Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

У червні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, просить визначити місце проживання дочки - [PERSON] , [INFO] , разом з нею, за місцем її проживання. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що шлюб з відповідачем зареєстрований 12 вересня 2014 року. Мають дочку - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з грудня 2015 року почали руйнуватись на ґрунті порушення відповідачем подружньої вірності. Шлюбні відносини припинені з травня 2016 року, коли відповідач залишив сім`ю, заявивши, що у ного є інша жінка, з якою він має намір створити сім`ю. Вона залишилась проживати з дитиною. Участі у догляді за дитиною відповідач не приймає, дитину не відвідує. Вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Їй потрібно вирішувати питання реєстрації дитини, та з метою запобігання будь-яким перешкодам вона звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 1 липня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 31 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2020 року шлюб сторін розірвано. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, проти визначення місця проживання дитини з матір`ю не заперечував, пояснив, що він не чинить ніяких перешкод позивачці. Третя особа - служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - належним чином повідомлена про розгляд справи, клопотань про відкладення розгляду справи не надала. Суду надано акт обстеження житлових умов дитини. За таких обставин, за згодою сторін, враховуючи визнання позову відповідачем, відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої. Суд заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі шлюб 12 вересня 2014 року. Мають дочку - [PERSON] , [INFO] . З 2016 року сторони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо. Дитина залишилась проживати з позивачкою. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2020 року шлюб сторін розірвано. Згідно акту обстеження умов проживання проведеного 24 липня 2020 за адресою: [ADDRESS] , затвердженого заступником начальника Служби у справах дітей по Київському району ДССД ХМР, позивачка проживає за вказаною адресою разом з дитиною - [PERSON] , [INFO] , та чоловіком - [PERSON] , [INFO] . Позивачка на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, що підтверджено довідками КНП ХОР «ОНД» № 1381 від 27.07.2020 року та ХМПД №3 № 5358 від 27.07.2020. Згідно з характеристикою за місцем роботи позивачка працює у Харківській міській раді з 2011 року на посаді головного спеціаліста відділу питань звернень громадян Департаменту діловодства ва Харківської міської ради. Характеризується виключно позитивно. Відповідач не заперечував проти проживання дитини з матір`ю. Суд, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає їх достатніми для постановлення рішення у справі, та приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років ,визначається за згодою батьків. Згідно ст.161 СК України, якщо мати або батько, що проживають роздільно, не прийшли до згоди про те, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішити суд. При вирішенні спору суд бере до уваги відношення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають значення для справи. У ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно приписів Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принциповим положенням є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 Конвенції «Про права дитини»). Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд враховує малолітній вік дівчинки, яка постійно проживає з матір`ю та має з нею тісний зв`язок, прихильність дівчинки до матері та необхідність в цьому віці в постійній материнській ласці та турботі, враховує те, що відповідач залишив сім`ю у 2016 році. Таким чином, не має жодних виключних підстав для того, щоб розлучити дитину з матір`ю, вилучити її з звичного оточення, та визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам дитини. Крім того, як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved