Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги, просила визнати недійсними договір дарування 70/100 житлового будинку за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. 17.05.2012 за реєстровим №2458, договір дарування земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137200:13:001:0049 від 17.05.2012, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. за №2461, укладені між [PERSON] та [PERSON] , а також просила визнати за нею та [PERSON] право спільної сумісної власності на зазначене майно. В обгрунтування позову [PERSON] зазначила, що 28.06.1980 між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] . 25.06.2002 [PERSON] , діючи від імені своєї матері [PERSON] , уклав договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] отримала у приватну власність жилий будинок у стані 21% готовності за адресом [ADDRESS] , (рішенням ВК Ленінської районної ради м. Харкова від 07.12.2004 №608 поштова адреса змінена на « [ADDRESS] »). 25.12.2002 Харківською міською радою Харківської області вирішено передати [PERSON] у приватну власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку. Даний будинок був придбаний для подружжя - позивача з [PERSON] , однак був зареєстрований на його матір з причин наявності у неї пільг. З цього часу позивач з чоловіком на той час [PERSON] активно почали проводити будівельні роботи для введення будинку в експлуатацію. 27.08.2004 [PERSON] подарувала сину [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] . Житлова площа будинку склала 233.5 кв.м. та надвірні будівлі на земельній ділянці площею 861 кв.м. Загальна вартість подарованого майна склала 200\~629 грн. На підставі даного договору дарування [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №618285 від 07.11.2006, за яким він є власником земельної ділянки площею 0,0861 га за адресом [ADDRESS] ). На момент дарування матір`ю [PERSON] [PERSON] йому будинку та земельної ділянки, будинок відповідав критеріям для введення його в експлуатацію. Після цього позивач з чоловіком [PERSON] розпочали проводити будівельні та ландшафтні роботи у вказаному будинку та земельній ділянці, на підтвердження чого надала відповідні договори, де замовником робіт була вона, [PERSON] . Також для здійснення ремонтних робіт нею та [PERSON] було відчужене майно, яке належало їм на праві приватної власності, для отримання коштів на ремонт спірного будинку та поліпшення земельної ділянки. Тому, за період її перебування у шлюбі з [PERSON] стан спірного майна суттєва поліпшився за їх спільні кошти. 22.07.2009 шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. 17.05.2012 [PERSON] подарував спільній з позивачем доньці [PERSON] 70/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою, про що складені відповідні договори дарування. Вартість подарованої частини будинку склала 1\~483\~290 грн., а вартість земельної ділянки 251\~250 грн. Тому позивач вважає, оскільки спірне майно за час перебування її з [PERSON] у шлюбі значно поліпшилось та зросла його вартість, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з правил спільної сумісної власності, то і розпоряджатись таким майном можливо лише за згодою всіх співвласників. Однак, спірні договори дарування були вчинені без її згоди як співвласника. На підставі викладеного, так як вона не давала згоду під час здійснення дарування, просить визнати договори дарування, укладені між [PERSON] та [PERSON] недійсними. 26.11.2019 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 21.12.2019 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , згідно якого вона проти позову заперечувала в повному обсязі, виходячи з наступного. На підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2002 власником будинку по [ADDRESS] ) та земельної ділянки за вказаною адресою була мати чоловіка позивача [PERSON] 27.08.2004 [PERSON] подарувала цей будинок та земельну ділянку своєму сину [PERSON] . На день купівлі будинку [PERSON] його вартість складала 27 930,00 грн., а на день дарування [PERSON] 200\~629,00 грн. Однак, хоча позивач вважає, що саме вона з чоловіком [PERSON] добудували такий будинок за власні кошти, вона має право лише на компенсацію їй [PERSON] (власницею на той час) коштів на такі витрати. Договором дарування від 27.08.2004 власником будинку став чоловік позивача [PERSON] . Доводи позивача, що на момент дарування будинок в стані будівельної коробки суперечить дійсності, оскільки з. п. 3 такого договору вбачається, що будинок знаходиться в стані, повністю придатному для використання за цільовим призначенням. Крім того, відповідач вважає, що істотного збільшення вартості житлового будинку з 2004 по 2009 не відбулось, оскільки площа будинку не змінилась, поточні ремонти в будинку не призвели до істотного збільшення вартості майна. Також позивач перебувала у шлюбі з другим відповідачем з 1980 по 2009, тому коли після розірвання шлюбу колишній чоловік позивача вирішив у 2012 році подарувати частину будинку спільній доньці, позивач тоді мала оскаржувати його право власності, натомість, вона сприяла укладенню договору дарування. Тому позивач ще тоді усвідомлювала, що у неї зникає можливість доводити, що цей будинок є предметом спільної сумісної власності подружжя і я що її право на частку у спільній сумісній власності порушено, однак звернулась до суду з позовом зі спливом 7 років, тобто з порушенням строку позовної давності. Що стосується спірного договору дарування земельної ділянки від 17.05.2012, відповідач [PERSON] зазначила, що на підставі ч.1 п.5 ст. 57 СК України, вона на момент дарування була особистою приватною власністю [PERSON] , у зв`язку з приватизацією, тому не може вважатись спільною сумісною власністю та згода позивача у такому випадку не потрібна. Також відповідач [PERSON] просила застосувати строк позовної давності. (а.с. 92-98 том 1) Одночасно з відзивом на позовом [PERSON] подала зустрічну позовну заяву №1 до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання недійсним договору про надання послуг від 06.05.2006, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування зустрічного позову зазначила, що спірний договір фактично є договором будівельного підряду, однак, він не містить істотних ознак, а саме: в п. 1.2 не зазначено місцезнаходження об`єкту (будинку), в якому проводились роботи, відсутній кошторис та калькуляція вартості робіт, а лише в п. 3.1 зазначена загальна ціна договору, акт №1 про приймання робіт складений 27.04.2006, тобто раніше укладання договору будівельного підряду від 06.05.2006, в змісті даного акту №1 сторони посилаються на договір, який на момент складання акту не існував, надані розписки як доказ оплати по невстановленому договору не містять дати складання, реквізитів договору, згідно якого отримані кошти. При цьому, позивач за зустрічним позовом зазначає, що в п. 3 договору дарування від 27.08.2004 зазначено, що будинок знаходиться в стані, повністю придатному для використання за цільовим призначенням, тобто всі необхідні роботи були виконані ще до укладання спірного договору про надання послуг від 06.05.2006 та такі роботи фактично не виконувались. Тому позивач за зустрічним позовом вважає такий договір про надання послуг від 06.05.2006 фіктивним, оскільки відповідачі уклали його, знаючи, що він не буде виконуватись, а лише для обгрунтування начебто понесення [PERSON] витрат на збільшення вартості спірного майна. (а.с. 105-106 том 1) Також [PERSON] подала зустрічну позовну заяву №2 до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання недійсним договору №102-П підряду на будівельно-оздоблювальні роботи від 03.09.2004, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування зустрічного позову зазначила, що до спірного договору надана лише укрупнений кошторис будинку на оздоблювальні роботи, з якого неможливо встановити, які саме роботи підлягали виконанню, яким чином можливо визначити, де розташовані збудовані об`єкти. При цьому, договір не містить обов`язковим умов погодження обсягу, кількості виконаних робіт, залучення трудових ресурсів, відсутній документ на підтвердження закінчення всіх робіт відповідно до договору, не надано документу на придбання матеріалів згідно з умовами договору підряду від 03.09.2004. Акт здачі не відображає, які саме роботи та де були виконані. При цьому, позивач за зустрічним позовом зазначає, що в п. 3 договору дарування від 27.08.2004 зазначено, що будинок знаходиться в стані, повністю придатному для використання за цільовим призначенням, тобто всі необхідні роботи були виконані ще до укладання спірного договору підряду та такі роботи, згідно договору підряду фактично не виконувались. Крім того, згідно п. 4.2 договору підряду, розрахунок здійснюється або готівкою в касу, або на розрахунковий рахунок в банку, в той час, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] надала копії розписок про отримання коштів підрядником не через касу чи розрахунковий рахунок, що унеможливлює перевірку їх фактичної сплати [PERSON] . Тому вважає такий договір підряду фіктивним, оскільки відповідачі уклали його, знаючи, що він не буде виконуватись, а лише для обгрунтування начебто понесення [PERSON] витрат на збільшення вартості спірного майна. (а.с. 103-104 том 1) 24.04.2020 [PERSON] в особі адвоката Саніна А.О. подано відзиви на зустрічні позовні заяви №1 та №2, згідно яких він проти зустрічних позовів заперечує з наступних підстав. Так, згідно спірного договору підряду №102-П на будівельно-оздоблювальні роботи від 03.09.2004, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , його сторонами були передбачений перелік робіт, які [PERSON] зобов`язався виконати у житловому будинку [ADDRESS] . Також в додатку до договору розписаний і кошторис на будівництво, додається акт здачі-прийняття робіт, розписки [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] за здійснені будівельно-оздоблювальні роботи. Укладений договір відповідає вимогам ЦК України. Також в п.1.1 договору визначений об`єкт житловий об`єкт за адресою [ADDRESS] , і гараж 82 кв.м., у яких були проведені відповідні роботи. Крім того, розрахунки за договором були здійснені відповідно до положень ЦК України, оскільки виконавцем [PERSON] були надані [PERSON] відповідні розписки про отримання від останньої коштів за виконання робіт згідно договору підряду №102-П від 03.09.2004. Також сторонами був підписаний акт здачі-прийняття робіт до відповідного договору, згідно якого сторони підтвердили факт виконання всіх робіт згідно договору. Також на підставі договору про надання послуг від 06.05.2006, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останнім були виконані ряд послуг в будинку та на земельній ділянці, їх перелік визначений п. 1.2 договору. Отже, з моменту купівлі будинку [ADDRESS] [PERSON] у 2002 році [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] активно велись будівельні роботи, необхідні для введення будинку в експлуатацію. Будівельні роботи продовжувались з 2002 по 2017 рік. Також відповідачем за зустрічними позовами [PERSON] здійснювалось меблювання будинку, на підтвердження чого надані квитанції. Також зазначила, що на момент дарування будинку [PERSON] його матір`ю у 2004 році будинок не був підведений до комунікацій м. Харкова, а тому він не міг бути повністю придатним до використання за цільовим призначенням. [PERSON] здійснювалось придбання ванни, системи опалення, ламп та вимикачів, дошок для підлоги, металочерепиці, меблів, кухні, про що надає відповідні квитанції. Крім того, [PERSON] не могла знати, чи здійснювались фактично роботи по договорам підряду та надання послуг, оскільки на той момент вона проживала за іншим адресом. Тому вважає, що договір підряду №102-П від 03.09.2004 складено та виконано належним чином. Права [PERSON] жодним чином не можуть бути порушені таким договором підряду від 03.09.2004, оскільки вона не є його стороною, а також в період укладення оскаржуваного договору право власності у [PERSON] , на 70/100 будинку [ADDRESS] ще не виникло. (а.с. 155 том 1 а.с. 23 том 2) Щодо договору\~про надання\~послуг від\~06.05.2006,\~укладеного між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~представник [PERSON] \~у відзиві\~зазначив наступне.\~П.\~1.2\~договору від\~06.05.2006\~передбачений перелік\~робіт,\~які [PERSON] \~зобов`язався виконати.\~До договору\~доданий акт\~приймання виконаних\~робіт,\~розписки бригадира\~ [PERSON] \~про отримання\~коштів від\~ [PERSON] \~за здійснення\~послуг за\~договором від\~06.05.2006. Укладений договір відповідає вимогам ЦК України. Відповідно до акту виконаних робіт від 27.04.2006, сторони підтверджують, що роботи по договору від 06.05.2006 виконані, претензії в сторін відсутні. Щодо дати складання акту прийняття робіт від 27.04.2006, яка була раніше фактичного дати укладання договору про надання послуг від 06.05.2006, представник зазначив, що помилка в даті є опискою. Також в розписках [PERSON] про отримання коштів наявна дата укладення договору про надання послуг, яка вказує, що саме по цьому договору останнім були отриманні кошти від [PERSON] . Також в додатку до договору розписаний кошторисна проведення ландшафтних робіт. З моменту купівлі будинку [PERSON] у 2002 році, позивач за первісним позовом разом з чоловіком [PERSON] активно розпочали будівельні роботи, необхідні для введення будинку в експлуатацію. Будівельні роботи здійснювались з 2002 до 2017 року, про що надає відповідні квитанції та документи. У період укладання договору дарування від 27.08.2004 житловий будинок не був придатний до проживання з підстав, зазначених вище. Права [PERSON] жодним чином не можуть бути порушені таким договором про надання послуг від 06.05.2006, оскільки вона не є його стороною, а також в період укладення оскаржуваного договору право власності у [PERSON] , на 70/100 будинку [ADDRESS] та на земельну ділянку ще не виникло. (а.с. 33-151 том 2) 24.04.2020 до суду надійшла відповідь адвоката позивача за первісним позовом [PERSON] на відзив [PERSON] . Представник зазначив, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Майно, набуте в результаті спільної праці за спільні грошові кошти членів сім`ї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі. А тому у [PERSON] під час здійснення будівництва житлового будинку [ADDRESS] виникло право спільної сумісної власності із [PERSON] на вказаний житловий будинок. [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] спільно за спільні кошти розпочали проводити ремонтні та ландшафтні роботи у вказаному будинку та на земельній ділянці, на підтвердження чого наводить зміст договору підряду №102-п від 03.09.2004 та про надання послуг від 06.05.2006. Також представник посилався на доводи та квитанції, зазначені у відповідях на зустрічні позовні заяви. Щодо тверджень [PERSON] , що істотна вартість будинку з 2004 по 2009 не відбулась, представник зазначив, що на момент укладання договору дарування від 27.08.2004 вартість подарованої частки майна складала 200\~629 грн., на момент укладання спірного договору дарування від 17.05.2012 1\~483\~290.00 грн. Для проведення вищевказаних ремонтно-будівельних робіт [PERSON] та [PERSON] було відчужено належне у приватній власності кожному них майна, для отримання коштів на будівництво будинку [ADDRESS] . Тому наявні докази про в період шлюбу вартість будинку та земельної ділянки істотно збільшилась та їх стан поліпшився. Зазначив про дію презумпції спільного майна подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності подружжя. Щодо тверджень [PERSON] у відзиві, що [PERSON] сприяла укладання спірних договорів дарування частини будинку та земельної ділянки, представник вказав, що доказів зазначеному [PERSON] не надано. Щодо тверджень [PERSON] , що земельна ділянка внаслідок її приватизації не може бути віднесена до спільного майна подружжя, адвокат зазначив, що внаслідок спільних витрат подружжя [PERSON] та [PERSON] вартість земельної ділянки внаслідок поліпшення істотно зросла. Крім того, земельну ділянку у власність відповідач за первісним позовом [PERSON] отримав не внаслідок приватизації, а на підставі договору дарування. А тому така земельна ділянка також відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Щодо клопотання про застосування строку позовної давності вважає, що [PERSON] є заінтересованою особою, яка заперечує дійсність правочинів (договорів дарування від 17.05.2012), оскільки її права як співвласника були порушені. Про порушення своїх прав [PERSON] дізналась 03.01.2017 під час її розмови з [PERSON] . Тому вважає, що нею строк позовної давності не пропущено. (а.с. 158 том 2 а.с. 30 том 3) 24.04.2020 [PERSON] , як третя особа по зустрічних позовах [PERSON] №1, №2, надав до суду письмові пояснення. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] він вважає необгрунтованими та підтверджує, що [PERSON] були укладені договори із [PERSON] від 06.05.2006, із [PERSON] від 03.09.2004. Відповідно до даних договорів у житловому будинку [ADDRESS] були виконані всі роботи, розрахунки по договору проведені, претензій сторони один до одного не мали. На момент укладання договору дарування від 27.08.2004 будівництво житлового будинку, яке здійснювалось подружжям, було на такій стадії, яка дозволяла ввести будинок в експлуатацію. Після цього у будинку далі продовжувались будівельно-ремонтні роботи. Такі роботи проводились за рахунок його сімейного бюджету з [PERSON] . Вказане підтверджується наданими [PERSON] доказами. Зазначив, що наслідки за такими договорами реально настали у вигляді виконаних робіт. Також зазначив, що наявність таких договорів жодним чином не порушують права [PERSON] (а.с. 47-77 том 3) 14.05.2020 відповідач за первісним позовом [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив [PERSON] , згідно яких вона вважає відповідь на відзив [PERSON] повторюванням міркувань, які [PERSON] виклала у позовній заяві. Щодо пропуску строку позовної давності [PERSON] зазначила, що [PERSON] знала про укладений договір дарування від 2012 року та про належність 70% будинку їй, [PERSON] , з моменту укладання такого договору, оскільки коли в 2017 році вона попросила [PERSON] сплатити від її імені як від власника податок на нерухомість, [PERSON] жодних заперечень не зауважила, що вона не знала, що частина будинку належить [PERSON] . Також [PERSON] надано довідку БТІ щодо зміни вартості житлового будинку, з якої вбачається, що за період з 2004 по 2012 в будинку були проведені зміни щодо встановлення умивальників, облаштування кладової, встановлення дверей, демонтаж дверного прорізу. Такі зміни несуттєві та на зріст вартості будинку вплинули наступні чинники: зміна проценту зносу будівель, індексація вартості будівельно-монтажних робіт та вартості буд. матеріалів (а.с. 96-110 том 3) 18.06.2020 судом прийнято зустрічні позовні заяви [PERSON] №1 та №2 та об`єднано їх в одне провадження з первісним позовом, постановлено також перейти до розгляду справи в загальному позовному провадженні. 13.08.2020 адвокатом Рязанцевої Г.Л. подано додаткові пояснення до відповіді на відзив, згідно яких він вважає, що оскільки стан житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , значно поліпшився, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому і розпоряджатись таким майном вони можуть лише зі згоди другого з подружжя. Враховуючи відсутність згоди [PERSON] на укладання договорів дарування від 17.05.2012 земельної ділянки та 70% будинку, такі договори підлягають визнанню їх недійсними. (а.с. 195-196 том 3) 26.11.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 28.12.2020 позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву №1 про визнання недійсним договору про надання послуг від 06.05.2006, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом вважає обгрунтування, зазначені [PERSON] у відзиві помилковими. Так, відповідач за зустрічним позовом №1 надає опис документів, які нібито підтверджують те, що роботи, зазначені в договорі, були дійсно виконані. Однак, [PERSON] вважає, що надані документи не є належними доказами виконання робіт. Роботи, які нібито виконані за договором від 06.05.2006, стосуються речей, що існували до дати його укладання, оскільки будинок [ADDRESS] був прийнятий в експлуатацію у 2004 році, чого не могло статись без наявного відповідного стану будинку. Крім того, ціни на роботи, передбачені договором, є непрозорими, так як документи, надані [PERSON] , не дозволяють встановити як їх було утворено, вони є значно завищеними від звичайних, які існували на час виконання робіт. Щодо доказів, наданих відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] , позивач за зустрічним позовом [PERSON] наводить наступний аналіз, виходячи з періодів. Так, спірний будинок перебував у власності матері [PERSON] [PERSON] з 25.06.2002 по 26.08.2004. Згідно наданих відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] документів, за цей період було придбано товарів/послуг на загальну суму 27\~038,44 грн. Спірний договір про надання послуг укладений 06.05.2006, тому вказані документи за період з 25.06.2002 по 26.08.2004 на суму 27\~038.44 грн. є неналежними доказами, так як стосуються обставин, які виникли до його укладання. Ці документи були складені у період, який знаходиться поза часовими межами строку позовної давності, їх перевірка на достовірність стосовно того, чи дійсно такі товари та послуги надавались та отримувались, враховуючи сплив встановлених строків зберігання таких доказів, ветхість деяких деяких документів, не дозволяють визначити достовірно дані в них вкладені, встановити зв`язок цих документів з предметом зустрічної позовної заяви №1 або відсутність такого зв`язку, тому такі докази є недостовірними, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях, зокрема, в п.51 рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», в п.570 рішення від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», ВС України у справі №487/10132/14-ц. Також, будинок перебував у власності [PERSON] за період його перебування у шлюбі з [PERSON] з 27.08.2004 по 21.07.2009 (день розлучення). Документи, надані відповідачем за зустрічним позовом №1 [PERSON] за цей період не містять посилань на договір, тому неможливо встановити їх зв`язок з договором, деякі документи не мають всіх необхідних реквізитів, які б дозволили їх віднести до спірного договору від 06.05.2006. До того ж, деякі документи оформлені не на відповідача [PERSON] , а на третю особу [PERSON] . В даному періоді [PERSON] також посилається на давність складення таких документів, що унеможливлює їх перевірку на дійсність судом, у зв`язку з чим вони є також недостовірними. Окрім цього, спірний будинок перебував у власності [PERSON] в період з 22.07.2009 (розлучення з [PERSON] ) до 16.05.2012 (17.05.2012 укладені договори дарування, які оспорює [PERSON] у первісному позові). У вказаний період документи, надані відповідачем [PERSON] на здійснення витрат на будинок, не містять посилань на договір, відповідно до якого вони були здійснені, а також такі документи складені після закінчення строку дії договору від 06.05.2006 та проведення розрахунків з виконавцем. З посиланням на вищезазначені рішення Європейського суду з прав людини, практику ВСУ, враховуючи неможливість перевірки цих документів на фактичне виконання, враховуючи давню їх строковість, [PERSON] вважає такі докази недостовірними. Наступний період начебто здійснення витрат [PERSON] на спірний будинок на земельну ділянку з 17.05.2012 (дата набуття [PERSON] права власності за договорами дарування) по теперішній час. Аналіз документів у такий період, перелік яких додається до цієї відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву №1, свідчить про відсутність доказів відношення таких документів до оспорюваного договору про надання послуг. На підставі викладеного, [PERSON] зазначає, що [PERSON] подані суду докази, які, враховуючи строкову давність їх складання, є недостовірними та не можуть бути перевірені судом про фактичне їх виконання/надання послуг. (а.с. 141-148 том 4) 28.12.2020 позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву №2 до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання недійсним договору №102-П підряду на будівельно-оздоблювальні роботи від 03.09.2004. Позивач за зустрічним позовом вважає обгрунтування, зазначені [PERSON] у відзиві помилковими. Так, відповідач за зустрічним позовом №2 надає опис документів, які нібито підтверджують те, що роботи, зазначені в договорі, були дійсно виконані. Однак, [PERSON] вважає, що надані документи не є належними доказами виконання робіт. Роботи, які нібито виконані за договором від 03.09.2004, стосуються речей, що існували до дати його укладання, оскільки будинок [ADDRESS] був прийнятий в експлуатацію у 2004 році, чого не могло статись без наявного відповідного стану будинку. Крім того, ціни на роботи, передбачені договором від 03.09.2004, є непрозорими, так як документи, надані [PERSON] , не дозволяють встановити як їх було утворено, вони є значно завищеними від звичайних, які існували на час виконання робіт. Щодо доказів, наданих відповідачем за зустрічним позовом №2 [PERSON] до відзиву, позивач за зустрічним позовом [PERSON] наводить наступний аналіз, виходячи з періодів. Так, спірний будинок перебував у власності матері [PERSON] [PERSON] з 25.06.2002 по 26.08.2004. Ці документи були складені у період, який знаходиться поза часовими межами строку позовної давності, їх перевірка на достовірність стосовно того, чи дійсно такі товари та послуги надавались та отримувались, враховуючи сплив встановлених строків зберігання таких доказів, ветхість деяких деяких документів, не дозволяють визначити достовірно дані в них вкладені, встановити зв`язок цих документів з предметом зустрічної позовної заяви №2 або відсутність такого зв`язку, тому такі докази є недостовірними, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях, зокрема, в п.51 рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», в п.570 рішення від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», ВС України у справі №487/10132/14-ц. Також, будинок перебував у власності [PERSON] за період його перебування у шлюбі з [PERSON] з 27.08.2004 по 21.07.2009 (день розлучення). Документи, надані відповідачем за зустрічним позовом №2 [PERSON] за цей період не містять посилань на договір, тому неможливо встановити їх зв`язок з договором, деякі документи не мають всіх необхідних реквізитів, які б дозволили їх віднести до спірного договору від 03.09.2004. До того ж, деякі документи оформлені не на відповідача [PERSON] , а на третю особу [PERSON] . В даному періоді [PERSON] також посилається на давність складення таких документів, що унеможливлює їх перевірку на дійсність судом, у зв`язку з чим вони є також недостовірними. Далі спірний будинок перебував у власності [PERSON] в період з 22.07.2009 (розлучення з [PERSON] ) до 16.05.2012 (17.05.2012 укладені договори дарування, які оспорює [PERSON] у первісному позові). У вказаний період документи, надані відповідачем [PERSON] на здійснення витрат на будинок, не містять посилань на договір, відповідно до якого вони були здійснені, та не містять всіх необхідних реквізитів. З посиланням на вищезазначені рішення Європейського суду з прав людини, практику ВСУ, враховуючи неможливість перевірки цих документів на фактичне виконання, враховуючи їх давність складення, [PERSON] вважає такі докази недостовірними. Наступний період начебто здійснення витрат [PERSON] на спірний будинок на земельну ділянку з 17.05.2012 (дата набуття [PERSON] права власності за договорами дарування) по теперішній час. Аналіз документів у такий період, перелік яких додається до цієї відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву №2, свідчить про відсутність доказів відношення таких документів до оспорюваного договору підряду. На підставі викладеного, [PERSON] зазначає, що [PERSON] подані суду докази, які, враховуючи строкову давність їх складання, є недостовірними та не можуть бути перевірені судом про фактичне їх виконання/надання послуг. (а.с. 150-158 том 4) Ухвалою судді Грінчук О.П. від 06.04.2021 справу прийнято до свого провадження та постановлено на підставі ч.12 ст. 33 ЦПК України про відсутність необхідності для повторного проведення підготовчого засідання, тому розгляд справи призначено до судового розгляду по суті спочатку. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник позовні вимоги із заявою про збільшення позовних вимог підтримали, посилаючись на викладені в заявах обставини. Проти зустрічних позовних вимог заперечували з підстав їх необгрунтованості. Жодних клопотань з початку судового розгляду справи по суті не заявляли. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представники проти первісного позову заперечували повністю та наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог. Жодних клопотань з початку нового судового розгляду справи не заявляли. Відповідач за первісним позовом [PERSON] проти позову [PERSON] не заперечував. Зустрічні позовні заяви [PERSON] вважав необгрунтованими. Відповідачі за зустрічними позовними заявами [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату і час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи у відсутність осіб, що не з`явились. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступних висновків. Щодо позовної вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок суд встановив наступне. 28.06.1980 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. (а.с. 26 том 1) Від шлюбу у них [INFO] народилась донька [PERSON] . (а.с. 25 том 1) 10.06.2002 між [PERSON] та ЗАТ «Вітязь» укладено договір підряду, згідно якого замовник [PERSON] доручає підряднику ЗАТ «Вітязь» будівництво приватного будинку на земельній ділянці, яка належить замовнику загальною площею 861 кв.м. Земельна ділянка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Кошторис виконаний на суму 27\~043.00 грн. (а.с.31-32 том 1) 25.06.2002 [PERSON] , діючи від імені своєї матері [PERSON] , уклав з [PERSON] , яка, в свою чергу, діяла від [PERSON] , договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] придбала незакінчений будівництвом жилий будинок у стані 21% готовності за адресом [ADDRESS] , продаж вчинено за 27\~930.00 грн. (а.с. 27 том 1) 27.08.2004 [PERSON] подарувала сину [PERSON] , а останній прийняв в дар жилий будинок [ADDRESS] . Житлова площа будинку склала 233.5 кв.м. та надвірні будівлі на земельній ділянці площею 861 кв.м. Загальна вартість подарованого майна склала 200\~629 грн. Пунктом 3 вказаного договору дарування передбачено, що жилий будинок знаходиться в стані, який є повністю придатним для використання його за цільовим призначенням. Прихованих недоліків чи інших дефектів жилий будинок не має. За даним договором дарування 06.09.2004 зареєстровано право приватної власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] , про що наявний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно в КП «ХМБТІ « (а.с. 36-39 том 1) Рішенням ВК Ленінської районної ради м. Харкова від 07.12.2004 №608 поштова адреса м. Харків, пров. Робесп`єра, 5, змінена на « [ADDRESS] » (а.с. 41 том 1). 22.07.2009 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с 75 том 1) 17.05.2012 [PERSON] подарував спільній з позивачем доньці [PERSON] 70/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , про що між ними укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. 17.05.2012 за реєстровим №2458. Загальна вартість нерухомого майна, частка якого дарується, становить 1483290 грн. (а.с 76-77 том 1) Позивач за первісним позовом [PERSON] як на підставу позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності посилалась на те, що за час її перебування у шлюбі з [PERSON] стан будинку істотно поліпшився та його вартість істотно збільшилась, враховуючи її витрати на будівництво та оздоблювально-ремонтні роботи. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша\~статті 57 СК України). Внаслідок договору дарування від 27.08.2004 [PERSON] набув у приватну власність будинок [ADDRESS] (перейменовано на « [ADDRESS] »). У частині першій\~статті 62 СК України\~вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, 10.06.2002 [PERSON] уклала із ЗАТ «Вітязь» договір підряду на будівництво приватного будинку за адресою [ADDRESS] . (а.с. 31-32 том 1) 03.09.2004 [PERSON] уклала з [PERSON] договір підряду на будівельно-оздоблювальні роботи №102-П в приватному будинку [ADDRESS] . До договору додано: кошторис на будівництво; акт здачі-прийняття робіт від 03.09.2004, тобто такий акт про прийняття робіт за договором складений в день складання цього ж договору підряду №102-П від 03.09.2004; розписки [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] за здійснені будівельні роботи. (а.с. 48-55 том 1) Крім того, 06.05.2006 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання послуг. Однак, у вказаному договорі відсутній адрес його виконання, де сторони домовились про виконання будівельних та ремонтних робіт. До вказаного договору [PERSON] додано: акт №1 про прийняття виконаних робіт від 27.04.2006, який датований раніше укладеного договору про надання послуг від 06.05.2006 та не містить посилання на об`єкт/адресу, де проводились такі роботи; розписки [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] за договором від 06.05.2006. (а.с. 56 59 том 1) Також позивачем за первісним позовом зазначені такі підстави її витрат, що вплинули на збільшення вартості будинку як меблювання будинку, придбання ванни, системи опалення, ламп та вимикачів, дошок для підлоги, металочерепиці, меблів, кухні. Крім цього, зазначила, що на момент дарування будинку [PERSON] його матір`ю у 2004 році будинок не був підведений до комунікацій м. Харкова, а тому він не міг бути повністю придатним до використання за цільовим призначенням. Аналіз частини першої\~статті 62 СК України\~свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у\~статті 62 СК України\~не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Вказаного висновку дійшов Верховний суд в постанові № 161/17237/19 від 24.03.2021. Тягар доказування обставин необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Посилання позивача за первісним позовом на ту підставу, що за час її перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] стан житлового будинку значно поліпшився та його вартість істотно збільшилась, а саме вартість будинку зросла з 27\~930 грн. до 1\~483\~290.00 грн. не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Так, слід зазначити, що на момент купівлі незакінченого будівництва [PERSON] 25.06.2002 вартість такого будинку не визначалась, а ціна 27\~930 грн. була лише вартістю купівлі-продажу будинку. За договором дарування від 27.08.2004, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , вартість житлового будинку з надвірними будівлями склала 200\~629 грн. Будь-які витрати [PERSON] на поліпшення стану будинку за період з червня 2002 року по серпень 2004 року суд не бере до уваги, оскільки вони не підтверджують вимоги позивача за первісним позовом, враховуючи, що власником будинку в цей проміжок часу була [PERSON] , а доказів про існування між останньою та [PERSON] двосторонньої домовленості з приводу її участі в будівництві/ремонті будинку суду не надано. Відповідно до укладеного 17.05.2012 між [PERSON] та [PERSON] договору дарування, вартість нерухомого майна, частка якого дарується, а саме 70/100 будинку за адресою [ADDRESS] , становить 1483290 грн. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 22.07.2009. Будь-які витрати [PERSON] на поліпшення стану будинку за період з липня 2009 року до травня 2012 року, на які вона посилалась як на підставу збільшення його вартості за її рахунок, суд не бере до уваги, оскільки вони не підтверджують обставини справи та перебувають в проміжку за межами її перебування у шлюбі з [PERSON] , що суперечить підставам, які підлягають доказуванню згідно ч.1 ст. 62 СК України, а саме істотне збільшення вартості майна за період перебування у шлюбі з власником такого майна внаслідок спільних витрат. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя в період їх перебування у шлюбі. (постанова Верховного суду № 161/17237/19 від 24.03.2021) Таким чином, у даному випадку, дослідженню підлягає період з 27.08.2004 (набуття [PERSON] будинку в приватну власність) по 22.07.2009 (розірвання шлюбу). Як вбачається з п. 3 договору дарування від 27.08.2004, будинок на момент його дарування знаходиться в стані, повністю придатному для використання за цільовим призначенням. Тобто будинок був прийнятий в експлуатацію. Доказів того, що вказане не відповідає дійсності і будинок перебував на стадії «будівельної коробки» з відсутніми системами каналізації, опалення, водопостачання, на що посилалась позивач за первісним позовом, нею не надано. В той час, компетентного висновку щодо вартості будинку станом на 2004 та на 2009 рік матеріали справи не містять. Суд звертає увагу, що сторонами в судовому засіданні клопотань щодо призначення судової експертизи не заявлялось. При вирішенні спору суд, крім вищезазначеного, бере до уваги відповідь Харківського МБТІ від 09.01.2020 щодо зміни вартості житлового будинку, з якої вбачається, що за період з 2004 року по 2012 рік в будинку [ADDRESS] , були проведені зміни: щодо встановлення умивальників, облаштування кладової, встановлення дверей, демонтаж дверного прорізу. Такі зміни, на думку суду, несуттєві та не могли істотно вплинути на вартість будинку. Крім цього, відповідно до вказаної довідки Харківського МБТІ, у даному випадку на зріст вартості будинку вплинули наступні чинники: зміна проценту зносу будівель, індексація вартості будівельно-монтажних робіт та вартості буд. матеріалів (а.с. 97-98 том 3) Доказів на спростування таких даних позивачем за первісним позовом суду не надано. Таким чином, суд не може враховувати збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно подружжям чи іншою особою з подружжя, яка не є власником, у зв`язку з тим, що законодавець у\~статті 62 СК України\~не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. Судом також досліджені копії квитанцій, надані позивачем за первісним позовом, за період з 27.08.2004 (набуття [PERSON] будинку в приватну власність) по 22.07.2009 (розірвання шлюбу). Частина таких квитанцій є нечитабельними, в частині платником/замовником зазначений [PERSON] , частина квитанцій взагалі не містять відомостей про платника та про те, що вони мають відношення до будинку [ADDRESS] , частина квитанцій, де платником є [PERSON] , відображають невеликі суми, що не відповідає істотному збільшенню вартості. Відтак, такі копії квитанцій не містять даних, на які позивач посилалась як на здійснення нею витрат, що привели до істотного збільшення вартості будинку [ADDRESS] . (а.с. 173-216 том 1) Інші квитанції за період з 2002 року по 27.08.2004, з 22.07.2009 по 2017 рік не стосуються предмету дослідження. Суд критично ставиться до доказів збільшення вартості майна за рахунок затрат [PERSON] , а саме: - договору підряду про виконання будівництва №102-П від 03.09.2004, оскільки акт-приймання робіт за таким договором датований цією ж датою; - договору про надання послуг від 06.05.2006, оскільки в ньому відсутня прив`язка про виконання робіт саме в будинку [ADDRESS] (нова назва « [ADDRESS] »), а акт прийняття-здачі робіт за цим договором датований раніше його укладання 27.04.2006. При цьому, відсутній компетентний висновок про встановлення відповідності здійснених робіт - викладеним у цих документах. Також, відповідно до висновків, викладених в п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», постанові ВС України у справі №487/10132/14-ц - суди повинні забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Ці документи були складені у період, який знаходиться поза часовими межами строку позовної давності, їх перевірка на достовірність стосовно того, чи дійсно такі товари та послуги надавались та отримувались, враховуючи значну строковість складання таких документів, не дозволяє визначити достовірно вкладені в них дані, встановити зв`язок цих документів з предметом позову або відсутність такого зв`язку. Також суд критично відноситься щодо твердження [PERSON] про наявність в неї коштів на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , внаслідок продажу нерухомості, яка перебувала у її приватній власності, оскільки сам по собі факт отримання нею коштів від відчуження майна жодним чином не свідчить про подальше їх цільове використання. Таким чином, в суду відсутні належні та достатні підстави вважати, що позивачем за первісним позовом в період перебування у шлюбі з [PERSON] здійснювались затрати, внаслідок яких істотно збільшилась вартість будинку, який перебував в приватній власності її чоловіка [PERSON] . Тому в задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити. Щодо позовної\~вимоги позивача\~за первісним\~позовом [PERSON] \~про визнання\~права спільної\~сумісної власності\~на земельну\~ділянку за адресом [ADDRESS] , (кол. назва « [ADDRESS] »). Судом встановлено, що 25.12.2002 рішенням Харківської міської ради Харківської області вирішено передати [PERSON] у приватну власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку. (а.с. 30 том 1) 27.08.2004 [PERSON] подарувала сину [PERSON] , а останній прийняв в дар земельну ділянку площею 0.0861 га за адресою [ADDRESS] , ( [ADDRESS] ). Нормативна оцінка земельної ділянки становила 196\~306.00 грн. (а.с. 227-228 том 3) На підставі даного договору дарування, 07.11.2006 [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №618285, за яким він є власником земельної ділянки площею 0,0861 га за адресом [ADDRESS] . (а.с. 40 том 1) Внаслідок договору дарування від 27.08.2004 [PERSON] набув у приватну власність зазначену земельну ділянку. 04.09.2006 [PERSON] укладено договір з [PERSON] на ландшафтні роботи. До договору додано: кошторис; акт прийому виконаних робіт від 28.04.2009; розписки про одержання [PERSON] коштів від [PERSON] за договором від 04.09.2006. (а.с. 63-67 том 1) 17.05.2012 [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137200:13:001:0049, про що між ними укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. 17.05.2012 за реєстровим №2461. Вартість земельної ділянки становила 251\~250 грн. (а.с 78 том 1) Таким чином, на час дарування [PERSON] [PERSON] в 2004 році земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , її оцінка становила 196\~306.00 грн., а на момент її дарування [PERSON] доньці [PERSON] в травні 2012 року 251\~250.00 грн. В той час, як зазначалось вище, встановленню згідно ч.1 ст. 62 СК України підлягають обставини, які мали місце в проміжок часу з 27.08.2004 (набуття [PERSON] земельної ділянки в приватну власність) по 22.07.2009 (розірвання шлюбу). На думку суду, така різниця у вартості з 196\~306.00 грн. до 251\~250.00 грн., зважаючи на значний проміжок часу, не є істотною. Збільшенню вартості земельної ділянки, у такому випадку, могли сприяти коливання курсу валют, зміни ринкових цін, тенденція подорожчання майна тощо. Компетентного висновку щодо нормативної оцінки вартості майна в період перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , тобто станом на липень 2009 року, суду не надано. Висновку щодо відповідності переліку робіт, зазначеним в договорі від 04.09.2006 на ландшафтні роботи, фактично виконаним та наявним на спірній земельній ділянці суду не надано. Клопотань про призначення експертиз позивачем за первісним позовом не заявлялось. Копії квитанцій, надані [PERSON] за період, який підлягає дослідженню, не містять відомостей, що стосуються предмету спору, частина з них є нечитабельними, частина видана на замовника/платника [PERSON] , відсутня прив`язка про їх відношення до земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , частина квитанцій, де платником є [PERSON] , відображають невеликі суми, що не відповідає істотному збільшенню вартості. (а.с. 173-216 том 1) Також, відповідно до висновків, викладених в п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», постанові ВС України у справі №487/10132/14-ц - суди повинні забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Ці документи були складені у період, який знаходиться поза часовими межами строку позовної давності, їх перевірка на достовірність стосовно того, чи дійсно такі товари та послуги надавались та отримувались, враховуючи значну строковість складання таких документів, не дозволяє визначити достовірно вкладені в них дані, встановити зв`язок цих документів з предметом позову або відсутність такого зв`язку. Таким чином, позивачем за первісним позовом не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про здійснення нею витрат, які б могли істотно вплинути на вартість земельної ділянки. Тому в задоволенні первісного позову в цій частині необхідно відмовити. При вирішенні спору суд враховує, що наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям. Згідно частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки будинок [ADDRESS] та земельна ділянка за вказаною адресою були набуті [PERSON] у приватну власність на підставі договорів дарування, які ніким не оспорені та на день розгляду судом даної справи є чинними, враховуючи, що позивач не довела суду належними та достатніми доказами свою участь у поліпшенні стану будинку та земельної ділянки, внаслідок чого їх вартість значно та істотно збільшилася в період її перебування у шлюбі з [PERSON] , то відсутні правові підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя на підставі приписів\~статті 62 СК України. Щодо позовної вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування від 17.05.2012, укладених між [PERSON] та [PERSON] , суд встановив наступне. Позивач за первісним позовом вважає, що вищевказані житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка є її та [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя. Позовна вимога мотивована тим, що [PERSON] , укладаючи договори дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки по [ADDRESS] , порушив вимоги ст.65 СК України, оскільки вона не давала згоди на укладення таких договорів, так як вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено, що 27.08.2004 [PERSON] подарувала сину [PERSON] , а останній прийняв в дар жилий будинок [ADDRESS] . (а.