Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ефірі телеканалу «112-Україна», власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», під час трансляції телепрограми «Новини прайм» [INFO], відповідачем-1 [PERSON] було розповсюджено та поширено неправдиву, негативну інформацію про позивача, таку, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. В подальшому позивачу стало також відомо, що ця інформація була розміщена в мережі Інтернет на сайті відповідача-2 за адресою: [INFO]. Власниками телеканалу « 112 Україна » та власником веб-сайту та власником доменного імені, згідно даних адміністратора системи реєстрації та обліку системи та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, являється є Товариство з обмеженою Відповідальністю Телерадіокомпанія «112-ТВ. Відповідачем-1 [PERSON] було повідомлено про позивача наступну неправдиву інформацію, а відповідач-2, не переконавшись в її достовірності, розмістили дану інформацію на телеканалі та веб-сайті і надали доступ до даних ресурсу для невизначеного кола осіб, а саме: «дана людина була озброєна пістолетом і погрожувала оточуючим на заправці, де були присутні мої діти, моя дружина, інші оточуючі». Так, передивившись програму, позивачу стало відомо про вищевикладену неправдиву інформацію. Зазначає, що фактично, відповідач-1, [PERSON] , звинуватив позивача в злочинах, яких він ніколи не скоював. В результаті таких дій відповідачів, позивачу було нанесло моральну шкоду, душевні страждання; створено негативну думку про позивача перед громадянами України, колегами, близькими та знайомими. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У своєму відзиві, [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1) позовні вимоги позивача [PERSON] не визнає повністю та заперечує щодо задоволення. Зазначає, що на даний час в провадженні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області перебуває на розгляді кримінальне провадження № 1-кп/742/359/18. В матеріалах, які було надано процесуальним прокурором, знаходяться докази подій, що мали місце 12 вересня 2018 року на АЗС «WOG» по вул. Котляревського, 101 в м. Прилуки, де перебував відповідач 1 та інші сторонні особи. Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» (далі по тексту - відповідач 2) у своєму відзиві просить суд заявлені позовні вимоги визнати необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, а отже такими, що задоволенню не підлягають. Зазначає, що оспорювана інформація є оціночним судженням, з огляду на відсутність можливості перевірки інформації на предмет правдивості, невідповідності цієї інформації критеріям предмету судового захисту. Також відповідач 2 вважає, що у даному спорі відсутній склад юридичного правопорушення, який є підставою задоволення позову, обставини, які підлягали доведенню - не підтвердженні належними доказами. 14 серпня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 1, зі змісту якого вбачається, що позивач не погоджується з доводами, що зазначені у відзиві. Зазначає, що надані копії документів жодним чином не доводять правдивість сказаних ним слів, а є нічим іншим як способом захисту від обвинувачення. У судовому засіданні, яке відбулось 26 листопада 2019 року, представником відповідача [PERSON] - [PERSON] , було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки в Прилуцькому міськрайонному суді Чернігівської області на розгляді перебуває кримінальне провадження № 1-кп/742/359/18 по обвинуваченню [PERSON] , за ч.4 ст. 296 КК України, дата надходження якого до суду - 16 листопада 2018 року. Окрім цього в провадженні слідчого відділення Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області перебуває на розгляді кримінальне провадження № 12019270210000284 від 01 березня 2019 року за попередньою кваліфікацією ч. 4 ст. 296 КК України, яке було внесено до ЄРДР на виконання ухвали слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду № 742/589/19 від 20 лютого 2019 року. Вищевказані кримінальні провадження були зареєстровані раніше та такі перебувають в стадії розгляду на даний час в суді та на досудовому слідстві, ніж цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, представник відповідач [PERSON] , - [PERSON] вважає, що справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди не може бути розглянута до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженню № 1-кп/742/359/18, справа № 742/3937/18, по обвинуваченню [PERSON] за частиною 4 статті 296 КК України та у кримінальному провадженні за № 12019270210000284 від 01 березня 2019 за попередньою кваліфікацією - ч.4 ст.296 КК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 1 - [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року у справі було закрито підготовче провадження, призначено до розгляду по суті. Позивач зі своїм представником- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач 1 зі своїм представником - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні. Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» в судове засідання своїх представників не направило. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Таким чином, заслухавши пояснення сторін по справі, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Судом встановлено, що розміщення програми «Новини прайм» [INFO] відбувалося в ефірі телеканалу « 112-Україна ». Ця інформація одночасно з цим була розміщена в мережі Інтернет на сайті відповідача-2 за адресою: [INFO]. Власниками телеканалу « 112 Україна » та власником веб-сайту та власником доменного імені, згідно даних адміністратора системи реєстрації та обліку системи та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, являється є Товариство з обмеженою Відповідальністю Телерадіокомпанія «112-ТВ. Так, згідно дослідженому під час судового засідання відеоматеріалу вбачається, що відповідачем-1 [PERSON] було повідомлено про позивача наступну інформацію: «дана людина була озброєна пістолетом і погрожувала оточуючим на заправці, де були присутні мої діти, моя дружина, інші оточуючі». Оспорювана інформація була поширена в ефірі телеканалу « 112 Україна ». Факт поширення оспорюваної інформації відповідачами 1, 2 під час розгляду справи не був спростований. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації» відповідачами у справі є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно пункту 12 вказаної Постанови належними відповідачами у разі поширення інформації є автор відповідного матеріалу. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ч. 4 стаття 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила вказану інформацію. Частиною 6 статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено в друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації в тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. За загальними правилами цивільно - правової відповідальності, за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами вказаних відносин є особи, які / незалежно від наявності їх вини / поширили відомості, що не відповідають дійсності, або викликали їх неправдиво, і це порочить честь, гідність, ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій. Так, [PERSON] вважає оспорювану інформацію відносно себе недостовірною, оскільки у випуску програми «Новини прайм» інформація не була відповідачами перевірена. Крім того, як на підставу свого позову, посилається на те, що в провадженні Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області знаходиться кримінальне провадження № 12018270210001518, від 12.09.2018 року, за обвинуваченням [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, у якому [PERSON] , має процесуальний статус «потерпілого», відповідно до матеріалів провадження та обвинувального акту: «12.09.2018 р. за адресою: м. Прилуки, вул. Котляревського, 101 , на АЗС «WOG», відповідачем-1 [PERSON] , [INFO] , було завдано позивачу вогнепальних поранень та інші тілесні ушкодження». З врахуванням змісту поширеної інформації суд вважає, що дійсно спірна інформація дійсно була доведена невизначеному колу осіб, така інформація стосується позивача - [PERSON] та така інформація безсумнівно порушує особисті немайнові права і завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача . Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі « Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних ознак демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факт». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Враховуючи інформацію, яку було розповсюджено про позивача та характер подачі вказаної інформації остання є фактами. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частина 2 вказаної статті регламентує, що здійснення цієї свободи, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету та безсторонності суду. Частина 2 статті 302 ЦК України зазначає, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Достовірність є однією з найсуттєвіших загальних властивостей інформації. Переконання в достовірності інформації покладається на особу, яка її поширює. Достовірність є основоположною вимогою щодо інформації, це загальна властивість інформації, яка визначає ступінь об`єктивно точного відображення подій, фактів, що мали місце. Достовірність у журналістиці - це стандарт журналістської діяльності. Зміст цього стандарту зводиться до того, що кожен факт, який подається в матеріалах повинен мати ідентифіковане та надійне джерело інформації. Посилання на компетентне джерело інформації є єдиним доказом того, що речі, про які розповідають, відбуваються насправді, позбавлені такої ознаки, як домисел, а також формує підстави для того, щоб не тільки автор матеріалу був переконаний, що інформація перевірена і точна, а й читач мав можливість переконатися в цьому. Вимога відповідності фактів реальним подіям чи даним становить змістову частину стандарту точності. Точність фактів досягається їх ретельною перевіркою. Відповідно до рішення Європейського суду «Редакція газети Гривна проти України» п. 86: «наданий журналістам захист за статтею 10 Конвенції діє за умови їхньої добросовісної діяльності з метою надання точної та достовірної інформації згідно з принципами відповідальної журналістики. Концепція відповідальної журналістики, як професійної діяльності, що захищається статтею 10 Конвенції, не обмежується змістом інформації, яка збирається та поширюється засобами журналістики. Ця концепція також охоплює inter alia законність дій журналіста, зокрема його взаємодію з органами влади під час здійснення журналістської діяльності. При вирішенні питання про те, чи діяв журналіст відповідально, факт порушення ним закону у зв`язку з цим є найбільш доречним, хоча й не вирішальним.» Пункт 87 вказаного рішення зазначає, що «крім того, стаття 10 Конвенції не гарантує абсолютну необмежену свободу вираження поглядів навіть щодо висвітлення пресою питань , які мають значний суспільний інтерес. Відповідно до частини 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів супроводжується обов`язками та відповідальністю, які також застосовуються до засобів масової інформації , навіть щодо питань, які викликають значне занепокоєння суспільства. Пунктом 88 зазначено, що ці обов`язки та відповідальність мають важливе значення у випадках, коли розглядається питання посягання на репутацію конкретної особи або порушення права інших осіб. Отже, для звільнення засобів масової інформації від їхнього звичного обов`язку перевіряти фактичні твердження, необхідні особливі підстави. Існування таких підстав залежить від характеру та ступеню відповідної дифамації та від того, наскільки засоби масової інформації можуть обґрунтовано вважати свої джерела достовірними у зв`язку з цими твердженнями. Ці фактори, зі свого боку, вимагають розгляду інших елементів, таких як авторитет джерела, чи провела газета достатню кількість досліджень перед публікацією, чи подала газета історію у розумно збалансованій манері та чи надала газета особам, гідність яких було принижено , можливість захистити себе.» Свобода вираження поглядів гарантується статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наступним чином: Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Публікації в Інтернеті підпадають під сферу дії статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та її загальних принципів, але особлива форма цього засобу передачі інформації привела Страсбурзький Суд до прийняття певних обмежень щодо свободи вираження думки в Інтернеті. Загальні принципи Європейського Суду з прав людини, що стосуються свободи вираження поглядів застосовуються до публікацій в Інтернеті, викладені в дослідженні Європейського Суду з прав людини: "Інтернет: прецедентна практика Європейського Суду з прав людини", в якому зокрема зазначено, що свобода вираження поглядів, захищена пункту 1 статті 10 Конвенції, становить необхідну основу демократичного суспільства (справа Хендісайд проти Сполученого Королівства (Handyside до the United Kingdom), рішення від 7 грудня 1976 року серія А, N 24). Обмеження цієї свободи передбачені у пункті 2 статті 10 Конвенції, повинні тлумачитися вузько. Втручання з боку Держав в здійснення цієї свободи можливе за умови, якщо воно є «'необхідним у демократичному суспільстві», тобто згідно з прецедентною практикою Європейського Суду, воно винно відповідати «нагальній суспільній потребі», бути пропорційним законній меті за змістом другого пункту статті 10 Конвенції, і бути обґрунтовано судовими рішеннями, що містять відповідну і достатню мотивацію. У рішенні у справі "Редакція газети "Правое дело" і Штекель проти України" (Editorial Board of 3ravoye Delo and Shtekel v. Ukraine) (скарга N 33014/05, рішення від 5 травня 2011 року) Європейський Суд вперше визнав, що стаття 10 Конвенції повинна тлумачитися як така, що покладає на Державу позитивний обов`язок щодо встановлення належної нормативно-правової бази для забезпечення ефективного захисту свободи вираження поглядів журналістами в інтернеті. У цій справі на заявників було покладено обов`язок виплатити збитки за повторну публікацію тексту, автор якого був невідомий. Текст носив об`єктивно дифамаційний характер і був знайдений ними в Інтернеті (текст супроводжувався зауваженням із зазначенням джерела і того, що газета не мала відношення до тексту). Щодо критики або сатири необхідно відзначити, що свобода вираження поглядів за умови дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції також поширюється на "інформацію" або "ідеї", які ображають, шокують чи турбують Державу або будь-яку частину населення. Такими є вимоги плюралізму, толерантності і широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (справа Перрін (Perrin), наведено вище). Свобода журналістів також включає можливість вдатися до певної міри перебільшення чи навіть провокації. Однак, важливо провести розмежування між критикою і образою. Стаття 10 Конвенції, однак, не гарантує необмежену свободу вираження поглядів, особливо у випадках, коли така інформація, що публікується у пресі, швидше за все, зробить серйозний вплив на репутацію та права приватних осіб (дифамація). Однак, національні влади повинні надати належні обґрунтування своїх рішень (справа Фатуллаєв проти Азербайджану - Fatullayev V. Azerbajan, скарга N 40984/07, п. 100, рішення від 22 квітня 2010 року) для того, щоб показати наявність "нагальної суспільної необхідності". Суд у справі Редакція газети "Правое дело" і Штекель проти України" (Editorial Board of Pravoye Iflo and Shtekel v. Ukraine, скарга N 33014/05, рішення від 5 травня 2011 року) визнав, що інтернет як інформаційний і комунікаційний інструмент дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію. Електронна мережа, яка обслуговує мільярди користувачів у всьому світі, не є і потенційно не буде об`єктом такого ж регулювання та засобів контролю. Ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси. Таким чином, підходи, які регулюють відтворення матеріалу з друкованих засобів масової інформації та Інтернету, можуть відрізнятися. Останній, безперечно, має коригуватися з урахуванням притаманних цій технології рис для того, щоб забезпечити захист зазначених прав і свобод та сприяння їм. Беручи до уваги роль, яку відіграє Інтернет у контексті професійної діяльності засобів масової інформації (див. пункти 29-32 у справі Редакція газети "Правое дело" і Штекель проти України"), та його важливість для загального здійснення права на свободу вираження поглядів (див. рішення від 10 березня 2009 року у справі "Таймз Ньюспейперз" проти Сполученого Королівства (N 1 та N 2)" (Times Newspapers Ltd v. United Kingdom (no. 1 and no. 2), заяви N N 3002/03 та 23676/03, п. 27), Суд визначив, що відсутність на національному рівні достатньої законодавчої бази, яка б дозволяла журналістам використовувати отриману з Інтернету інформацію без остраху наразитися на санкції, серйозно перешкоджає пресі відігравати свою роль «сторожового пса суспільства» (див., mutatis mutandis, рішення від 26 листопада 1991 року у справі "Обзервер" і Гардіан" проти Сполученого Королівства" (Observer and Guardian v. the United Kingdom), n. 59, Series A, N216). Тому Європейський Суд дійшов висновку у даній справі, що вимогу законності, закріплену в другому пункті ст. 10 Конвенції, дотримано не було. В контексті еволютивного тлумачення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський Суд з прав людини у справі "Редакція газети "Правое дело" і Штекель проти України" зробив висновок, що ст. 10 Конвенції повинна тлумачитися як така, що покладає на Державу позитивний обов`язок щодо встановлення належної нормативно-правової бази для забезпечення ефективного захисту свободи вираження поглядів журналістами в Інтернеті. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Згідно зі частиною 1 статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються законодавством є : здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Поняття «честь» і «гідність» є поняттями, які визначають прояви відносин індивіда до себе й оточуючих до окремої особистості. Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до положень ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Оскільки недостовірна інформація була поширена через ресурси засобів масової інформації, а саме: телеканал « 112-Україна », власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», під час трансляції телепрограми «Студія 112», та в мережі інтернет на сайті телеканалу, за адресою: [INFO], тому слід зобов`язати останнього спростувати у спосіб, в який вона була поширена. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності / неповні або перекручені /. Суду не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження того, що інформація, яка була створена відповідачем 1 та яку поширив відповідач 2 мала достатнє підтвердження, щоб подавати вказану інформацію, як факти. Крім того, не було доведено, що оспорювана інформація на час її поширення була повною та перевіреною, а тому, в даному випадку, є наявними правові підстави щодо визнання оспорюваної інформації недостовірною. Суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки вимога щодо публічного вибачення не підлягає задоволенню виходячи з наступного. У категорії справ щодо захисту честі, гідності, ділової репутації необхідно пам`ятати про неможливість зобов`язання публічного вибачення за поширення відомостей, які не відповідають дійсності. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України (Постанова Верховного Суду від 20.02.201 у справі № 401/573/17). Аналогічна правова позиція щодо неможливості зобов`язання публічного вибачення за поширення недостовірної інформації висловлена ЄСПЛ у справі «Редакція газети «Праве дело» та Штекель проти України». Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що протиправними діями відповідача позивачеві було завдано моральної шкоди, які виразились в емоційних та душевних стражданнях, докладенні додаткових зусиль для організації життя, що виразилось у зверненні за захистом своїх прав до суду. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 7 500,00. Також відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з положеннями частини 1 ст. 88 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сума понесених і документально підтверджених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме суд присуджує стягнення суми судового збору у розмірі - 768 грн. 40 коп., а також витрати на проведення лінгвістичної експертизи - 8 500,00 грн., витрати на проведення комп`ютерно-технічної експертизи - 5 500,00 грн., витрати з отримання інформації по власнику веб-сайту - 700,00 грн.

Outcome: partial