Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивач 22.06.2015 року звернулась до суду з зазначеним позовом (а.с.3,4), який неодноразово уточнювала (а.с.25,26,37,38) та просила суд на підставі ст.358 ЦК України надати їй у володіння та користування 42/147 частин домоволодіння [ADDRESS], надати їй у користування житлові кімнати 2-4 площею 6,3 кв.м., 2-3 площею 11,1 кв.м., 2-2 площею 7,8 кв.м., кухні 2-1 площею 4,2 кв.м., туалет та ванна кімната 2-5 площею 1,9 кв.м. та 1,4 кв.м. В обґрунтування позовних вимог послалась на наступні обставини. За адресою [ADDRESS] розташовані два окремих житлових будинку під літерами А та Б. Згідно договору купівлі - продажу від 04.09.2001 року вона придбала 42/147 часток домоволодіння, що розташовано за адресою [ADDRESS]. Інші частки зазначеного домоволодіння належать відповідачам [PERSON] та [PERSON] Її частка домоволодіння знаходиться у житловому будинку під літерою А, який у 2001 році під час купівлі мав два різні входи та складався з двох різних квартир. Її квартира складається з житлових кімнат 2-4 площею 6,3 кв.м., 2-3 площею 11,1 кв.м., 2-2 площею 7,8 кв.м., кухні 2-1 площею 4,2 кв.м., туалета та ванної кімнати 2-5 площею 1,9 кв.м. та 1,4 кв.м. Друга частина вказаного будинку належить [PERSON] [PERSON] не заперечує проти встановленого порядку користування житловим будинком під літерою А, проте [PERSON] заперечує у добровільному порядку виділити її частку, встановити порядок користування належною їй частиною домоволодіння. Іншої власності у неї немає. Тому вона вимушена звернутися до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано у провадження судді [PERSON] (а.с.1). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.09.2015 року провадження у справі було відкрито на підставі ст.122 ЦПК України (в редакції, що діяла на той час) (а.с.28). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.02.2016 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування спільною частковою власністю до розгляду цивільної справи № 182/7872/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], в якості третьої особи [PERSON], про визнання 42/147 частин домоволодіння [ADDRESS] спільним майном подружжя набутого за час шлюбу та визнання за нею права власності на 42/147 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.49). 03.10.2016 року справу було передано у провадження судді Рибакової В.В. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку із звільненням судді [PERSON] з посади у відставку (а.с.51). 15.12.2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій редакції. У відповідності до п.9 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.09.2018 року поновлено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування спільною частковою власністю; призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті (а.с.61,62). Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить її підпис у розписці про слухання справи від 13.11.2018 року (а.с.67). Причини неявки суду не повідомила. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутністю такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи викладене, суд розглянув справу за відсутності позивача, яка про день, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином за місцем реєстрації (а.с.22). До суду повернувся конверт з судовою повісткою з викликом на 23.01.2019 року об 11.00 год., як не вручений у зв'язку із закінченням терміну зберігання (а.с.69). Судова повістка у відповідності до ч.8 ст.128 ЦПК України, вважається врученою. У матеріалах справи наявна заява [PERSON] від 23.10.2015 року (а.с.34) про розгляд справи за її відсутності, рішення просить ухвалити на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином за адресою реєстрації, яку вказано також в заяві відповідача (а.с.30,32). До суду повернувся конверт з судовою повісткою з викликом на 23.01.2019 року об 11.00 год., як не вручений у зв'язку із закінченням терміну зберігання (а.с.68). Судова повістка у відповідності до ч.8 ст.128 ЦПК України, вважається врученою. Суд на підставі ст.280 ЦПК України розглянув справу заочно. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом встановлено наступне. 04.09.2001 року [PERSON] купила 42/147 частини домоволодіння, що знаходиться: [ADDRESS], що підтверджується копією дублікату договору купівлі-продажу, ВМР №318590 р.н.1-430, виданого 13.03.2010 року Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою [PERSON] замість втраченого (а.с.13,13-на звороті). З дублікату договору купівлі-продажу вбачається, що 04.09.2001 року Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою був посвідчений договір купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за № 1-1570, згідно якого [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила 42/147 частини домоволодіння, розташованого на земельній ділянці 404 кв.м., до якого входять глинобитний. обкладений цеглою житловий будинок А, жилою площею 41,8 кв.м., глинобитний житловий будинок Б, жилою площею 54,8 кв.м., сарай В, сарай Г, сарай Д, душ «д», вбиральня З, спорудження №1-5, що знаходяться: [ADDRESS]. Вказане також підтверджується технічним паспортом на 42/147 частин садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] станом на 04.10.2012 року (а.с.7-10). Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №36091204 від 02.11.2012 року (а.с.11,11-на звороті), право приватної спільної часткової власності на 42/147 часток домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 13.03.2010 рн.1-430 за [PERSON]; право приватної спільної часткової власності на 11/49 часток домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.1995 р.№1-1347 за [PERSON]; право приватної спільної часткової власності на 24/49 часток домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2009, свідоцтва про право власності від 03.04.1981 за [PERSON]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.06.2015 року, зареєстровано в реєстрі за № 3-733 (а.с.5), спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON], який помер [INFO], є його донька [PERSON]. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 24/49 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На земельній ділянці розташовано гл/карк. обкладений цеглою житловий будинок літ.А житловою площею 41,8кв.м., загальною площею 67,5 кв.м., гл/бит., гл/бит. обкладений цеглою житловий будинок літ. Б, житловою площею 54,8кв.м., загальною площею 71,7 кв.м., шл/бл сарай літ.В, цегляний сарай літ. Г, спорудження №1-5. Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №39354775 від 19.06.2015 (а.с.6,6-на звороті), Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №40716442 від 19.06.2015 (а.с.12,12-на звороті). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 19.04.2010 року зверталась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку спадкового майна в порядку спадкування за законом, яким просила суд визнати за нею право власності на 42/294 частин домоволодіння по [ADDRESS]; 11/56 частин домоволодіння [ADDRESS]; 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]; 19/100 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Рішенням Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 11.07.2011 року (а.с.42-43) позов [PERSON] задоволено частково; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 19/100 частин домоволодіння з господарськими будовами по [ADDRESS], в іншому відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2011 року (а.с.44-46), Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2011року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку спадкового майна в порядку спадкування за законом відносно 11/56 частин домоволодіння по [ADDRESS] та 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] скасовано, позов в зазначеній частині залишено без розгляду; рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2011року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 42/294 частини домоволодіння по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] змінено в частині обґрунтування відмови в задоволенні зазначених вимог; в іншій частині рішення суду залишено без змін. Рішення набуло чинності 03.11.2011 року. Як зазначалось вище, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.02.2016 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування спільною частковою власністю до розгляду цивільної справи № 182/7872/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], в якості третьої особи [PERSON], про визнання 42/147 частин домоволодіння [ADDRESS] спільним майном подружжя набутого за час шлюбу та визнання за нею права власності на 42/147 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.49). Рішенням Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 19.06.2018 року по справі 182/7872/15-ц (а.с.52-59), позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - задоволено; визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 42/147 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], що придбані у період зареєстрованого шлюбу, право власності зареєстровано за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу, ВМР №318590 р.н. 1-430, 13.03.2010, Перша Нікопольська державна нотаріальна контора; визнано за [PERSON] право власності на 42/294 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку - відмовлено. Рішення набуло чинності 30.07.2018 року. Вказаним рішенням встановлено, що 42/147 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], що придбані у період зареєстрованого шлюбу, суд вважає доведеним факт того, що померлому [PERSON] належала 1/2 частина 42/147 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], що складає 42/294 частки спірного майна, та вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 42/294 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] (а.с.58). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Позовні вимоги позивач після ухвалення рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 19.06.2018 року та поновлення провадження по даній справі не уточнила. Беручі до уваги рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 19.06.2018 року, яким встановлено, що 42/147 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], що придбані у період зареєстрованого шлюбу, що померлому [PERSON] належала 1/2 частина 42/147 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], що складає 42/294 частки спірного майна, та вказаним рішеням визнано за [PERSON] право власності на 42/294 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], то позивачу [PERSON] належить 1/2 частина 42/147 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], що складає 42/294 частки майна. З наявної у матеріалах справи копії технічного паспорту садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] на 42/147 частки, виготовленого станом на 04.10.2012 року (а.с.7-10) вбачається, що житловий будинок літ. А складається з кімнат 1-1,1-2,1-3,1-4,1-5 та спірних житлових кімнат 2-4 площею 6,3 кв.м., 2-3 площею 11,3 кв.м., 2-2 площею 8,7 кв.м., кухня 2-1 площею 4,2 кв.м., туалету та ванної кімнати 2-5 площею 1,9 кв.м. та 1,4 кв.м. (а.с.9). Спірні житлові кімнати є суміжними та становлять 42/147 частин домоволодіння [ADDRESS]. Частка майна позивача складає 42/294 частки майна. Після поновлення провадження у даній справі суду нового технічного паспорту представлено не було. Суд вважає, що позивачем не обґрунтовано заявлені позовні вимоги, враховуючи рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 19.06.2018 року, не представлено доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, не представлено доказів щодо можливого встановлення порядку користування майном, що є спільною частковою власністю сторін, враховуючи рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 19.06.2018 року. За таких обставин визначити порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю та надати позивачу у користування кімнати, які просить позивач не можливо. Позивачем експертиза щодо можливих варіантів порядку користування спірним майном не проводилась, доказів такого суду не представлено, клопотання щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи щодо можливих варіантів порядку користування спірним майном не заявлялось. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Так як позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню на його користь сплачений ним судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed