Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до ВДАІ Ковельського МВ УМВС України у Волинській області про стягнення коштів за завдану моральну шкоду. Свої вимоги мотивував тим, що 11.12.2014 року працівниками ДАІ Ковельського МВ було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, саме за те, що він керував автомобілем з явними ознаками алкогольного сп'яніння та відмовився від проходження медичного огляду для визначення стану сп'яніння. Постановою судді Ковельського міськрайонного суду від 12.01.2015 року по даному факту його було визнано винним та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, розміром 3 570 гривень. Він оскаржив таке рішення та постановою апеляційного суду Волинської області від 12.02.2015 року скасовано постанову Ковельського міськрайонного суду від 12.01.2015 року, а провадження у справі закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що своїми діями працівниками ДАІ заподіяли йому моральну шкоду, яка полягає у переживаннях з приводу порушення його прав. Посилаючись на ст.ст. 23, 1167 ЦК України, просить стягнути з ВДАІ Ковельського МВ УМВС України у Волинській області на його користь 6 000 гривень компенсації за завдану моральну шкоду та повернути понесені ним судові витрати. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просить позов задовольнити з викладених підстав. Пояснив суду, що він керував своїм автомобілем та був зупинений за перевищення швидкості, за що на нього було складено відповідні документи. Після цього, працівниками ДАІ на нього було складено протокол про те, що нібито він керував транспортним засобом в нетверезому стані і відмовився від проходження медичного освідування. Він заперечував такі твердження працівників міліції, але його ніхто не слухав. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 12.01.2015 року його визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено стягнення у вигляді штрафу. Таке рішення він оскаржив в апеляційному порядку та постановою апеляційного суду від 12.02.2015 року рішення Ковельського міськрайонного суду скасоване та справу закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Він вважає, що діями працівників ДАІ йому заподіяно моральні страждання, які виразилися у переживаннях, постійних думках про несправедливість дій працівників міліції, тому він таку моральну шкоду оцінює в шість тисяч гривень, які просить, на підставі ст. 1172 ЦК України, стягнути з органу, де працюють працівники міліції, які на нього склали протокол. Факт перевищення швидкості він визнав та сплатив визначений штраф. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 12.01.2015 року постановою Ковельського міськрайонного суду [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 570.00 гривень. Його визнано винним за те, що він 11.12.14 року о 15.30 годині керував автомобілем марки "Шеврове" по вул. Варшавська в м. Ковелі з явними ознаками алкогольного сп'яніння, однак на вимогу працівників міліції відмовився від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння. Постановою Апеляційного суду Волинської області від 12.02.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, скасовано постанову Ковельського міськрайонного суду від 12.01.15 року та закрито провадження у справі у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла при наявності її вини. З диспозиції названої статті слідує, що моральна шкода може бути стягнута з особи, яка визнана винною в неправомірних діях чи бездіяльності. Як встановлено під час судового розгляду справи, що працівника ДАІ Ковельського МВ УМВС України у Волинській області, який склав протокол відносно [PERSON] за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, не визнано винним та не притягнуто до будь-якої відповідальності. В той же час, позивач свої вимоги висуває не до особи, яка склала на нього протокол та притягнула до адміністративної відповідальності, а до органу в якому працює ця особа, що на переконання суду суперечить положенням вищеназваної статті. Посилання позивача, під час судового розгляду справи, на ст. 1172 ЦК України судом не приймається до уваги, оскільки ця стаття стосується до правовідносин працівника з юридичною чи фізичною особою. Статтею 176 ЦК України встановлено розмежування відповідальності за зобов'язаннями між Державою та юридичними особами. Держава не відповідає по зобов'язанням юридичної особи, юридична особа не відповідає по зобов'язанням Держави. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Суд вважає, що наведені обставини свідчать про виникнення між сторонами правовідносин, що регулюються ст. 1176 ЦК України, якою передбачено відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Положення названої статті визначають чіткий перелік підстав для відшкодування фізичній особі завданої шкоди державними установами за дії своїх працівників, але в цьому переліку не передбачено відповідальності державної установи у випадку складання працівником протоколу і на підставі якого в подальшому на особу накладалося стягнення у виді штрафу. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивачем не доведено заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв'язків, тягар перенесених змін в життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення первинного стану. Сума позову визначена позивачем без відповідного обґрунтування, не наведено жодного доказу перенесення будь-яких душевних страждань, тобто відсутні докази які б підтверджували заподіяння моральної шкоди. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача не підлягають стягненню понесені судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 1167, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed