Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

у березні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Відділ державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ м. Києва про визнання права власності на автомобіль та скасування постанови. 11 червня 2013 року представником позивача подано заяву про зміну позовних вимог, у якій просив суд визнати довіреність удаваним правочином, визнати укладеним між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі продажу від 16.01.2008 р. автомобіля марки «Опель», державний номер [NUMBER], визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Опель», державний номер [NUMBER]; зобов'язати ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві скасувати постанову від 15.05.2008 р. № 912/3. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 січня 2008 року він придбав у [PERSON] спірний автомобіль. Домовившись усно про всі істотні умови купівлі-продажу автомобіля він сплатив [PERSON] 7000 доларів США, після чого [PERSON] видав на його ім'я довіреність, надавши йому повноваження повного розпорядження, користування та володіння транспортним засобом. Вважає, що він фактично вчинив удаваний правочин, оскільки замість договору купівлі-продажу оформив довіреність. Згодом коли він звернувся до МРЕО з метою переоформлення автомобіля на його ім'я, то з'ясував, що перереєструвати автомобіль на себе він не може, оскільки не може сам собі його продати. У березні 2013 року співробітниками ДАЇ у нього був вилучений спірний автомобіль, оскільки такий перебував під арештом відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві через несплату [PERSON] заборгованості по аліментах. Зазначив, що він набув право на спірний автомобіль на законних підставах, оскільки [PERSON] вчинив з ним правочин договору купівлі продажу. В процесі розгляду справи представник позивача уточнив змінені позовні вимоги та просив суд визнати удаваним правочин, оформлений довіреністю від 16.01.2008 року, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], який був вчинений для приховування іншого фактично вчиненого правочину, договору купівлі-продажу автомобіля; визнати укладеним між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 16.01.2008 р. автомобіля марки «Опель», державний номер [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Опель», державний номер [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги із змінами та просив суд задовольнити їх з вищевказаних підстав. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги із змінами не визнали та зазначили, що [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] спадщину щодо майна не прийняла, а тому не може бути належним відповідачем у справі. Також зазначили, що позивачем пропущений строк звернення до суду, просили з цих підстав відмовити у задоволенні позову. Третя особа ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві про розгляд справи повідомлена належним чином в судове засідання не з'явилась, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи у їх відсутності на адресу суду не направляла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він перебуває у дружніх відносинах з позивачем, часто приходив до нього в цех за місцем роботи. Разом з позивачем ходив на авторинок взимку 2008 року, після чого поїхали до [PERSON], який продав позивачу автомобіль. Також йому відомо, що куплений позивачем автомобіль конфіскований. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачку та її представника, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини у справі, судом встановлено, що 16 січня 2008 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] була посвідчена довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] на право користування і розпорядження, та з правом продажу, міни, здачі в оренду належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Опель», державний номер [NUMBER] .(а.с.6). Також судом встановлено, що [PERSON][INFO] року раптово помер та підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). Відповідачка [PERSON] як спадкоємиця майна померлого, спадщину не прийняла (а.с.84). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що довіреність, яку 16.01.2008 року [PERSON], оформив на нього щодо автомобіля марки «Опель», державний номер [NUMBER] підлягає визнанню удаваною, оскільки вважає, що між ним та [PERSON] фактично було укладено договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля. Разом з тим, суд не може погодитись з таким обґрунтуванням, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Як вбачається з матеріалів справи, 16.01.2008 р. нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], посвідчено довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON], [PERSON], незалежно один від одного, користуватись і розпоряджатися належним йому транспортним засобом марки «Опель», державний номер [NUMBER], яка видана з правом передоручення, терміном на три роки і дійсна до 16.01.2011 року. За своїм юридичним змістом довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Крім того, на підставі доручення повірений не має права укладати угоду від імені особи, яку він представляє, відносно себе особисто (ст. 238 ч. 3ЦК України). Отже, довіреність на керування та розпорядження спірним автомобілем не є правочином, згідно з яким відбувається перехід права власності і видачу такої довіреності не можна вважати договором купівлі-продажу. Позивач у своїй позовній заяві просить визнати довіреність, посвідчену 16.01.2008 р. нотаріусом КМНО [PERSON] удаваним правочином, і визнати, що в дійсності сторони уклали договір купівлі-продажу належного [PERSON] автомобіля «Опель». На виконання умов договору купівлі-продажу [PERSON] передав позивачу вказаний автомобіль, а останній, в свою чергу, сплатив відповідачу 7000 доларів США, які він отримав в повному обсязі та підтверджується розпискою (а.с.7). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму грошей. Зі змісту наведених норм права вбачається, що істотними умовами договору купівлі-продажу є визначення майна (товару), яке продавець зобов'язується передати у власність покупцеві і вартість цього майна. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження своїх доводів позивач в порядку ст. 60 ЦПК України не надав жодного доказу. Його доводи ґрунтуються на його поясненнях. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо удаваності довіреності, і укладання в дійсності договору купівлі-продажу, [PERSON] посилається, зокрема на передачу ним 16 січня 2008 р., тобто в день підписання довіреності, [PERSON] грошових коштів у розмірі 7000 доларів США. Підтвердженням даного факту, на думку позивача, є розписка про отримання [PERSON] зазначених грошових коштів. (а.с. 7) Разом з тим, зазначені докази не є підставою для задоволення позову. Розписка, як форма договору, положеннями ЦК України передбачена тільки при укладанні договору позики (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Пояснення свідка [PERSON] суд оцінює критично і до уваги не приймає. Крім того, відповідно до ч. 1,4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Однак, п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. В порядку ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Право власності на автомобіль підлягає державній реєстрації і настає з моменту його реєстрації в органах ДАІ. Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Судом встановлено, що після 16 січня 2011 року строк дії довіреності не продовжувався. Жодного доказу, який свідчив би про те, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу автомобіля та зареєструвати його в органах ДАІ суду не надані. Більше того, із змісту довіреностей вбачається, що [PERSON] уповноважив трьох осіб розпоряджатися спірним автомобілем, а не лише позивачу управляти і розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти, заставляти і таке інше) належним йому автомобілем, тобто надав повноваження лише на вчинення дій від його імені. Отже, зазначені письмові докази спростовують доводи позивача, що між ними був укладений договір купівлі-продажу автомобіля. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаних вимог чинного законодавства сторонами договору додержано не було, а отже і правочин не може вважатися вчиненим. Оскільки перехід права власності до позивача не відбувся, а тому суд не вбачає порушення прав позивача. За таких підстав вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed