Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів в якому просив стягнути з Держави Україна моральну шкоду, заподіяну йому рішеннями Онуфріївського районного суду Кіровоградської області, Апеляційного суду Київської області. Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішеннями українських судів, його позбавлено можливості користуватись власністю - будинком [ADDRESS] . Отже, стягнення з Держави Україна 153 000 грн. у відшкодування моральної шкоди вважає справедливим і розумним, а також надасть йому можливість за вказані кошти придбати власне житло, а спірний будинок залишити сестрам. 05.02.2018 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. 29.03.2018 року витребувано від Онуфріївського районного суду Кіровоградської області копію матеріалів цивільної справи № 399/490/16-ц (провадження 2/399/490/16). 29.03.2018 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. 16.05.2018 року від представника відповідача - Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що чинним законодавством передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, відповідно до ст. 23 ЦК України. Статтею 1167 ЦК України визначено за яких умов відшкодовується моральна шкода, нанесена особі в результаті порушення її прав. Посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» представник КМУ зазначає, що підстав для задоволення позову [PERSON] немає, оскільки позивачем не доведено нанесення йому моральної шкоди за невизначений проміжок часу та не доведено протиправну поведінку відповідачів, в зв`язку з чим у позові слід відмовити. 29.05.2018 року від відповідача - Онуфріївського районного суду Кіровоградської області надійшов лист, з тексту якого вбачається, що це є відзив на позов, в якому, зокрема, зазначено, що відповідно до ст. ст. 124, 126, 129, 129-1 Конституції України, рішення суду і відповідно, дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватись в апеляційному та касаційному порядку, а не в інший суд першої інстанції, оскільки таке оскарження порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, вповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом. Відповідно до статті 125 Основного закону України в Україні діють місцеві, апеляційні суди та суд касаційної інстанції. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів», а також Законом України «Про Вищу раду правосуддя». Отже, чинне законодавство дає можливість особі/громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, визначених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (ст.ст. 126, 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абз. 3 п.п. 3.1. п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 р. №11-пр/2007). У зв`язку з чим, розгляд судом позовних вимог [PERSON] , предметом яких є по суті оскарження процесуальних дій суду/судді Онуфріївського районного суду Кіровоградської області, пов`язаних з розглядом справи, нормами ЦПК та інш. законами України не передбачено. На підставі наведеного, в частині позову до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області провадження у даній справі підлягає закриттю. Також 29.05.2018 року на виконання вимог ухвали від 29.03.2018 року надійшла копія матеріалів цивільної справи 399/490/16-ц з Онуфріївського районного суду Кіровоградської області. Відповідач - Апеляційний суд Київської області (правонаступником якого є Київський апеляційний суд, згідно з Указом Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та на підставі ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») своїм правом надати відзив на позов не скористався. В судове засідання сторони не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача та його представника надійшла заява про розгляду прави у їх відсутність. Аналогійні заяви надіслали й відповідачі: Кабінет Міністрів України, Онуфріївський районний суд Кіровоградської області та Апеляційний суд Київської області. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Світловодського міськрайонного суду від 20.12.2007 року за [PERSON] було визнано право власності на будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування після померлого батька. Цим же рішенням також встановлено, що [PERSON] діє також в інтересах інших спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] , які є його сестрами (т. 1, а.с.62). Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 28.11.2008 року рішення цього ж суду від 20.12.2007 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами. Підставою скасування (нововиявленими обставинами) як зазначено в ухвалі, є те що [PERSON] оформив спадкове майно - будинок [ADDRESS] лише на своє ім`я, не врахувавши спадкові права інших спадкоємців, в інтересах яких він в т.ч. діяв (т. 1, а.с. 68). 12.01.2009 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області своїм рішенням визнав за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/3 частині будинку [ADDRESS] за кожним (т.1, а.с. 68-71). Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.06.2013 року в справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та виділення частки майна в натурі та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод у користуванні [PERSON] та [PERSON] спірним спадковим будинком та вселено останніх в будинок. Виділено [PERSON] 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] , що складається: в житлового будинку, літ. «А»: кухню, площею 6,6 кв.м. (1-2); кімната площею 10,8 кв.м. (1-3); кімната, площею 7,9 кв.м. (1-4), загальною вартістю 30 627,0 грн.; господарські будівлі: 1/2 частина сараю, літ. «Б»; колодязь, літ. «К», огорожа, загальною вартістю 6 007 грн.; [PERSON] та [PERSON] виділено 2/3 частини цього ж домоволодіння, що складається: з житлового будинку, літ. «А»: коридор, площею 3,3 кв.м. (1-1); кімната, площею 9,0 кв.м. (1-5); кімната, площею 10,3 кв.м. (1-6); кімната, площею 17,4 кв.м. (1-7); сіни, площею 9,5 кв.м. (1-9), загальною вартістю 63 759,0 грн.; господарські будівлі: 1/2 частину сараю, літ. «Б»; прибудова, літ. «б»; прибудова, літ. «б1»; вбиральня, літ. «Д»; ворота, літ «вк»; огорожа, загальною вартістю 11 612 грн. У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою до відповідачів: Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області, Апеляційного суду Кіровоградської області, Прокуратури Кіровоградської області (т.1, а.с. 90). Відповідно до ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.05.2016 року та Апеляційного суду Кіровоградської області від 09.06.2016 року (т. 1, а.с. 95, 93а) підсудність розгляду позовної заяви [PERSON] до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області, Апеляційного суду Кіровоградської області, Прокуратури Кіровоградської області визначено - Онуфріївському районному суду Кіровоградської області. Рішенням останнього від 19.12.2016 року [PERSON] у задоволенні його позовних вимог до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Апеляційного суду Кіровоградської області, прокуратури Кіровоградської області, Головного управління Державної Казначейської служби України в Кіровоградській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Провадження в частині відповідача Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області закрито (т.2, а.с.253-260). Ухвала про закриття провадження відносно відповідача - Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області Третяком В.М. не оскаржувалась. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2017 року підсудність розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2016 року визначено Апеляційному суду Київської області (т.1 а.с. 100; т.2 а.с.286-287). За результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2016 року, Апеляційний суд Київської області 14.06.2017 року постановив ухвалу, якою залишив без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції (т.3 а.с. 47-50). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз`яснень, наданих у п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до положень ст. 1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено право особи на відшкодування державною моральної шкоди (за наявності такої шкоди та доведеної доказами) в разі незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Абз. 2 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів тому, що рішення судів, які є відповідачами у даній справі, є неправосудними. Порядок оскарження судових рішень у разі незгоди з ними, передбачений цивільним процесуальним законодавством. Крім того згідно з положенням ст.ст. 124, 126, 129, 129-1 Конституції України, рішення суду, дії/бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватись в апеляційному та касаційному порядку. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. У зв`язку з викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту (предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій суддів, пов`язаних з розглядом цивільної справи), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено. Отже на підставі п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України позовні вимоги в частині відповідачів: Онуфріївського районного суду Кіровоградської області в особі судді - Лях М.М. та Апеляційного суду Київської області (правонаступником якого є - Київський апеляційний суд) в особі колегії суддів Таргоній Д.О., Голуб С.А., Приходько К.П. підлягають закриттю. Аналізуючи зібрані у справі докази вбачається, що позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження заподіяння йому судовою владою шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачів та вину останніх в її заподіянні. Оскільки матеріали справи не містять підтвердження факту порушення прав позивача з боку відповідача - Кабінету Міністрів України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995р., відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під поняттям моральна шкода охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів Розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог : у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні; судом встановлено помилковість кваліфікації позивачем позовних вимог до відповідачів, оскільки до даних правовідносин не може бути застосовано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та норми ст. ст. 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, якими регулюються порядок відшкодування шкоди (в т.ч. моральної) у разі встановлення у визначеному законом порядку, незаконності дій суду у відношенні особи, тому відповідно позивач не звільняється від сплати судового збору за подання даного позову. В матеріалах справи відсутні будь-які дані про наявність у позивача пільг, які б звільняли його від сплати судового збору, отже з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір, який ним не був сплачений при поданні позову. Крім того суд вважає за потрібне зазначити, що ч. 5 ст. 142 України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved