Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до акціонерного товариства « Райффайзен Банк Аваль » в особі Черкаської обласної дирекції АТ « Райффайзен Банк Аваль », третя особа: [PERSON] про визнання іпотечного договору недійсним. Зазначає, що 11.06.2008 року між АТ « Райффайзен Банк Аваль » в особі Черкаської обласної дирекції АТ « Райффайзен Банк Аваль » та [PERSON] був укладений кредитний договір №354411/7955/0151-8, згідно якого банк надав [PERSON] споживчий кредит в сумі 25000 доларів США. 13.06.2008 року між нею та відповідачем АТ « Райффайзен Банк Аваль » було укладено іпотечний договір, згідно якого для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] вона передала банку в заставу земельну ділянку площею 0,34 га, що знаходиться в [ADDRESS] Вважає, що іпотечний договір не відповідає вимогам закону та має визнатися недійсним виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частин 1 та 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно п.2 ч.2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів », перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо ). Вказане зобов'язання відповідача конкретизовано в Правилах надання банками України інформацію споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту. Згідно п.3.1 Правил, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Також кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. Як встановлено судами при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк виконав лише вимоги розділу 2 щодо надання позичальнику попередньої інформації про умови кредитування, а також одну вимогу розділу 3 щодо попередження про покладення на позичальника валютних ризиків. Фактів виконання інших вимог судами встановлено не було. Отже кредитний договір, який є основним зобов'язанням за спірним іпотечним договором є неукладеним, і відповідно, зобов'язання із цього договору не виникають. Відповідно до ч.4,5 ст.3 ЗУ « Про іпотеку », іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. В даному випадку основним зобов'язанням за спірним договором іпотеки був договір №354411/7955/0151-08 від 11.06.2008 року про надання споживного кредиту, який є неукладеним ( таким, що не відбувся ). Тобто основне зобов'язання у спірного іпотечного договору відсутнє та ніколи не існувало. Отже, спірний договір є недійсним на підставі ст.215 ЦК України, оскільки не відповідає вимогам ч.4,5 ст.3 ЗУ « Про іпотеку » через відсутність основного зобов'язання. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та доповнив, що під час укладення кредитного договору сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, що передбачено ч.1 ст.638 ЦК України. Так в кредитному договорі не вказано дати видачі кредиту та перед укладенням кредитного договору не було надано позичальнику детальний розпис сукупності кредиту. Згідно п.14 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства. Просить позов задоволити. Представник відповідача акціонерного товариства « Райффайзен Банк Аваль » в особі Черкаської обласної дирекції АТ « Райффайзен Банк Аваль » в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач подавши позов про визнання іпотечного договору недійсним, фактично просить визнати недійсним кредитний договір. В даній справі позивач звернулася за захистом прав, які їй не належать, так як вона не є стороною кредитного договору. Крім того [PERSON] вже зверталася до суду з вимогами визнання кредитного договору не дійсним, аргументуючи це положенням ЗУ « Про захист прав споживачів », посилаючись в тому числі і на обставини зазначені позивачем. В задоволенні позову їй було відмовлено. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Твердження позивача, що позичальницю не було письмово ознайомлено про кредитні умови спростовуються п.15.7 кредитного договору. Згідно з ним позичальник підтвердив той факт, що перед укладенням кредитного договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Щодо детального розпису вартості кредиту, то у відповідності до п.1.4 кредитного договору тарифи кредитора на обслуговування позичальників - фізичних осіб при наданні та обслуговуванні кредитів за даною програмою кредитування, передбачені додатками №1,2, 3. Крім того, згідно положень ст.ст.256,257 ЦК України строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про будь-які порушення своїх прав позивач могла дізнатися ще 11.06.2008 року, оскільки вона виступила майновим поручителем і була присутня при підписанні всіх документів. Враховуючи вище зазначене просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена, причини неявки суду не відомі. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи із слідуючого. Судом встановлено, що 11 червня 2008 року між ВАТ « Райффайзен Банк Аваль » та [PERSON] укладено кредитний договір №354411/7955/0151-08, за умовами якого банк надав [PERSON] споживчий кредит у розмірі 25000 доларів США, зі сплатою 14% річних на строк з 11 червня 2008 року по 11 червня 2018 року, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти на умовах, установлених указаним кредитним договором. На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 13 червня 2008 року між ВАТ « Райффайзен Банк Аваль » та [PERSON] укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку земельну ділянку розміром 0,3400 га, кадастровий № 7124387000:03:000:00:41, яка надана для ведення особистого підсобного господарства і розташована за адресою [ADDRESS]. Вважаючи, що договір кредиту №354411/7955/0151-08 від 11.06.2008 року укладений між ВАТ « Райффайзен Банк Аваль » та [PERSON] є неукладеним ( таким, що не відбувся ) [PERSON] прийшла до висновку, що і договір іпотеки, який заключний між нею та банком необхідно визнати недійсним. Таке твердження позивача не можна вважати правильним, адже на час розгляду справи договір кредиту №354411/7955/0151-08 від 11.06.2008 року укладений між ВАТ « Райффайзен Банк Аваль » та [PERSON] є дійсний та підстав вважати його не укладеним немає. Крім того, [PERSON] зверталася до суду з позовом про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору, але рішенням Уманського міськрайонного суду від 04 жовтня 2012 року у справі за позовом АТ « Райффайзен Банк Аваль » в особі Черкаської обласної дирекції АТ « Райффайзен Банк Аваль » до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом [PERSON] до АТ « Райффайзен Банк Аваль » в особі Черкаської обласної дирекції АТ « Райффайзен Банк Аваль » про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору в задоволення позову їй було відмовлено. Крім того даним рішенням було вирішено у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №354411/7955/0151-08 від 11.06.2008 року в сумі 288 949 грн. 36 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно: земельну ділянку, розміром 0,3400 га, яка надана для ведення особистого підсобного господарства і розташована за адресою [ADDRESS] і належить на праві власності [PERSON]. У відповідності до ст. 215 ЦК України та п.8 постанови Пленуму Верховного суду №9 від 06.11.2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами саме на момент вчинення такого правочину вимог встановлених недійсності ст. 203 ЦК України. В ст. 203 ЦК України викладені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1/ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення сторін на укладення іпотечного договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Жодного доказу щодо порушення вимог ст. 203 ЦК України позивачем не надано в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України, де вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає випадки припинення іпотеки, а саме іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, з інших підстав, передбачених цим законом. При цьому зміна основного зобов'язання не є підставою припинення відносин іпотеки. Крім того відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність встановлена законом може бути збільшена за домовленість сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивач не надав до суду достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували його позовні вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки. Суд дає критичну оцінку доводам позивача, висловлені нею в позовній заяві та доводам її представника, висловлені ним в судовому засіданні, оскільки вони нічим не підтверджені і спростовуються поясненнями представника відповідача, наданими письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed