Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

05.05.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, з урахуванням уточненої позовної заяви від 12.06.2018, позивач просила встановити факт належності правовстановлюючого документа- сертифіката на право на земельну частку (пай) та визнання права власності на спадкове майно(а.с.3-4,41-43). Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, просить розглянути цивільну справу без її участі, позовні вимоги підтримала просила задовольнити в повному обсязі, про що надала до суду відповідну заяву (а.с.49 ). Представник відповідача - об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, просить розглянути справу в відсутності представника, рішення прийняти на розсуд суду, про що надав відповідну заяву (а.с. 47-48). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, судом встановлені фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка постійно мешкала в [ADDRESS](а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки (пай), розміром 4,61 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КСП «Ставки» та яка належала їй на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), серії [NUMBER], виданого 13.11.1997 Краснолиманською міською Радою народних депутатів, на підставі рішення № 158 від 28.03.1997. Сертифікат зареєстровано 13.11.1997 у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 5799 та виданй на ім'я «[PERSON]»(а.с.8). Відповідно до вимог цивільного законодавства, роз'яснень постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 "Про судову практику у справах спадкування" пункт 1 - відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі- ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця та вчинення певних дій, а саме: 1) якщо спадкоємець вступив у фактичне володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 524 ч. ч.1, 2 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом має місце тоді, коли воно не змінено заповітом. Спадкодавець [PERSON] до смерті спадковим майно не розпорядилась, заповіт не залишила. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] були: донька (позивач по справі)- [PERSON], а також син спадкодавця [PERSON], які прийняли спадщину, оскільки своєчасно, відповідно до ст. 548 ЦК УРСР подали заяву до нотаріуса про прийняття спадшини(а.с.33). Інші спадкоємці після смерті спадкодавця [PERSON] відсутні, що підтверджується повідомленням від 22.05.2018 державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори(а.с.33). [PERSON] прийняв спадщину, але юридично не оформив своїх спадкових прав. [INFO] помер [PERSON], який постійно мешкав за адресою: [ADDRESS](а.с.34). Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно: ? частина земельної ділянки (пай), розміром 4,61 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КСП «Ставки» та яка належала [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), серії [NUMBER], виданого 13.11.1997 Краснолиманською міською Радою народних депутатів. Цивільне законодавство України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] прийняла спадкоємець за законом другої черги - сестра (позивач по справі) [PERSON], оскільки своєчасно, в установлений ст. 1270 ЦК України подала заяву до нотаріуса про прийняття спадшини(а.с.41). Інші спадкоємці після смерті спадкодавця [PERSON] відсутні, що підтверджується повідомленням від 30.05.2018 державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори(а.с.41). Постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. від 28.04.2018 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не підтверджується факт належності спадкодавцю [PERSON] спадкового майна( у сертифікаті на право на земельну частку (пай) невірно вказане по батькові померлої, замість «[PERSON]» вказано «[PERSON]» та в ньому маються виправлення, а у свідоцтві про смерть зазначено «[PERSON]»(а.с.15-16). Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Виходячи зі змісту п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, (зі змінами від 25 травня 1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судом розглядаються справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті (у тому числі факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали). Суд може встановлювати факти належності документів, які не належать до тих, що посвідчують особу. Відповідно до п. 2 Постанови ВСУ №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Встановлення факту належності правовстановлюючого документа мають для позивача юридичне значення, оскільки від встановлення цього факту безпосередньо породжуються юридичні наслідки, від яких залежить вирішення питання щодо оформлення своїх спадкових прав. П. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). У відповідності зі ст. 1218 до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі викладеного до позивача у порядку спадкування за законом перейшло право власності на земельну ділянку (пай), розміром 4,61 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КСП «Ставки», ? частина якої належала [PERSON], яку він отримав в порядку спадкування після смерті [PERSON], але юридично не оформив своїх спадкових прав. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON], оскільки факт належності сертифіката на право на земельну частку(пай) та визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку(пай) знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, іншим шляхом встановлення цього факту та права власності неможливо.

Outcome: approved