с. 36-37, 39 том 1) Також, 27.08.2004 [PERSON] подарувала сину [PERSON] , а останній прийняв в дар земельну ділянку площею 0.0861 га за адресою [ADDRESS] . (а.с. 227-228 том 3) Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша\~статті 57 СК України). Таким чином, подароване [PERSON] майно належало йому на праві приватної власності. Рішенням ВК Ленінської районної ради м. Харкова від 07.12.2004 №608 поштова адреса м. Харків, пров. Робесп`єра, 5, змінена на « [ADDRESS] » (а.с. 41 том 1). 17.05.2012 [PERSON] подарував доньці [PERSON] 70/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , про що між ними укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. 17.05.2012 за реєстровим №2458. (а.с 76-77 том 1) 17.05.2012 [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137200:13:001:0049, про що між ними укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. 17.05.2012 за реєстровим №2461. (а.с 78 том 1) Відповідно до вимог ч.1\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно(дарунок)у власність.\~Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.\~ За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.\~ При цьому, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша\~статті 57 СК України). Судом витребувано у приватного нотаріуса копії матеріалів нотаріальної справи, на підставі яких були укладені спірні договори дарування. З витребуваних документів, встановлено, що внаслідок договорів дарування від 27.08.2004, укладених між [PERSON] та [PERSON] , останній набув у приватну власність будинок [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) та земельну ділянку площею 0.0861 га за вказаною адресою. (а.с. 214 том 3 а.с. 55 том 4) Статтею 203 ЦК України\~визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, згідно частини першої наведеної норми, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.4\~ст.369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Таким чином, відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Однак, як встановлено в ході судового розгляду, власність [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0.0861 га, в силу п.2 ч.1 ст. 57 СК України, є його приватною власністю, а тому правила спільної сумісної власності на це майно не поширюються. Підстав для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, оскільки житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка по [ADDRESS] , належали відповідачу за первісним позовом [PERSON] на праві приватної власності, тому згоди від [PERSON] на укладення даних договорів дарування він не потребував, а отже, підстав для визнання їх недійсним з цих мотивів немає. На підставі викладеного, первісний позов про визнання договорів дарування задоволенню не підлягає. Щодо заяви відповідача за первісним позовом [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами\~ст. 267 ЦК України\~заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові. Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності немає. Таким чином, первісний позов [PERSON] задоволенню не підлягає у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю. Щодо зустрічних позовів [PERSON] про визнання недійсними договору підряду №102-П від 03.09.2004 та договору надання послуг від 06.05.2006. Позивач за зустрічними позовами №1 та №2 просила суд: визнати недійсним договір про надання послуг від 06.05.2006, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; взнати недійсним договір №102-П підряду на будівельно-оздоблювальні роботи від 03.09.2004, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вказані договори не містять у своєму складі всіх необхідних реквізитів, а також фактично роботи за ними не виконувались. Так, 03.09.2004 [PERSON] уклала з [PERSON] договір підряду на будівельно-оздоблювальні роботи №102-П в приватному будинку [ADDRESS] . (а.с. 48 том 1) Крім того, 06.05.2006 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання послуг. (а.с. 56 том 1) Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1\~ст.626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.1\~ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання визначене ч.1\~ст.15 ЦК. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~Судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). У такому випадку суду необхідно встановити, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Спірні договори, які [PERSON] просить визнати недійсними, були укладені в період, коли право її право власності на 70/100 будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , ще не виникло. Також [PERSON] не є стороною таких правочинів. Таким чином, [PERSON] звернулась до суду із даними зустрічними позовами як «заінтересована особа», посилаючись на порушення її прав існуванням таких договорів. На питання головуючого щодо обгрунтування, яким чином такі договори порушують права [PERSON] , остання відповіла, що наявність таких договорів може позбавити її права власності. Згідно з ч.1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Цивільним процесуальним кодексом України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1\~ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6\~статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Позивач за зустрічними позовами, не будучи стороною спірних правочинів та оспорюючи їх дійсність, всупереч вимог\~статті 4 ЦПК України\~та статей\~16,\~215 ЦК України\~не довів порушення укладенням вказаних договорів своїх прав, свобод чи законних інтересів Таким чином, оскільки в ході розгляду справи судом не встановлено, яким чином на час звернення [PERSON] до суду із зустрічними позовними заявами порушено її право чи\~законний інтерес внаслідок укладення [PERSON] та [PERSON] договору про надання послуг від 06.05.2006, та договору підряду №102-П від 03.09.2004, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , тому зустрічні позовні заяви №1 та №2 задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з повною відмовою в задоволенні первісного позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача за первісним позовом [PERSON] . У зв`язку з повною відмовою в задоволенні зустрічних позовів, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача за зустрічними позовами [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed