Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

25.02.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким: визнати Державну екологічну інспекцію з охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря, створену у листопаді 2004 року, правонаступником Державної інспекції охорони Чорного моря ліквідованої у листопаді 2004 року; визнати неправомірними дії міністра Мінприроди з приводу не виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря; зобов'язати Мінприроди призначити [PERSON] на посаду заступника начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря; стягнути з Мінприроди на користь [PERSON] борг по заробітній платі за час вимушеного прогулу з урахуванням вихідної допомоги за період з 13.08.2004 по 01.11.2004 рік у сумі 3 120 гривень; стягнути з Мінприроди на користь [PERSON] борг по заробітній платі за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації за період з 13.08.2004 року по 01.03.2014 року у сумі 177 236, 34 гривень; зобов'язати Мінприроди провести та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з несплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 13.08.2004 року по 01.03.2014 року з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів; стягнути з Мінприроди на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень; стягнути з Мінприроди на користь [PERSON] компенсацію матеріальної шкоди у розмірі 20 000 гривень; допустити негайне виконання рішення. В обгрунтування свого позову посилається на те, що наказом № 156-о Міністрства охорони навколишнього природного середовища України від 26 квітня 2004 року його було звільнено за грубе порушення трудових обов'язків з посади заступника начальника державної інспекції охорони Чорного моря з 06.04.2004 року. Позивач вказує на те, що подальшому, рішенням суду його звільнення було визнано неправомірним з вимогою відмінити наказ про звільнення, поновлено його на роботі, стягнуто з Міністерства охорони навколишнього середовища України зарплатню за час вимушеного прогулу. Однак позивач стверджує, що до теперішнього часу рішення суду не виконано та його не поновлено на роботі, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що вимоги [PERSON] є необгрунтованими, тому підстав для поновлення останнього на посаді, а тим паче виплати йому компенсації за час вимушеного прогулу, моральної та матеріальної шкоди, немає. Представник відповідача Міністерства екології та природних ресурсів України у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши докази та матеріали справи, доходить до висновку про те, що у задоволені позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 156-О від 26 квітня 2004 року [PERSON] звільнено з посади заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря - заступника Головного державного інспектора охорони навколишнього природного середовища Чорного моря. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2004 року по справі № 2-4602/2004, наказ Міністерства № 156-О від 26 квітня 2004 року, визнаний неправомірним та скасований. [PERSON] поновлено на роботі на посаді заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря і на його користь з відповідача стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 3 192, 39 гривень. Згодом, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.10.2004 року роз'яснено вищевказані рішення суду та зазначено, що посадові особи Міністерства охорони навколишнього природного середовища України у відповідності до своєї компетенції на вимогу державного виконавця зобов'язані видавати наказ про поновлення [PERSON] на роботі, оскільки факт перебування юридичної особи в процесі ліквідації не перешкоджає поновленню на роботі. В подальшому рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2005 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.08.2004 року було частково змінено - розмір стягнення заробітку за час вимушеного прогулу зменшено до 2 960 гривень. Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже звертався до суду з вимогою про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і постановою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2007 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2008 року позовні вимоги були задоволені, стягнуто з Міністерства охорони навколишнього середовища заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12.08.2004р. по 01.04.2007 року. Однак, зазначені судові рішення ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.05.2011 року були скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній ухвалі Вищого суду зокрема вказано, що нормативно-правовими актами про створення Державної екологічної інспекції з охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря Міністерства охорони навколишнього природного середовища України не було передбачено будь-яке її правонаступництво. Також зазначено, що у позивача відсутні правові підстави вимагати виконання судового рішення щодо поновлення на роботі у ліквідовану установу. Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2011 року у задоволенні позову [PERSON] до Міністерства охорони навколишнього природного середовища України і Державної екологічної інспекції з охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено у повному обсязі, а ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2012 року вказана постанова була скасована і провадження у справі - закрито і зазначено, що трудовий спір, який є однією із позовних вимог даної справи, вже був вирішений Київським районним судом м.Одеси. Крім того при винесенні рішення, суд враховує вимоги ст. 236 КЗпП України, за якою у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Судове рішення (постанова, ухвала, судовий наказ) - це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому. Обов'язок виконувати судове рішення випливає не з рішення суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд. Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця. Таким чином, вимоги позивача щодо зобов'язання Мінприроди призначити його на посаду заступника начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря задоволенню не підлягають так як є таке, що набрало законної сили, рішення суду про поновлення його на роботі на посаді заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря. Більш того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2014 року задоволено заяву [PERSON] та визнано неправомірними дії посадових осіб відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, щодо прийняття та відповідного затвердження постанови про закінчення виконавчого провадження від 12 березня 2013 року щодо виконання виконавчого листа № 2-4602, виданого 18 серпня 2004 року Київським районним судом м. Одеси щодо поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря. Зобов'язано відділ примусового виконання рішень ДВС України скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 12 березня 2013 року щодо виконання виконавчого листа № 2-4602 виданого 18 серпня 2004 року Київським районним судом м. Одеси про поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря. Зобов'язано відділ примусового виконання рішень ДВС України поновити виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-4602, виданого 18 серпня 2004 року Київським районним судом м. Одеси про поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря. Що стосується вимог позивача про визнання Державної екологічної інспекції з охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря правонаступником Державної інспекції охорони Чорного моря суд зазначає наступне. Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 27 липня 2004 року № 282 затверджено положення про Державну екологічну інспекцію з охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, яким визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 29 вересня 2000 року № 150 «Про затвердження положення про Державну інспекцію охорони Чорного моря Міністерства екології та природних ресурсів». Нормативно - правовими актами про створення Державної екологічної інспекції з охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря Міністерства охорони навколишнього природного середовища України не було передбачено будь яке її правонаступництво. Більш того, з 01 листопада 2004 року Державну інспекцію охорони Чорного моря Міністерства екології та природних ресурсів України виключено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Таким чином, твердження позивача про те, що Державна екологічна інспекція з охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря Міністерства охорони навколишнього природного середовища України є правонаступником ліквідованої Державної інспекції охорони Чорного моря Міністерства екології та природних ресурсів України жодним чином не доведені. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору. Так, відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача йому було завдано фізичних та душевних страждань, або він зазнав інше ушкодження здоров'я, або було знищено його майно, або була принижена його честь, гідність чи ділова репутація. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, таких доказів порушення законних прав позивача у судовому засіданні надано не було. Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Міністерства екології та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря про визнання правонаступництва, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної та матеріальної шкоди, - необхідно відмовити в повному обсязі. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, позивачі звільняються від сплати судового збору.

Outcome: dismissed