Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

06.07.2018 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. У заяві посилається на те, що відповідно до військового квитка серії [NUMBER] виданий Новоград-Волинсько-Червоноармійським військовим комісаріатом в Житомирській області 26.10.2005 року наказом командира в/ч [NUMBER] № 292 був прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом. Обіймав посаду старшого стрільця 3-го механізованого відділення 1-го механізованого взводу 3-ї механізованої роти 1-го механізованого батальйону.Відповідно до довідки від 13.06.2016 року № 7411 з 23.07.2014 року по 30.07.2014 року брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, у складу в/ч пп [NUMBER] . 30.07.2014 року, при виконанні бойового завдання в с. Степанівка Шахтарського району Донецької області, потрапив у засідку озброєних формувань РФ та був поранений зі стрілецької зброї. В результаті обстрілу отримав: вогнепальне сліпе наскрізне поранення лівого плеча. З місця травми був доставлений до польового шпиталю, де виконали первинну хірургічну обробку ран. 31.07.2014 року із польового шпиталю був переведений до в/ч [NUMBER] , де було виконано ВХО ран, видалення чужорідного тіла. Для подальшого лікування був переведений до ГВМКЦ "ГВКГ", де 02.08.2014 року; 04.08.2014 року; 09.08.2014 року було виконано наступні операції: вторинна хірургічна обробка вогнепальних ран. 05.12.2014 року операція: відкрита репозиція, занурений остеосинтез перелому дистального метаепіфізу лівої плечової кістки пластиною з кутовою стабільністю гвинтів. Відповідно до наказу командира військової частини був направлений на ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтв: наслідки вогнепального сліпого поранення (30.07.2014 року) нижньої третини лівої плечової кістки у вигляді слабоконсолідованого перелому лівої плечової кістки, лікований зануреним металоостеосинтезом (05.09.2014 року) з комбінованою контрактурою лівого ліктьового суглобу при помірному порушенні функції. Посттравматична (30.07.2014 року) невропатія лівого ліктьового нерва у вигляді рефлекторно - чутливих розладів при незначному порушенні лівої верхньої кінцівки - поранення пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Постанова ВЛК про придатність до військової служби, служби за військовою спеціальністю тощо: непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 015854 від 30.11.2016\~року виданою Житомирським обласним центром медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] 65%.Відповідно до посвідчення Новоград-Волинського УПСЗН Житомирської області від 01.12.2016 року, інвалід 2-ї групи. Згідно до витягу з наказу командира 30-ї окремої гвардійської механізованої бригади (по особовому складу) № 91-рс від 03.06.2015 року [PERSON] , старший солдат військової служби за контрактом, старший стрілець механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону звільнений з військової служби у запас (за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час). Згідно до витягу з наказу командира в/ч польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №132 від 03.06. 2015 року був виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. З котлового забезпечення був знятий 03.06.2015 року і направлений для зарахування на військовий облік до Новоград - Волинсько - Червоноармійського ОМВР Житомирської області. Просить встановити юридичний поранення при виконанні обов`язку військової служби 30.07.2014 року на території Донецької області в районі села Степанівка Шахтарського району Донецької області, Україна, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, оскільки такий факт буде породжувати юридичні наслідки набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. У судове засідання заявник не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про дату, і місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслали клопотання про розгляд справи у їхню відсутність. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Дослідивши матеріали справи, надані заявником докази, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до військового квитка серії [NUMBER] виданий Новоград-Волинсько-Червоноармійським військовим комісаріатом в Житомирській області 26.10.2005 року наказом командира в/ч [NUMBER] № 292 заявник був прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом. Обіймав посаду старшого стрільця 3-го механізованого відділення 1-го механізованого взводу 3-ї механізованої роти 1-го механізованого батальйону (а.с. 13, 14). Відповідно до довідки від 13.06.2016 року № 7411 з 23.07.2014 року по 30.07.2014 року брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, у складі в/ч пп [NUMBER] (а.с. 18). 30.07.2014 року при виконанні бойового завдання в с. Степанівка Шахтарського району Донецької області потрапив засідку озброєних формувань РФ та був поранений зі стрілецької зброї. В результаті обстрілу отримав: вогнепальне сліпе наскрізне поранення лівого плеча. З місця травми був доставлений до польового шпиталю, де виконали первинну хірургічну обробку ран. 31.07.2014 року з польового шпиталю був переведений до в/ч [NUMBER] , де було виконано ВХО ран, видалення чужорідного тіла. Для подальшого лікування був переведений до ГВМКЦ "ГВКГ", де 02.08.2014 року; 04.08.2014 року; 09.08.2014 року було виконано наступні операції: вторинна хірургічна обробка вогнепальних ран. 05.12.2014 року операція: відкрита репозиція, занурений остеосинтез перелому дистального метаепіфізу лівої плечової кістки пластиною з кутовою стабільністю гвинтів. Відповідно до наказу командира військової частини був направлений на ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтв: наслідки вогнепального сліпого поранення (30.07.2014 року) нижньої третини лівої плечової кістки у вигляді слабоконсолідованого перелому лівої плечової кістки, лікований зануреним металоостеосинтезом (05.09.2014 року) з комбінованою контрактурою лівого ліктьового суглобу при помірному порушенні функції. Посттравматична (30.07.2014 року) невропатія лівого ліктьового нерва у вигляді рефлекторно - чутливих розладів при незначному порушенні лівої верхньої кінцівки - поранення пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Постанова ВЛК про придатність до військової служби, служби за військовою спеціальністю тощо: непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (а.с. 74, 75). Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 015854 від 30.11.2016\~року виданою Житомирським обласним центром медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] 65% (а.с. 76). Відповідно до посвідчення Новоград-Волинського УПСЗН Житомирської області від 01.12.2016 року [PERSON] отримав інвалідність 2-ї групи (а.с. 77). Згідно до витягу з наказу командира 30-ї окремої гвардійської механізованої бригади (по особовому складу) № 91-рс від 03.06.2015 року [PERSON] , старший солдат військової служби за контрактом, старший стрілець механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону звільнений з військової служби у запас (за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час). Згідно до витягу з наказу командира в/ч польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №132 від 03.06. 2015 року [PERSON] , був виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. З котлового забезпечення був знятий 03.06.2015 року і направлений для зарахування на військовий облік до Новоград - Волинсько - Червоноармійського ОМВР Житомирської області (а.с. 78). Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації, порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між\~Україною і\~Російською Федерацією\~про статус\~та умови\~перебування Чорноморського\~флоту Російської\~Федерації на\~території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 року №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію у відношенні до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року № 337-VII. 23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29.08.2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А.Ф. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України». Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так міжнародною спільнотою. Протягом 2014-2015 року в Україні було проведено шість хвиль мобілізації, за час яких призвано приблизно 65 тис. осіб. Станом на 08.08.2017 року статус учасника бойових дій отримали 306 199 українців, в тому числі 205 192 військовослужбовця Збройних Сил України. За даними Генерального штабу України, з квітня 2014 року по кінець жовтня 2017 року, держава втратила близько 10710 військовослужбовців. З цих осіб 2333 військовослужбовці загинуло, 8377 отримали поранення і травми різного ступеня тяжкості. Як зазначалося раніше, заявник виконував обов`язки військової служби. При цьому, брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України в Донецькій та Луганській області. В зоні проведення бойових дій на сході України він виконував бойові завдання. [PERSON] посилається на те, що, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України він отримав поранення. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області України було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Згідно з ч. 3 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Встановлення юридичного факту поранення при виконанні обов`язку військової служби 30.07.2014 року на території Донецької області в районі села Степанівка Шахтарського району Донецької області, Україна, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, буде породжувати юридичні наслідки набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Вважає встановлення факту того, що він отримав поранення саме внаслідок військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено. У ст. 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02.06.2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2\~\~ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст. 4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У ч.4 ст. 10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan\~\~and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan\~\~v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu\~\~and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan\~\~v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan\~\~v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №\~\~40167/06, § 132). Згідно з ч.1 та п. 5 ч. 2 ст.234 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч.2 ст. 256 ЦПК України 2004 року у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Таким чином, встановлення поранення при виконанні обов`язку військової служби 04.08.2014 року на території Донецької області поблизу селища Степанівка Шахтарського району Донецької області України, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, буде породжувати юридичні наслідки набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для нього. Враховуючи викладене, на підставі аналізу зазначених положень закону, суд визначив підстави для висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Незважаючи на те, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз. 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п. 19\~\~постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. Судом вчасно надсилались на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи. Представник Російської Федерації у судових засіданнях участі не брав, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляв. Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Підстав відступити від такого висновку за правилами ст. 403 ЦПК України під час розгляду цієї справи не встановлено. Суд також враховує правову позицію Верховного Суду у аналогічних справах, викладену у постановах від 14 березня 2018 року по справі № 363/2981/16-ц (провадження №61-4043 св 18), від 7 березня 2018 року по справі № 759/759/17 (провадження\~\~№ 61-3786св18), від 06 червня 2018 року по справі № 428/13977/16-ц (провадження № 61-3831 св 18), від 21 березня 2018 року по справі № 417/3852/17 (провадження № 61-4150св18) та ін. Враховуючи викладене, заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved