Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

01.10.2019р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ФОП [PERSON] , АТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою (а.с. 2-4). Ухвалою судді від 22.10.2019р. відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 23-24). Ухвалою судді від 11.12.2019р. за клопотанням позивачки витребувано докази - витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська оригінал справи № 2/0417/2296/20125 по якій 29.02.2019р. винесено заочне рішення від 19.03.2008р. (а.с. 34-36). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона у період з 1998 по 2016 рік змінювала прізвище на « [PERSON] » у зв`язку із перебуванням у шлюбі з [PERSON] 19.03.2008 р. чоловік позивачки - ФОП [PERSON] уклав з КБ «ПриватБанк» кредитний договір № 1872. Того ж дня вона уклала з КБ «ПриватБанк» договір поруки №1872/П-2, відповідно до п. 1 якого позивачка (на той час [PERSON] ) поручилася перед КБ «ПриватБанк» за виконання ФОП [PERSON] обов`язків за кредитним договором від 19.03.2008р. №1872 як солідарний боржник. Як випливає з довідки КБ «ПриватБанк» від 24.03.2019р. №EHNNG9HTAJ61PQ1F, КБ «ПриватБанк» вважає договір поруки від 19.03.2008р. №1872 чинним. Позивачка вважає, що порука є припиненою на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України(у редакції на момент укладення правочину), оскільки КБ «ПриватБанк» не пред`явив до неї вимоги протягом шести з половиною років з дня настання строку виконання основного зобов`язання, а також у зв`язку із тим, що між ФОП [PERSON] і КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду від 31.07.2009р., якою збільшено обсяг зобов`язань за основним кредитним договором, на укладення якої вона згоди не надавала. Тому порука припинилася 31.07.2009р. На підставі викладеного, просила визнати поруку припиненою. Відповідач позовні вимоги не визнав. 21.11.2019р. представник відповідача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 13.08.2018р. - а.с. 30-31) надав відзив на позовну заяву, в якому не погодився з доводами позивачки. Вказав, що договором поруки сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до донного виконання зобов`язань за кредитним договором. Виходячи з умов договору і норм ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, у спірній ситуації порука не може вважатися припиненою. Не погодився із доводами позивачки про те, що було збільшено обсяг відповідальності боржника додатковою угодою між банком і ФОП [PERSON] від 31.07.2009р., у зв`язку з чим припинилися зобов`язання за договором поруки з 31.07.2009р. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржника в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання (ч. 1 ст. 559 в редакції Закону № 2477-VІІІ від 03.07.2018р.). Згідно з п. 4 ст. 559 (в редакції Законів № 1414-VIII від 14.06.2016р. та № 2478-VIII від 03.07.2018р.) порука припишяться після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука приціняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частішою зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частина такого зобов`язання. Відповідно до перехідних положень Закону № 2478-VIII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення йото в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини 4 статті 36 Законі 3 країни «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію нього Закону. З урахуванням вказаного, вважав, що відносини розповсюджується дія перехідних положень Закону № 2478-VIII від 03.07.2018р., а тому відсутні підстави для припинення поруки у зв`язку із зміною обсягу зобов`язань за додатковою угодою від 31.07.2009р. Крім того, відповідач повідомив про наявне заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012р., яким солідарно стягнута заборгованість з [PERSON] , [PERSON] і ПАТ «Акцент-Банк» за кредитним договором № 11872 від 19.03.2008р., і яке станом на листопад 2018 року не виконано. Також вважав, що позивачкою пропущений строк позовної давності щодо вимог про припинення її зобов`язання з 31.07.2009р. у зв`язку із зміною обсягу відповідальності, адже з позовом позивачка звернулась лише у вересні 2019 року. Просив д застосувати наслідки пропуску строку позовної давності передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України, у позові відмовити. Позивачка 27.11.2019р. ознайомившись з матеріалами справи і 03.12.2019р. надала заяву, в якій вказала, що правом на надання відповіді на відзив скористатися не бажає (а.с. 32-33). Водночас за її клопотанням, яке надійшло після того - 11.12.2019р. ухвалою судді від 11.12.2019р. витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська оригінал справи № 2/0417/2296/20125 по якій 29.02.2019р. винесено заочне рішення від 19.03.2008р., яка надійшла до суду 20.01.2020р. (а.с. 39 - 74). Враховуючи категорію спору (малозначна справа), справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, вважаю, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено при розгляді справи, позивачка [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » при реєстрації шлюбу 14.11.1998р. з [PERSON] , що підтверджується інформацією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб станом на 17.09.2019р. (а.с. 17). 19.12.2016р. позивачка знову змінила прізвище на первісне « [PERSON] », що видно зі свідоцтва про зміну імені від 19.12.2016р. (а.с. 18). Встановлено, що 19.03.2008р. між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ФОП [PERSON] було укладено кредитний договір № 1872 у вигляді відновлювальної кредитної лінії. Ліміт кредитного договору складав 338 000,00 дол.США. Термін повернення кредиту згідно Графіку зменшення поточного ліміту (додаток № 1 до договору) - до 18.03.2013р. Сума кредиту до погашення щомісячно становила 6 760,00 дол.США щомісячно до 25 числа кожного місяця, починаючи з 25.02.2009р. і до 25.02.2013р., останній платіж - до 18.03.2013р. (а.с. 13). Того ж дня - 19.03.2008р. між [PERSON] (позивачкою, яка нині має прізвище « [PERSON] ») і КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки №1872/П-2, відповідно до п. 1 якого позивачка поручилася перед КБ «ПриватБанк» за виконання ФОП [PERSON] обов`язків за кредитним договором від 19.03.2008р. №1872 (а.с. 5). Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно з п. 4 договір поруки у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У відповідності до п. 11 договору поруки, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання його зобов`язань за кредитним договором. Згідно з долученою позивачкою довідкою КБ «ПриватБанк» від 24.03.2019р. №EHNNG9HTAJ61PQ1F, вона станом на 24.06.2019р. є поручителем по кредитному договору № 1872 , відкритого на [PERSON] (а.с. 19). Позивачка вважає, що порука є припиненою відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент укладення договору поруки), оскільки КБ «ПриватБанк» не пред`явив до неї вимоги протягом шести з половиною років з дня настання строку виконання основного зобов`язання. У відповідності до ст. 559 ЦК України (в редакції, на момент укладення правочинів - кредитного договорів і договору поруки) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.. Згідно з п. 11 договору поруки, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання його зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Отже, умови договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов`язань боржника за основним договором або не встановлюють строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України. Тому у цьому випадку застосовується припис ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, відповідно до якого порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок ВСУ, викладений у постановах від 29.03.2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14.06.2017 року у справі № 644/6558/15-ц). Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредитору у позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначений правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 року у справі № 14-265цс18. Встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2012р. по справі № 2/0417/7571/2012 задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] і ПАТ «Акцент-Банк» Стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 1872 від 19.03.2008р. в сумі 6 776 848,50 грн. Стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10 000,00 грн. Як свідчать матеріали витребуваної судом справи, банк звернувся із позовом до поручителя із позовом [PERSON] Чамати про стягнення заборгованості 13.02.2012р. (а.с. 41). Заочне рішення ніким не оскаржувалося. Отже, АТ «ПриватБанк» було дотримано визначений статтею 559 ЦК України строк на звернення до поручителя із вимогою (позовною), оскільки строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором визначений до 18.03.2013р., а банк звернувся із позовом до поручителя із позовом про стягнення заборгованості 13.02.2012р. - тобто достроково. З урахуванням норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, правових висновків вищих судів, суд не приймає доводи позивачки про відсутність правових підстав для припинення поруки у зв`язку з пропуском банком шестимісячного строку на звернення до суду з позовом до поручителя. Стосовно доводів позивачки про те, що за основним зобов`язанням (кредитним договором) додатковою угодою був збільшений обсяг зобов`язань без згоди поручителя, то ці доводи не гуртуються на дійсних обставинах справи. 31.07.2009р. між ФОП [PERSON] і ПАТ КБ «Приватбанк» укладено додаткову угоду, якою додаток до основного кредитного договору № 1 - графік погашення заборгованості викладений в іншій редакції. Згідно із цим (оновленим) графіком, термін повернення кредиту не змінився - кінцевий термін сплати залишився визначеним до 18.03.2013р., було збільшено поточний ліміт (зокрема, первісний поточний ліміт станом на 25.01.2010р. був 256 880 дол.США, а у додатковій угоді станом на 25.01.2010р. - 329 333 дол. США), сума щомісячних платежів збільшилася до 8 667,00 дол.США - до 25 числа кожного місяця, починаючи з 25.01.2010р. і до 25.02.2013р., а останній платіж - до 18.03.2013р. (а.с. 15). Разом із тим, як видно зі графіків погашення заборгованості до основаного договору і до додаткової угоди, загальна сума кредитних коштів, стосовно якої встановлено зобов`язання [PERSON] щодо погашення щомісячними платанами - 338 000,00 грн. - не змінилася, а змінився лише графік її погашення та збільшився кредитний ліміт (сума коштів, яка може бути надана у розпорядження позичальника). Інші умови кредитного договору у додатковій угоді залишилися незмінними, адже не обумовлювалися у додатковій угоді взагалі. Верховний Суд у постанові від 19.12.2018р. по справі № 646/10179/16-ц (провадження № 61-1649св17), роз`яснив, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту. Зі змісту вказаної норми випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. Судом установлено, що додатковою угодою не змінилося основне зобов`язання, тобто її укладення не призвело до збільшенням розміру плати за користування кредитом, яка призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя. За таких обставин, не можна вважати, що зобов`язання за договором забезпечення кредиту (поруки) припинилося на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України. З урахуванням викладеного, позивачкою не доведені обумовлені ст. 559 ЦК України підстави припинення поруки, тому її вимоги не підлягають задоволенню. Слід зазначити (стосовно доводів відповідача про застосування ст. 559 ЦК України в редакції закону від 03.07.2018р.), що внесені до ст. 559 ЦК України Законом України від 03.07.2018р. № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» (введений в дію 04.02.2019р.), не поширюються на правовідносини сторін по даному спору, оскільки відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. З викладеного випливає, що положення частин 1 і 4 статті 559 ЦК України в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018р. підлягають застосуванню, в тому числі і до правовідносин, які виникли до введення його в дію (виникли до 04.02.2019р.), та продовжують існувати після введення в дію даного Закону (тобто після 04.02.2019р.). Враховуючи викладене, до спірних правовідносин не підлягають застосування положення частин 1 і 4 ст. 559 ЦК України в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018р., оскільки спірні правовідносини виникли до введення в дію Закону, а саме: 19.03.2008р. і не продовжують існувати після введення в дію Закону, тобто після 04.02.2019р., оскільки строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 13.03.2008р. настав 18.03.2013р. В абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням того, що позовні вимоги не доведено, підстави для застосування строку позовної даності - відсутні. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 774,40 грн. з відповідача не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed