Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

17 червня 2020 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійснені Військової академії (м. Одеса) права користування та розпорядження приміщення № 3 будівлі № 12 по вул. Фонтанська дорога, 4 у м. Одеса. Позов обґрунтовано наступним. Будівля Військового містечка № 12, що розташована по вул. Фонтанська дорога, 4 у м. Одеса, є військовим майном, яке знаходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Вiйськової академії, про що акт приймання (передач) будинків, споруд та території військового містечка № 16 від 20.08.2013 р. У приміщенні № 3 будівлі [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON] без жодних правових підстав. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 25 червня 2020 року вказану цивільну справу передано за підсудністю до Приморського районного суду міста Одеси, у зв`язку з тим, що відповідно до відомостей Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 17 серпня 2020 року справу прийнято до провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 21 грудня 2020 року. У судове засідання 21 грудня 2020 року з`явився представник позивача Військової академії (м. Одеса). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Розгляд справи відкладено на 23 березня 2021 року. У судове засідання 23 березня 2021 року сторони не з`явилися. Від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 25 травня 2021 року. У судове засідання 25 травня 2021 року сторони не з`явилися. Від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності. Від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Розгляд справи відкладено на 03 серпня 2021 року. 18 травня 2021 року до суду від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшло клопотання про прийняття зустрічної позовної заяви до Військової академії м. Одеса про визнання права користування жилим приміщенням. У судове засідання 03 серпня 2021 року з`явилися представник позивача Військової академії (м. Одеса) та представник відповідачів Чикало О.П. та Чикало Г.І. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] позов не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача Військової академії (м. Одеса) заперечував проти прийняття зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що відповідачі пропустили строк для звернення із зустрічним позовом. Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] про прийняття зустрічної позовної заяви. По справі оголошено перерву на 20 жовтня 2021 року. З 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній відпустці. У судове засідання 20 жовтня 2021 року з`явився представник відповідачів та просив у задоволенні позову відмовити. Позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного. Будівля Військового містечка № 12, що розташована по вул. Фонтанська дорога, 4 у м. Одеса, є військовим майном, яке знаходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Вiйськової академії, про що акт приймання (передач) будинків, споруд та території військового містечка № 16 від 20.08.2013 р. Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.01 року № Д-14 "Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України від тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей" вищевказана будівля № 12 переобладнана під тимчасове житло військовослужбовців та членів їх сімей та використовується для проживання безквартирних військовослужбовців. Приміщення 3 будівлі [ADDRESS] було надане військовослужбовцю прапорщику [PERSON] разом із сім`єю для тимчасового проживання у зв`язку із проходженням військової служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі. Відповідачі займають спірне приміщення з 01.07.2000 р., самостійно утримують житлове приміщення, здійснюють відповідні поточні та капітальні ремонти, сплачують всі комунальні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями. Іншого житла відповідачі не мають. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У\~статті 114 ЖК УРСР\~передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою\~статті 116 ЖК УРСР\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Позивачем не було доведено, що відповідачі самоправно зайняли жиле спірне приміщення. Матеріали цивільної справи не містять доказів того, що відповідачі незаконно проживають у приміщенні 3 будівлі [ADDRESS] . Представник позивача не аргументував ні мету подання позову про виселення [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. При цьому, саме обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції. Суд звертає увагу на те, що відповідачі постійно проживають у спірному приміщенні не мають іншого житла та мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене приміщення 3 будівлі [ADDRESS] є їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Таким чином, виселення [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого жилого приміщення не відповідатиме\~статті 47 Конституції України\~та\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. Таким чином, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. Отже, сам факт проживання [PERSON] та [PERSON] у спірному приміщенні не є безумовною підставою для їх виселення, а законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Згідно\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 ЦПК України. Згідно\~ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до\~ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до\~ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач Військова академія (м. Одеса) у встановленому законом порядку не довів своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed