Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Комунальне підприємство «Водоканал» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі мешкають за адресою: [ADDRESS] , та користуються послугами КП «Водоканал», а тому зобов`язані щомісяця проводити оплату за централізоване водопостачання і водовідведення. Однак, відповідачі не у повному обсязі здійснювали оплату за послуги, внаслідок чого, за період з 01.07.2018 по 31.05.2021 у них виникла заборгованість у розмірі 32 967 грн. 71 коп. На підставі чого, просить стягнути з відповідача суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір. Ухвалою судді від 15 липня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення у порядку спрощеного позовного провадження. 15.11.2021 представник відповідача [PERSON] - адвокат Ісаєва Н.С. надала суду заяву, в якій просила долучити до матеріалів справи платіжне доручення № 78466920 від 10.11.2021 в якості доказу сплати суми боргу у розмірі 32 967, 71 грн. та просила розглядати справу за відсутності відповідача та його представника. 16.11.2021 представник позивача надав суду клопотання, в якому зазначив, що відповідачі погасили заборгованість, чим визнали свій борг. Тобто, на теперішній час відсутній предмет спору, а тому справа підлягає закриттю у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. У зв`язку із чим просив суд закрити провадження по справі, повернути сплачений при подачі позовної заяви судовий збір у сумі 2270 грн. та провести розгляд справи за відсутності представника позивача. У зв`язку із неявкою сторін у судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого водопостачання і водовідведення у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Також встановлено, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 14.07.2021, [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розрахунку суми заборгованості, за період з 01.07.2018 по 31.05.2021 заборгованість відповідачів за надані послуги з централізованого водопостачання і водовідведення складає 32 967 грн. 71 коп. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин і до 01.05.2019 року регулювалися Законом України "Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, а після Законом Україні про Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII. Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV було передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Вказані вимоги кореспондуються з Законом України "Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, а саме ст. 9 зазначеного закону передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК УРСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачі належним чином не здійснювали оплату вартості послуг з водопостачання та водовідведення. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок, відповідно до якого за відповідачем рахувався борг за послуги з водопостачання та водовідведення, за період з 01.07.2018 року по 31.05.2021 року, у розмірі 32 967 грн. 71 коп., що складається із заборгованості за: холодне водопостачання 17 966,46 грн.; холодне водовідведення 9 764,49 грн.; гаряче водовідведення 5 236,76 грн. Разом з тим, з наданої відповідачем копії платіжного доручення № 78466920 від 10.11.2021 вбачається, що відповідач [PERSON] сплатив заборгованість у сумі 32 967,71 грн., призначення платежу: оплата за водопостачання та водовідведення, особовий рахунок [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення у розмірі 32 967,71 грн. була сплачена відповідачем. Відсутність заборгованості відповідачів перед позивачем підтверджена представником позивача у клопотанні про закриття провадження, яке подане до суду 16.11.2021. Водночас, представником позивача зазначене клопотання мотивовано тим, що після відкриття провадження у цій справі відповідач погасив заборгованість, чим визнав свій борг, тобто, станом на день подання клопотання, відсутній предмет спору, у зв`язку з чим представник позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, просить закрити провадження по справі, та посилаючись на п. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» просить повернути сплачений при звернені до суду судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Розглянувши клопотання представника позивача про закриття провадження у цій справі, суд приходить до наступного. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд із цим, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрито з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження 61-1807св20) та від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20). З огляду на те, що [PERSON] погасив заборгованість після відкриття провадження у справі, у зв`язку з чим КП «Водоканал» на час розгляду справи судом не має майнових претензій до відповідача, клопотання представника позивача про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що клопотання представника позивача про закриття провадження по справі не підлягає задоволенню, а вимоги клопотання в частині повернення судового збору є похідними від вимог про закриття провадження, підстави для повернення судового збору відсутні, через що задоволенню такі вимоги також не підлягають. Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи, що до суду представником позивача не було подано заяву про відмову від позову, на час ухвалення рішення заборгованість відповідачем сплачена у повному обсязі, суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд врахував положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до яких у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вищезазначеного, приймаючи до уваги, що відповідачем фактично визнано позов у повному обсязі (заборгованість сплачено повністю), суд прийшов до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме у розмірі 1135 грн. 00 коп.

Outcome: dismissed