Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що сторони є співвласниками жилого будинку [ADDRESS]. [INFO] року в будинку сталася пожежа внаслідок чого згоріла частина будинку яка належала [PERSON], спадкоємцями якої є позивачка та [PERSON] які звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На час розгляду справи спадкоємці свідоцтва про право на спадщину не отримали. Для вирішення питання щодо реконструкції частини будинку який пошкоджено позивачці необхідно визначити порядок користування земельною ділянкою яка перебуває у фактичному користуванні співвласників будинку, тобто 437 кв м. Просить визначити порядок користування земельною ділянкою площею 437 кв м за адресою: [ADDRESS] Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивачка свідоцтво про право на спадщину не отримала, оскільки спадкове майно фактично повністю зруйновано, уцілілі господарські будівлі є приналежністю до головної речі яка знищена. За таких обставин свідоцтво про право на спадщину на такі будівлі видане бути не може. Враховуючи, що позивачка не оформила належним чином право на спадкове майно, у неї не виникло право користування земельною ділянкою. Таким чином, вона не має право вимагати визначення порядку користування земельною ділянкою. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність. Представник Скадовської міської ради Херсонської області проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Житловий будинок [ADDRESS] побудований [PERSON] в 1956 році та складався з 4 жилих кімнат, кухні, передньої. Жила площа 26,97 кв м.(а.с.16-17 інв. спр.) Спільна часткова власність на спірний будинок виникла в 1971 році в порядку розподілу майна подружжя в рівних частках. Відтак [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками будинку по 1\\2 частині в праві спільної часткової власності.(а.с.02 інв. спр.) Рішенням міської ради від 13.05.1971 року узаконено веранду площею 6,4 х2,3 м побудовану [PERSON], та сарай 3,17 х 4,17 м побудований на місті старого.(а.с. 25, 27 інв. спр.) В подальшому 1\\2 частину будинку належну [PERSON] продано [PERSON], яка в свою чергу в 1973 році продала [PERSON](а.с. 35, 39 інв. спр.) Рішенням міської ради №253 від 14.12.1986 року дозволено [PERSON] побудувати 2-й поверх до прибудови 8,2х3,5 м згідно проекту.(а.с.63 інв. спр.) Рішенням Скадовської міської ради №144 від 16.08.1989 року виділено для обслуговування жилого [ADDRESS] земельну ділянку площею 412 кв м, крім того дозволено [PERSON] внести в технічну документацію побудовані тамбур 1,9х2,6 м, сарай для палива 1,7х2,05м.(а.с.50 інв. спр.) На підставі договору купівлі-продажу, від 25.08.1989 року [PERSON] стала власником частини жилого [ADDRESS]. При цьому їй було відчужено жилі кімнати 2-2, 2-3, 2-1 веранда, тамбур «а», сарай «В», огорожа.(а.с.6-7) Рішенням №250 від 10.11.1993 року дозволено внести в технічну документацію прибудову 3,15х8,25 м та побудувати топкову та санвузол 2,5х5,1 м.(а.с.67 інв. спр.) Після смерті [PERSON] яка померла [INFO] року із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись позивачка та її брат [PERSON].(а.с.11) Як визнала позивачка, свідоцтво про право на спадщину вона не отримала. Відповідачка є співвласником 1/2 частини в праві спільної часткової власності на будинок, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2008 року після смерті [PERSON].(а.с.8) Таким чином, незважаючи на те, що [PERSON] придбала 1/2 частину будинку з конкретно визначеними будівлями, спільна часткова власність між співвласниками не припинена. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Таким чином, суд погоджується з доводами представника позивачки, що неотримання останньою свідоцтва про право власності на спадщину за наявності підтвердження факту звернення у шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не позбавляє позивачку права на спадщину. Відповідно до ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення, оскільки при цьому зникає сам об'єкт права власності. Разом з тим вказана стаття не містить визначення поняття «знищення майна» та переліку випадків, на які поширюється ця норма, зокрема залежно від причин знищення майна. У разі знищення майна, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Тобто припинення права власності на таке майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно. Так як, судові не надано даних про скасування державної реєстрації права спадкодавця на 1\\2 частину у праві спільної часткової власності на будинок, його слід вважати таким, що входить до спадкової маси, оскільки згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, суд не погоджується з доводами представника відповідача про відсутність у позивачки права на спадкування частки у праві власності на житловий будинок після смерті [PERSON] у зв'язку з частковим знищенням майна. Крім цього, судом не досліджувались допустимі докази які безперечно доводять неможливість реконструкції цього майна. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", якщо не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Спільна часткова власність на спірний будинок виникла в 1971 році в порядку розподілу майна подружжя в рівних частках. Відтак [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками будинку по 1\\2 частині в праві спільної часткової власності.(а.с.1 інв. спр.) Чинною редакцією ч.2 ст.120 ЗК України передбачено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача. Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 18.02.2016 року запропоновано варіанти порядку користування земельною ділянкою виходячи з ідеальних часток співвласників на жилий будинок та встановлено, що фактично у користуванні сторін перебуває ділянка площею 437 кв м.(а.с.176 -202) Так, як рішенням органу місцевого самоврядування виділено для обслуговування будинку 412 кв м, судові не надано доказів як місцезнаходження надлишків в розмірі 25 кв м так й законності підстав їх використання. Таким чином, сторони користуються ділянкою 25 кв м у відсутність на те правових підстав та не погоджується, що надлишок виник внаслідок технічної похибки під час виділення земельної ділянки. За таких обставин суд не може погодитись з висновком експерта яким надані варіанти користування ділянкою в межах 412 кв м, при цьому ним фактично окреслені нові зовнішні межі земельної ділянки, оскільки дані щодо встановлення таких меж на місцевості уповноваженим органом відсутні, а до повноважень експерта та суду не відноситься визначення таких меж. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК. Сторони проігнорували роз'яснення суду щодо необхідності їх звернення до міської ради для вирішення питання про додаткове виділення 25 кв м та на час завершення розгляду справи відповідне рішення органу місцевого самоврядування відсутнє. За таких обставин, суд позбавлений можливості також прийняти рішення щодо визначення порядку користування земельною ділянкою в розмірі 437 кв м, оскільки не наділений повноваженнями розпоряджатися комунальною власністю.

Outcome: dismissed