Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Посилаючись на те, що вона з відповідачем не перебували у зареєстрованому шлюбі, від цивільних відносин мають дочку [PERSON] , [INFO] . Вважає, що відповідач свідомо з 2003 року ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Його байдуже ставлення до батьківських обов`язків та долі дитини змусило її звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити.Зазначила, що відповідач байдуже ставиться до долі дитини, у 2006 році вона вимушена була звернутися до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, відповідач має значну суму заборгованості по сплаті аліментів - понад 160 000 грн., жодних перешкод спілкуванню дитини з батком вона не чинила, навпаки бажала щоби батько дитини виконував батьківські обов`язки, проте цього не робив та не робить з дворічного віку дочки. Між ними склались складні психологічні відносини, відповідач під час сімейних відносин поводився агресивно, як до неї, так, й у подальшому, до їх малолітньої дочки, вчиняв скандали та зловживав алкоголем, що стало наслідком розірвання між ними відносин. З 2003 року вони проживають порізно, вважає, що батьківські обов`язки відповідача його пригнічують. На її думку, дитина під час спільного мешкання з відповідачем єдиною сім`єю, його дратувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відповідачем наданий відзив на позов від 05 лютого 2019 року (а.с. 53 - 55) із наданими документими, що, на його думку, спростовують позовні вимоги позивача. Так, відповідач вважає, що доводи позовної заяви є надуманими, оскільки з часу розлучення з позивачкою він намагався підтримувати відносини з дочкою, проте позивачка чинила перешкоди у його спілкуванні з дочкою: змінювала номири телефону тощо, щодо заборгованості по сплаті аліментів, зазначає, що значного боргу, як вказує позивачка, не має, сплачує аліменти на утримання дитини, має, проте незначний розмір боргу, який виник у зв`язку із несвоєчасним повідомленням про розмір заробітної плати, який наразі перераховує виконавець. Надає проведений державним виконавцем розрахунок заборгованості станом на 01.01.2019 року у розмірі 20 036 грн. 06 коп. (а.с. 56-57). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). В судове засідання третя особа не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Водночас, Службою у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надано Висновок органу опіки та піклування № 103/1572/41/3 від 21 лютого 2019 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 122 - 123). В судове засідання прокурор не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю згідно затвердженої процедури про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 16гн від 06 грудня 2014 року. За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, третьої особи, прокурора на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін, третьої особи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавшя пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням висновку органу опіки й піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст. 7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст. 7 СК України). Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а положенням статті 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав щодо їх дітей. Судом встановлено, що повнолітня [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про її народження є дочкою сторін (а.с. 6). Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, водночас від цивільних відносин мають дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що відповідач як батько [PERSON] , [INFO] , має бути позбавлений батьківських прав на підставі пункту 2 чатини 1 стаття 164 СК України, а саме внаслідок ухилення батьком від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. На час розгляду справи судом дочка сторін [PERSON] , [INFO] , набула повноліття, має повних 20 років (а.с. 6). Суд враховує, що позивачка із цим позовом звернулась до суду 16 жовтня 2018 року (а.с.2), тобто за 15 днів до 17 річчя дочки, висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 103/1572/41/3 від 21 лютого 2019 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у відповідності до ч.5 ст. 19 СК України до суду надісланий 27 травня 2019 року (вхідний № 30331 (а.с. 121), тобто коли дочка сторін набула повноліття (а.с.122 - 123). Враховуючи той фактор, що дочка сторін набула повноліття, правових підстав для позбавлення відповідача відносно його повнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , батьківських прав немає. Так, відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Положення вказаної статті визначає дитину як учасника сімейних правовідносин. Окрім того, пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» дає визначення понаття позбавлення батьківських прав. Так, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, що вказує на те, що батько може бути позбавлений батьківських прав лише щодо дитини, а не повнолітньої дочки або сина. Аналогічна позиція покладена в основу норми статті 164 СК України, якою передбачені підстави позбавлення батьківських прав, тобто позбавлення батьківських прав батька/матері щодо його/їх дитини, тобто особи віком до 18 років. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. А також положенням статті 166 СК України визначені правові наслідки позбавлення батьківських прав, норма якої також передбачає втрату прав та обов`язків батька/матерів щодо дитини. Відтак, законодавець визначив, що батько/матір можуть бути позбавлені батьківських прав щодо своєї дитини, тобто особи до досягнення нею віку повноліття, проте такі батько/матір не можуть бути позбавлені батьківських прав щодо їх повнолітніх сина/дочки, які досягли повноліття - вісімнадцяти років, за таких підстав у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки дочка сторін на час розгляду справи досягла повноліття. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК Ураїни закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України й понесений позивачем судовий збір покласти на позивача. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 6, 7, 150, 164, 166 СК України, з урахуванням п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: dismissed