Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вимогою стягнути із Золочіського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» середній заробіток (компенсацію) за час затримки розрахунку при звільненні по фактичний день розрахунку у сумі 41\~822,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 10\~000.00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] був звільнений із посади директора Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» 18.04.2016 року за згодою сторін. У день звільнення повного розрахунку не отримав. Повний фактичний розрахунок було здійснено лише 06.12.2016 року, тобто через сім місяців після звільнення. Тому, за увесь час затримки повного розрахунку відповідач повинен виплатити компенсацію у розмірі середньої заробітної плати. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відстуності. Проти задоволення позову заперечив. Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5 ст.97\~КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці..\~\~ Відповідно до ч.1 ст.116\~КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач з 11.11.2013р. перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді директора Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс»; 18.04.2016р. звільнений з роботи за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Як вбачається із Розрахунково-платіжної відомості №7 станом на 18.04.2016 року, відповідачем не виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 11797,21 грн. Відповідно до ч.\~1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116\~КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117\~КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст.117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до розяснень, які містить п.\~20 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №13\~від 24.12.1999р.\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116\~КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233\~КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Відповідачем надано докази суду щодо відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем. Зокрема, відповідач предявив довідку про наявність коштів на рахунку підприємства, які могли і мали бути використані на проведення розрахунку із позивачем, однак останній, виконуючи обовязки директора та маючи для цього достатні повноваження зумисне спрямував відповідні кошти на інші цілі, у звязку з чим не було проведено відповідний розрахунок вчасно. За таких обставин відсутні підстави для застосування положень ч.1 ст.117\~КЗпП України щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні у звязку з відсутністю його вини. Отже, ураховуючи невиконання відповідачем свого обов'язку перед позивачем щодо здійснення у день звільнення виплати всіх належних йому сум, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідност.237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів"чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Враховуючи те, що у процесі розгляду справи не було підтверджено факт порушення з боку відповідача трудових прав та інтересів позивача, які б призвели до його моральних страждань, то відповідно суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed