Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

У травні 2021 року до суду надійшла позовна заява АТ «КБ «Приват Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу кредитором спадкодавця, у якій позивач прохав суд стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.03.2007 року у розмірі 11413,60 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 07.03.2007 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банку стало відомо, що [INFO] [PERSON] померла. У зв`язку з тим, що [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на дату смерті мала заборгованість у сумі 11413,60 грн. Виходячи із ч.3 ст.1268, ст.1270 ЦК України, спадкоємцями [PERSON] , які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були зареєстровані з позичальником за одною адресою. Таким чином, Відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого Позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як Відповідачі не відмовилися від спадщини в передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 10.12.2020 року до спадкоємців - відповідачів, було направлено лист-претензію, згідно яких Позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 01 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження, з призначенням підготовчого провадження. Також судом, ухвалою від 01.06.2021 року було витребувано у Третьої ДДНК копію спадкової справи та від Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися, в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07.03.2007 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , позичальник [PERSON] померла [INFO] , про що було зроблено актовий запис №1253 від 10.06.2019 (а.с.43). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на дату смерті позичальника становить 11413,60 грн. - заборгованість за тілом кредиту (а.с.6-13). Як вбачається з копій паспортів позичальника та відповідачів, померла [PERSON] , та відповідачі, станом на дату смерті позичальника були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.38-42). Банком 18.06.2020 року була направлена претензія кредитора до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори. 30.07.2020 року державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори на адресу банку направлено листа, в якому зазначалось, що спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена саме на підставі претензії АТ КБ "Приватбанк". Відповідь нотаріуса отримано банком 11.08.2020 року. 27.09.2020 року Банк надіслав письмову вимогу на адресу реєстрації відповідачів (а.с.45-50). Суд приходить до висновку про дотримання Банком, як кредитором спадкодавця, строків звернення, з відповідною вимогою, передбачених ст.1281 ЦК України. Отже, як вбачається з обгрунтування позовної заяви та встановлених обставин, Банк висуваючи позовні вимоги до відповідачів, про стягнення заборгованості, мотивує їх тою обставиною, що обов`язок [PERSON] , щодо повернення кредитних коштів перейшов до відповідачів, які були зареєстровані з нею за одною адресою, тобто постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини та є її спадкоємцями в розумінні положень статей 1268, 1269, 1270 ЦК України, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявили про відмову від неї. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п. 5 ст. 1219, ст. 1282 ЦК України). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч. 3,4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Проте, зазначені вище норми підлягали б застосуванню, за умови, що відповідачі є спадкоємцями боржника і що у спадкодавця є спадкове майно. У даній справі позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачі є спадкоємцями померлої і що у [PERSON] є спадкове майно. Позивач обґрунтовує позовні вимоги до відповідачів тим, що вони прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, наявністю відмітки в паспорті позичальника та відповідачів з зазначенням місця реєстрації за однією адресою. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.2 ст. 1268 ЦК України про прийняття спадщини. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 03 листопада 2010 року у справі 6-7165св09. Суд зазначає, що сама лише реєстрація відповідачів за однією адресою з позичальником не є безумовним доказом того, що відповідачі проживали разом із померлим та є особами, які відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого, так само, як сам факт реєстрації не є безумовним доказом проживання спадкоємців з [PERSON] на час відкриття спадщини. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Пунктом 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Виходячи з наведеного, при вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із наявністю невиконаних договірних зобов`язань, з`ясуванням вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Проте Банком не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вступу відповідачів в управління або володіння спадковим майном, що свідчило б про прийняття ними спадщини, окрім того ні з витребуваних судом матеріалів спадкової справи ні з наданих позивачем доказів взагалі не вбачається наявність будь-якого спадкового майна після померлої [PERSON] , лише за умови наявності якого та в межах його вартості, Банк, як кредитор спадкодавця міг би висувати будь-які майнові вимоги до спадкоємців. Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного в постанові від 06.06.2018 року по цивільній справі №533/370/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності та вартості майна, прийнятого спадкоємцями у спадщину та безумовних доказів самого прийняття спадщини відповідачами, зокрема факту спільного проживання саме на час відкриття спадщини, що в свою чергу приводить суд до висновку про необґрунтованість позову банку до спадкоємців боржника. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed