи на положення ст. ст. 15, 16 ЦК України, суд приходить до висновку, що заявницею обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених останньою вимог. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і с основоположних свобод. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має і на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CAST OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) зазначено, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, у зв`язку із належним способом захисту своїх прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed