Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду 29 серпня 2017 року з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Гірницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], строком на три роки, у супроводі матері, [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну Україні територію м. Донецьк та в'їзд у зворотному напрямку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 17.10.2009р. по 26.06.2017р. вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26.06.2017р. шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення діти проживають з позивачкою. У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області м. Донецьк знаходиться на території непідконтрольній владі України у зв'язку з чим позивач була вимушена переїхати на територію контрольовану Української владою та з 26 жовтня 2016 року вона разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєструвалась як особа тимчасово переміщена з зони АТО в [ADDRESS] у своїх батьків. Позивач зазначає, що її батьки [PERSON] та [PERSON] в 2015 році придбали будинок [ADDRESS], де фактично мешкають. Батьки працюють в м. Гірник, але їх дохід невеликий, та його не достатньо для утримання її та дітей. Роботи в м. Гірник позивач не знайшла. Як нагальну потребу відвідування м. Донецьк позивач обґрунтовує необхідністю відвідування квартири за місцем своєї реєстрації, здійснення за нею нагляду, зміни сезонного одягу. Але перетнути лінію зіткнення в Донецькій області для її дітей можливо лише при згоді на це батька, який такої згоди не надає. Зазначає, що з 10.10.2015р. по 10.10.2016р. чоловік надавав нотаріально посвідчену заяву про дозвіл своїм малолітнім дітям на подорожування територією України, переміщення тимчасово окупованими територіями, з правом перетинання лінії зіткнення. Разом з тим, термін згоди сплив, новий документ відповідач відмовляється надати. Через відсутність такої згоди батька, вона не може з малолітніми дітьми вільно відвідувати своїх батьків в м. Гірник Донецької області, виїжджати з ними з м. Донецька та в зворотному напрямку. Зазначає, що діти мають право спілкуватися зі своїми бабою та дідом. Тому, просить свої вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала і додатково зазначила, що з початку проведення АТО в м. Донецьку вона разом з дітьми виїхала з міста до своїх батьків в [ADDRESS], де проживала протягом двох років. З 26.10.2016р. вона зареєструвалась як особа тимчасово переміщена з зони АТО в м. Гірник Донецької області у батьків. Разом з тим, з метою догляду за квартирою, вона з дітьми повернулась проживати в м. Донецьк. З ціллю матреріального утримання родини, вона неофіційно влаштувалась на роботу продавцем на ринок. Зазначила, що дочка [PERSON] часто хворіє, відвідує лікаря в обласній лікарні м. Донецька. Оскільки її батьки проживають в м. Гірник Донецької області, вона з дітьми позбавлена можливості вільно спілкуватися з ними, їздити до них в гості, відвозити дітей до них на відпочинок, тому що колишній чоловік не надає на це відповідну згоду, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей строком на три роки, в її супроводі без згоди батька, [PERSON], на тимчасово непідконтрольну Україні територію м. Донецьк та в'їзд у зворотному напрямку. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом оголошення у газеті загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур'єр» від 02 серпня 2017 року №142 (6011) та шляхом оголошення на офіційному сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області (http://dpm.dn.court.gov.ua/sud0514/). Проте, відповідач не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомив. Заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. У зв'язку із неявкою відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст.ст.169,224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Гірницької міської ради в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Дослідивши надані суду письмові докази, надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 17.10.2009р. по 26.06.2017р. перебували в зареєстрованому шлюбі. (а.с.8) Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про їх народження. (а.с.9,10) Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26.06.2017р. шлюб між сторонами розірвано. (а.с.12-13) Після розлучення діти проживають з позивачкою. Місце фактичної реєстрації позивачки та малолітніх дітей в [ADDRESS]. (а.с.14) У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області місто Донецьк опинилось на території непідконтрольній владі України у зв'язку з чим позивач була вимушена переїхати на територію контрольовану Української владою, про що свідчить довідка № 1639 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що видана [PERSON] та фактичним місцем проживання позивача стало [ADDRESS]. За цією ж адресою взяті на облік внутрішньо переміщених осіб діти позивачки: [PERSON] та [PERSON] (а.с.15-17) Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.11.2015р., батько позивачки, [PERSON] придбав будинок в [ADDRESS]. (а.с.20-27) З копії нотаріальної заяви, посвідченої приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Сидоренко Н.О., зареєстрованого в реєстрі № 1038 від 07.10.2015р., [PERSON] надавав згоду на подорожування та переміщення територією України тимчасові виїзди на територію РФ, АР Крим, подорожі та переміщення тимчасово окупованими територіями України, з правом перетинання лінії зіткнення, та повернення на територію України та/або на тимчасово окуповані території України, своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] в супроводі матері, [PERSON] у строк з 10.10.2015р. по 10.10.2016р. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження батьками малолітніх [PERSON] та [PERSON] є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9,10). З копії паспорта відповідача та копії нотаріальної згоди від 07.10.2015р. вбачається, що батько дітей, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.28, 29) Суд приходить до наступного висновку. Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року. Згідно статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2.12.2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Донецьк. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 2.12.2015 року № 1276-р) місто Донецьк Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З матеріалів справи встановлено, що постійним зареєстрованим місцем проживання позивача та її малолітніх дітей є [ADDRESS]. (а.с.14). З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту позивач разом з дітьми залишила своє місце проживання у м. Донецьку. Як внутрішньо переміщена особа, позивач з дітьми була зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.10.2016 року № 1639 (а.с.15-17). Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом. Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами. Такі обмеження щодо неповнолітньої особи встановлені перш за все ст. 313 ЦК України. Відповідно до частини 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідні обмеження передбачені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а саме: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2); свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (ст. 12).Відповідно до ст. 12 вказаного Закону свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до положень статті 1 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом»: тероризм - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров'я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей; режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Відповідно до ст. 14 цього Закону у районі проведення антитерористичної операції на час її проведення може бути встановлено спеціальний порядок, зокрема організовано патрульну охоронну службу та виставлено оточення. У районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян (в редакції згідно із Законом України від 05.06.2014 року № 1313-VII). Перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу. Відповідно до статті 12 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 378-VIII від 12.05.2015 року) для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов'язковими для громадян і посадових осіб. На виконання функцій і завдань уповноваженого суб'єкта боротьби з тероризмом, визначених Законом України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом», першим заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівником Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) видано наказ від 12 червня 2015 року № 415ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», який фактично є письмовою вимогою до громадян, яка в силу положень ст. 12 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» є обов'язковою до виконання. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Положення п.3 - 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57 (в редакції від 19 жовтня 2016 року) визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Зазначений порядок поширюється як на виїзд дитини у супроводі одного з батьків з України і на територію, яка тимчасово не контролюється українською владою так і на територію інших держав. Таким чином, діючим законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька - без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі, а також мети такого виїзду. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.04.2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.07.2015 у справі № 6-7961св15). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 12 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. З 07 квітня 2014 року на території Донецької області проводиться антитерористична операція, саме ця обставина змусила позивача з метою уникнення негативних наслідків покинути місце свого постійного проживання. На теперішній час антитерористична операція не закінчена і до тепер на території, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дітей без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров'я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини до м. Донецьк не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. Суд враховує наявну небезпеку такого в'їзду для дитини, яка обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров'я дитини. На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дітей у цій справі, які є громадянами України, а також їх повернення на територію, яка контролюється органами державної влади. Крім того, на думку суду, позивач не довела нагальність потреби в'їзду дітей на територію, на якій існують високі ризики небезпеки для життя та здоров'я дітей. Нагляд за речами, житлом за місцем реєстрації позивача та зміну сезонного одягу, можна здійснювати без присутності дітей. Згідно ст. 16 Закону України 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. При цьому має забезпечуватись перш за все безпека дитини. В зоні проведення анитерористичної операції права і свободи громадянина, в тому числі дітей, щодо свободи пересування обмежені в рамках закону, і таке обмеження здійснюється з метою саме убезпечення громадян від загрози збройних нападів, забезпечення безпеки їх життя та здоров'я. Багаторазові перетинання лінії зіткнення, створюють загрозу для життя та здоров'я дітей [PERSON] та [PERSON], наражають їх на небезпеку, що є неприпустимим. Такій дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ та постановою №57 визначено, що «виїзд», а не «виїзди» за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. В п.4 Правил йдеться про конкретну державу прямування (в однині) та конкретний період часу перебування в цій державі, тобто разову поїздку. У зв'язку з чим суд вважає, що вимоги позивачки щодо надання їй дозволу на багаторазовий виїзд дітей без згоди батька до непідконтрольної території України та виїзд з неї, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню. Окрім того, надання універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, оскільки це суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини. Враховуючи зазначене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed