Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

03.04.2020 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.05.1995 року Шельвівською сільською радою Локачинського району Волинської області зареєстровано шлюб між нею та відповідачем. Рішенням Локачинського районного суду від 27.09.2019 року у справі № 160/520/19 шлюб між сторонами розірвано. Ними, як подружжям, в шлюбі набуто житловий будинок з погосподарськими та побутовими будівлями по [ADDRESS] . Формально, з метою оптимізації витрат при набутті у спільну сумісну власність, вказане майно було набуте згідно договору дарування від 13.02.2001 року, засвідченого Л .П. Башинською , державним нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за Р№194. Від імені продавця за довіреністю вказаний вище договір укладала позивач, а вигодонабувачем був відповідач. Фактично спірний будинок було набуто за грошову суму - 5000 грн, в еквіваленті 1000 доларів США, що підтверджується розпискою, оформленою 31 жовтня 1999 року, котру позивачем повернуто [PERSON] та її дочці [PERSON] при видачі позивачу довіреності на право відчуження спірного домоволодіння, на підставі котрої і було оформлено вказаний вище договір дарування. Зазначене вище свідчить, що договір дарування від 13.02.2001 року вчинено сторонами для приховання договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, який вони насправді вчинили та придбали у спільну сумісну власність і надалі спільно використовували. На підставі удаваного набуття спірного домоволодіння за договором дарування, відповідач заперечує поширення на нього правового режиму спільної часткової власності, мотивуючи тим, що він є одноосібним власником спірного домоволодіння. Вважає, що оскільки зазначене житло фактично придбано нею та відповідачем під час перебування у шлюбі і є спільним майном подружжя, вважає правомірним визнання за нею права власності на ідеальну частку у спірному житлі. Просить припинити право приватної власності [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з погосподарськими та побутовими будівлями по [ADDRESS] і визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з погосподарськими та побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у відзиві на позов від 05.06.2020 року позовні вимоги не визнав та зазначив, що між ним та [PERSON] (власником будинку) було досягнуто домовленості про відчуження даного будинку шляхом укладення саме договору дарування, оскільки будинок в той час перебував у незадовільному стані, а він з дружиною вже в ньому проживали, та підтримували дружні відносини з [PERSON] . З цією метою, [PERSON] , яка на той час за станом здоров`я переїхала на інше постійне місце проживання, надала на ім`я його дружини [PERSON] довіреність, посвідчену 12.02.2001 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Дунаєвою Ю.О., зареєстровану в реєстрі за №473. 13.02.2001 року [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , подарувала йому [PERSON] житловий будинок з погосподарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстроване в установленому законом порядку, про що свідчить відмітка про реєстрацію в Волинському бюро технічної інвентаризації. Спірний договір дарування було укладено у 13.02.2001 року, а тому мають застосовуватись норми матеріального права, які врегульовують спірні правові відносини, передбачені ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно із ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Враховуючи вимоги чинного на час укладення оспорюваного правочину законодавства необхідно застосовувати правила, які регулюють ту угоду, яку сторони мали на увазі. Відповідно до роз`яснень, даних у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», суд, установивши, що угода укладена сторонами з метою приховати іншу угоду, відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладання правочину, що на її думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Обґрунтовуючи удаваність договору дарування від 13.01.2001 року, позивач вказує, що насправді було вчинено договір купівлі-продажу спірного домоволодіння, оскільки на її думку даний будинок фактично був придбаний за спільні кошти подружжя в розмірі 5000 грн, що підтверджується розпискою від 31.10.1999 року. Однак, зі змісту зазначеної розписки вбачається, що вона написана [PERSON] , яка ніби то діє від імені [PERSON] , хоча спірний договір дарування був укладений саме з [PERSON] , яка на той час була власником будинку. Також, відповідач вказує на ту обставину, що ще до моменту укладення договору дарування, зокрема, 24.01.2001 року було зареєстроване його місце проживання в спірному будинку, який ще на той час належав [PERSON] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання. Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що зазначений договір дарування відповідає реальному волевиявленню сторін на укладення саме договору дарування, а не договору купівлі-продажу, як про це вказує позивач. Крім того, наголосив, що позовну заяву, в якій позивач вказує про удаваність зазначеного правочину, подано до суду 02.04.2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, який був встановлений ст. 71 ЦК УРСР та ч.1 ст.257 ЦК України. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Представником позивача 27.07.2020 року було подано відповідь на відзив, в якому він не заперечував щодо необхідності застосування до спірних відносин ЦК УPCP та заперечував про застосування строків позовної давності, оскільки предметом позову не є визнання недійсним удаваного правочину - договору дарування від 13.02.2001 року, а поділ спільного сумісного майна сторін, котрі перебували у шлюбі. На договір дарування від 13.02.2001 року позивач посилається саме з метою встановлення обставин та обґрунтування правового режиму спільного сумісного майна відповідно до ст.58 ЦК УРСР. Вказав, що розписка від 31.10.1999 року є належним письмовим доказом передачі грошових коштів з метою набуття спірного будинку у власність. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 20.05.1995 року Шельвівською сільською радою Локачинського району Волинської області було зареєстровано шлюб між сторонами. Рішенням Локачинського районного суду від 27.09.2019 року у справі № 160/520/19 шлюб між ними розірвано (а.с. 11, 12). Як вбачається з матеріалів справи, 13.02.2001 року між відповідачем (обдарованим) та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 12.02.2001 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Дунаєвою Ю.О. за №473, був укладений нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку з погосподарськими та побутовими будівлями по [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до довідки Затурцівської сільської ради № 320 від 01.04.2020 року згідно з рішенням виконавчого комітету Шельвівської сільської ради від 30.01.2007 року № 4 "Про присвоєння назв вулиць і нумерації будинків" житловий будинок, що належить [PERSON] , знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Отже, відбулася зміна нумерації будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку доводам позивача про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і був придбаний за спільні кошти, суд зазначає наступне. Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оскільки спірний будинок був набутий відповідачем на підставі договору дарування, він є особистою приватною власністю відповідача і не входить до складу спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що договір дарування є удаваним, а насправді був укладений договір купівлі-продажу будинку, в підтвердження чого нею було надано розписку від 31.10.1999 року, позаяк дана розписка написана [PERSON] , яка ніби діє від імені [PERSON] , хоча договір дарування був укладений саме з [PERSON] , яка була власником будинку. Будь-яких доказів законності таких дій [PERSON] (довіреності від [PERSON] ) суду не надано. За таких обставин, посилання позивача на відплатність договору дарування є недоведеним, оскільки така розписка написана особою, яка не була стороною договору та власником спірного будинку. Оскільки договір дарування був укладений 13.02.2001 року, до спірних відносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно із ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Аналогічна норма передбачена також ст. 267 ЦК України. Разом з тим, з вимогою про визнання правочину від 13.02.2001 року удаваним позивач звернулась до суду лише 03.04.2020 року. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки спірний будинок був набутий відповідачем у власність на підставі договору дарування, який ніким не був оспорений в межах строку позовної давності, та є чинним, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя на підставі приписів ст. 60 СК України. З наведених підстав суд відмовляє у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою в позові, всі судові витрати позивача залишаються за нею. Згідно із ч.1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 06.05.2020 року, необхідно скасувати.

Outcome: dismissed