Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 90785 гривень 74 копійки/ У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає, просила застосувати строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в позові слід відмовити в повному обсязі. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] 30 квітня 2011 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку. Свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ №364534 від 23 червня 2017 року встановлено, що відповідач по справі змінила прізвище на [PERSON]. Розрахунком заборгованості за договором №б/н від 30 квітня 2011 року підтверджується, що станом на 28 лютого 2018 року відповідач має заборгованість в розмірі 90785 гривень 74 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 5610 гривень 15 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 76426 гривень 27 копійок, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3950 гривень 00 копійок, а також штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 гривень 00 копійок, штрафу (процентна складова) в розмірі 4299 гривень 32 копійки. «Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)». Судом встановлено, що згідно "Умов та правил надання банківських послуг", пунктом 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в пятдесят років, не містять підпису відповідача, тому не можна цей пункт вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника від 30 квітня 2011 року, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому суд вважає що збільшенні строки позовної давності застосуванню не підлягають. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15. Розрахунком заборгованості за договором №б/н від 30 квітня 2011 року вбачається, що 15 жовтня 2014 року на погашення кредиту надійшов платіж в сумі 400 /чотириста/ гривень 00 копійок. Згідно супровідного листа курєрської служби «Меркурій» №0543000142841084 позивач звернувся до суду 27 березня 2018 року тобто з пропуском загального строку позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month). У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому вчинення боржником дій з виконання зобов'язання, а саме зарахування на погашення заборгованості однієї гривні вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Також платіж від 15 жовтня 2014 року (хоча він і зазначений поза межами строку позовної давності), зазначений в розрахунку заборгованості, але позивачем не підтверджений квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення цього платежу особисто відповідачем та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року № 6-2104цс16. Враховуючи вищевикладене, та той факт, що позивачем пропущені строки позовної давності, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed