Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

КП «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію. Свій позов обґрунтовує тим, що КП «Черкасиводоканал» надає населенню міста Черкаси послуги з водопостачання та водовідведення відповідно до законодавства України, що регулює відносини, які виникають між виконавцями житлово-комунальних послуг та їх споживачами. На виконання ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Позивач забезпечує надання Відповідачам послуг з водопостачання та водовідведення для задоволення побутових проблем. Плата за комунальні послуги, в тому числі водопостачання, відповідно до ст. 67 ЖК України та ст.ст. 10,11 Закону «Про житлово-комунальні послуги», нараховується щомісячно, а її розмір розраховується за затвердженими тарифами, та відповідно до показань приладів обліку або за встановленими нормами. Статтями 67-68 Житлового кодексу України, абз. 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що споживачі житлово-комунальних послуг повинні сплачувати за їх надання своєчасно, у строки, встановлені договором або законом. Всупереч вимогам чинного законодавства, Відповідачі своєчасно та в повному обсязі не оплачують надані Позивачем послуги, внаслідок чого станом на 01.05.2019р. утворилась заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення всього на загальну суму 5019,86грн. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, позивачем на суму заборгованості, нараховано інфляційні в сумі 29,41грн. та 3% річних в сумі 288,56грн. Позивач зазначає, що в зв`язку з тим, що відповідачами на протязі тривалого часу не здійснювалися погашення заборгованості, КП «Черкасиводоканал» звернулося до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, інфляційних та 3% річних, проте 01.04.2019р. ухвалою суду у справі №711/2257/19 (2-н/711/132/19) у видачі судового наказу відмовлено, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 31.05.2019р. провадження у справі залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 21.06.2019р. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання з розгляду даної справи. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду письмову заяву в якій просив проводити розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримав, підтвердив, що сума боргу не зменшилась, поти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила, надала письмову заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про дату та час розгляду справи були повідомлені. Причину неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Так, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законами України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим кодексом України. Так, відповідно до частини 2\~статті 19\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно\~статті 20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до змісту статей 13, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) централізоване водопостачання та водовідведення віднесено до житлово-комунальних послуг. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, в порядку, визначеному Кабінетом міністрів України. При цьому, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. Згідно з пунктом 3 статті 31 вищезазначеного Закону органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. У відповідності зі ст. 67 Житлового кодексу плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію, інші послуги) стягується по затвердженим у встановленому порядку тарифам. За змістом п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Згідно ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов`язаний своєчасно, у встановлений строк, оплачувати надані послуги. Відомість нарахувань-оплати за послуги з водопостачання та водовідведення, складається із врахуванням даних про кількість зареєстрованих осіб, тарифи, обсяг споживання, перерахунки, наявні пільги та субсидії на оплату житлового-комунальних послуг, здійснені оплати. Крім того, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Разом з тим, позивачем не надано суду належного та допустимого доказу на підтвердження того, що між позивачем та будь з ким з відповідачів було укладено договір про надання житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Також, судом встановлено, що згідно даних про нарахування штрафних санкцій по особовому рахунку № [NUMBER] ( [ADDRESS] ), за період з травня 2016р. по травень 2019 року позивачем нараховано сплату за надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на загальну суму 3483,48грн. Крім того, позивачем за вищевказаний період нарахованого інфляційні збитки в розмірі 29,41грн. (а.с. 3). При цьому варто звернути увагу, що згідно даного розрахунку станом на травень 2016 року за зазначеним особовим рахунком наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 2453,72грн., проте з даного розрахунку суду не зрозуміло походження даної суми, період за який вона нарахована та чи нараховувалася вона із врахуванням даних про кількість зареєстрованих осіб. Також позивачем було нараховано 3% річних в сумі 288,56грн., проте з вказаного розрахунку не вбачається за який саме період і яким чином було здійснено такий розрахунок. Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачі були фактичними споживачами житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у період часу за який нараховується позивачем заборгованість, оскільки згідно отриманої судом інформації від відділу реєстрації проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 12 червня 2019 року відсутні відомості про зареєстроване місце проживання відповідачів (а.с. 17, 18, 19). Відповідно до частини 2, 3\~статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків . Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77,78 ЦПК України передбачено, що \~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення.\~ Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до\~п.4\~ч.2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Тобто, згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов`язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на заперечення проти позову. З огляду на зазначені вимоги цивільного процесуального закону, КП «Черкасиводоканал» повинно було подати докази на підтвердження того, що КП «Черкасиводоканал» фактично в зазначений у позовній заяві період надавав відповідачам житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення; надати докази що саме вказані в позовній заяві особи у якості відповідачів проживали протягом зазначеного в позовній заяві періоду в цій квартирі, їх статус (власник, член сім`ї, наймач) та надати належне обґрунтування визначеної позивачем суми заборгованості. Відсутність доказів такого обсягу і передбачених ст.ст.\~77-80 ЦПК України\~властивостей перешкоджають ухваленню судового рішення про задоволення позову, оскільки доказування, а відтак і рішення «іменем України» не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~зазначено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. За таких обстави суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed