Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. Вона на початку жовтня 2004 року познайомилася з [PERSON]. Вони почали зустрічатися, та вже через тиждень вона переїхала зі своїми речами проживати до його квартири за адресою: [ADDRESS]. Весь цей час між ними були інтимні стосунки та вони фактично вели сімейне життя без укладання шлюбу. Однак, вже наприкінці грудня 2004 року вони посварилися та розірвали свої відношення. Вона повернулася проживати до себе до дому до батьків, що мешкають: [ADDRESS]. В березні 2005 року вона потрапила до лікарні та вже там дізналася про свою вагітність. Строк запліднення був встановлений початком листопада 2004 року, тобто в період з відповідачем сумісного життя. Вона повідомила відповідача про цю новину, але він відповів, що буде вирішувати визнавати факт батьківства чи ні тільки після народження дитини. [INFO] вона народила хлопчика, [PERSON], про що ВРАЦС Фрунзенського районного управління юстиції м. Харкова було зроблено актовий запис 496 від 17.08.2005 року та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.02.2006 року. Відомості про батька до свідоцтва про народження були внесені на підставі ст.135 СК України. Відповідач визнав своє батьківство, однак він відмовився подати в органи РАГСу заяву про реєстрацію батьківства. 14.01.2006 року було зареєстровано шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], та прізвище змінено на «[PERSON]». Однак 22.08.2006 року вони розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] (актовий запис №58 від 22.08.2006 року). Прізвище після розірвання шлюбу вона залишила «[PERSON]». Відповідно до ст. 128 СК України: «За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.» А відповідно до ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження Позивачка зазначила, що відповідач з дня народження дитини і до досягнення дитиною 6 років (2011 рік) надавав у середньому по 100-200 гривень в місяць на дитину. На теперішній час допомога з його сторони зовсім зупинилася. Вона вважає, що батьком дитини [PERSON] є саме відповідач [PERSON], а тому вважає, що він повинен відповідно до вимог закону надавати допомогу на утримання дитини. Позивачка також просить суд зобов'язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження дитини даних про батька та записати батьком дитини - [PERSON]. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Вважають цей позов таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. Позов [PERSON] він вважає безпідставним, надуманим, а факти, наведені в позові, не підтверджені будь-якими доказами. А саме: [PERSON] в позові вказує на те, що на початку жовтня 2004 року вона познайомилась зі мною, а потім "… через тиждень я переїхала зі своїми речами проживати до його квартири за адресою: [ADDRESS]. … між нами були інтимні стосунки та ми фактично вели сімейне життя без укладення шлюбу" Відповідач вважає, що це твердження позивача частково не відповідає дійсності, не підкріплене жодним доказом та є надуманим. А саме: а). Дійсно він познайомився з [PERSON] на при кінці вересня 2004 року біля метро «Героїв Праці» в м. Харкові. Вони обмінялись номерами телефону. Через деякий час вони поговорили по телефону і [PERSON] в телефонній розмові повідомила йому про свої негаразди у сімейному житті з чоловіком, з яким вона на той час перебувала у фактичному шлюбі. [PERSON] просила його допомогти їй знайти тимчасове житло, щоб виїхати з квартири, де вона мешкає з цим чоловіком. Він запропонував їй тимчасово пожити у нього, так як він має ізольовану трикімнатну квартиру і проживає один. До того ж він є приватним підприємцем і часто не буває дома через свою роботу. На початку жовтня 2004 року він передав ключ [PERSON] від своєї квартири і вона переїхала в його квартиру, взявши з собою лише саму куртку. Він пояснив [PERSON], що вона може заселитися в ізольовану кімнату площею 12.7 кв.м з лоджією. [PERSON] мешкала в цій кімнаті до кінця жовтня 2004 року та продовжувала шукати собі інше житло. В кінці жовтня (30 - 31 жовтня) 2004 року, тобто через тиждень після мітингу в підтримку В.А. Ющенко на площі Рози Люксембург, вона сказала, що їде до родичів в м. Купянськ і поїхала. [PERSON] повернулась через три тижні, передала мені гостинець - пляшку молока, та в цей же день поїхала в гості до своєї матері, яка жила на Салтівці. Повернулась [PERSON] від матері через два дні. Він спитав у неї, чи знайшла вона собі житло та запропонував повернути йому ключ від квартири. [PERSON] одразу віддала ключ, забрала свою куртку та поїхала. Це сталося в кінці листопада 2004 року. Після того, як [PERSON] виселилась, більше вона до нього в квартиру не приїжджала. б). Під час проживання [PERSON] в його квартирі вони не вели «сімейного життя» та не перебували в «інтимних стосунках», як вказує позивач. Ніхто із них навіть не мав таких намірів. З [PERSON] вони не вели спільне господарство, не вели спільний сімейний бюджет. За його відсутності [PERSON] користувалась його комп'ютером та спілкувалась з чоловіками в Інтернеті. В цьому я переконався після її від'їзду. Позивач в своєму позові вказала, що «наприкінці грудня 2004 року вони нібито посварилися та розірвали свої відношення» Відповідач наголошує, що з [PERSON] вони ніколи не сварилися. Для цього у них не було жодної причини. Навпаки, на прохання [PERSON] він надсилав їй двічі незначні суми грошей в Куп'янськ. Це було в листопаді-грудні 2004 року. Між ними склалися дружні стосунки і він відносився до неї як до людини, яка потребує допомоги. [PERSON] в позові зазначила, що «повідомивши батька дитини про цю новину (мова йде про вагітність), він відповів, що буде вирішувати визнавати факт батьківства чи ні тільки після народження дитини» . Відповідач стверджую, що ніколи не відчував і не відчуваю себе батьком дитини, яку народила позивач. Він ніколи не мав з нею інтимних стосунків. Про вагітність [PERSON] він дізнався лише в липні 2005 року, коли вона сама прийшла до нього. Саме тоді він побачив, що вона вагітна, бо у неї був великий живіт - на 7-8 місяців вагітності. [PERSON] просила його знову дати згоду на її проживання в його квартирі, але він відмовив, так як його квартира на той час була в непридатному для житла стані через її затоплення в січні 2005 року. Цей факт може підтвердити свідок [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. Під час зустрічі [PERSON] не говорила йому про батьківство щодо її дитини, і він також нічого не говорив їй щодо наміру визнавати себе батьком її дитини ні під час вагітності, ні після народження цієї дитини. Твердження позивача в цій частині є повністю надуманими. Позивач в позові вказала, що «відповідач визнавав своє батьківство, однак він відмовився подавати в органи РАГСу заяву про реєстрацію батьківства». Відповідач наполягає на тому, що це твердження позивача є також повністю надуманим. Він ніколи не визнавав себе батьком дитини, яку народила [PERSON] Він не мав наміру подавати в органи РАГСу заяву про реєстрацію батьківства. йому ніхто не пропонував подавати таку заяву до РАГСу, тому він нікому і не відмовляв в її подачі. Він навіть не знає, коли [PERSON] зареєструвала народження дитини в органах РАГСу. Про те, коли саме позивач має намір реєструвати дитину в органах РАГС, він не знав і цим не цікавився. В кінці серпня 2013 року він вперше, із змісту позовної заяви, дізнався по те, що [PERSON] вважає його батьком своєї дитини. У своєму позові [PERSON] зазначила, що «з народження дитини і до досягнення дитиною 6 років (2011 рік) Відповідач надавав у середньому по 100-200 гривень в місяць на дитину. На теперішній час допомога з його сторони зовсім зупинилася». Відповідач наголошує на тому, що він ніколи не надавав грошову матеріальну допомогу [PERSON] на утримання її дитини. Ці твердження позивача не відповідають дійсності. Особисто [PERSON] він декілька разів давав гроші на її прохання, так як знав, що вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Про свої матеріальні труднощі позивач розповідала йому щоразу, коли вони зустрічались, чи розмовляли по телефону. В 2005 році [PERSON] розповідала йому про те, що збирається заміж, потім про те, що її сімейне життя не склалося через пияцтво чоловіка, про те, що дитина часто хворіє і їй потрібні гроші для її лікування. Також [PERSON] розповідала про те, що знову збирається заміж, що народила доньку, а її новий чоловік відбуває кримінальне покарання, що її матеріальне становище вкрай тяжке і вона дуже потребує допомоги. Він з [PERSON] вся ці роки підтримував добрі стосунки, вона була вдячна йому за моральну підтримку та за ту допомогу, яку він їй надавав. В 2009 році він запропонував [PERSON] роботу в Інтернеті, щоб полегшити її матеріальний стан. Для цього він передав їй в м. Куп'янськ комп'ютер б/у, на якому вона повинна була працювати. Спочатку [PERSON] намагалася виконувати цю роботу, а він платив їй кошти за виконану роботу. Через короткий час [PERSON] заявила, що він їй недостатньо платить і відмовилась в подальшому співпрацювати з ним. Приблизно два рази на рік він зустрічався з нею і її дитиною. [PERSON] розповідала йому про свого сина, про його погане здоров'я, дякувала його за підтримку та за допомогу і він цьому був радий. Вони іноді разом гуляли в місті, фотографувалися, один раз ходили разом зоопарк. Він добре ставився до неї та до її дитини. З 2005 року по 2011 рік [PERSON] проживала в м. Куп'янську, чи поблизу м. Куп'янська. Іноді запрошувала його в гості, але він кожного разу відмовлявся, посилаючись на зайнятість по роботі. В 2011 році [PERSON] приїхала жити в м. Харків разом з дитиною. Остання їхня зустріч з [PERSON] відбулася на початку літа 2011 року. Після цього вони не зустрічалися. Грошей [PERSON] він більше не давав. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, тв. Інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] народила хлопчика [PERSON], про що ВРАЦС Фрунзенського районного управління юстиції м. Харкова було зроблено актовий запис №496 від 17.08.2005 року та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.02.2006року. Відомості про батька до свідоцтва про народження дитини були внесені на підставі ст.. 135 СК України.(а.с.6). Судом достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] не звертався з заявою до ВРАЦС про встановлення батьківства, бо не вважав себе батьком дитини, та й позивачка, указуючи відомості про батька дитини на підставі ст.. 135 СК України, навіть не вказала в графі «по батькові» - [PERSON]. Відповідно до ст. 128 СК України: «За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.» Суд, аналізуючи надані позивачкою докази в обґрунтування заявлених вимог, приходить до висновку, що вони не можуть безперечно довести факт батьківства [PERSON] відносно дитини [PERSON]. Так, сама позивачка зазначає, що мешкала у квартирі [PERSON] з середини жовтня 2004 року до кінця грудня 2004 року. Відповідач [PERSON]заперечує категорично про наявність інтимних стосунків з позивачкою та стверджує, що та виїхала з квартири в кінці листопада 2004 року. Будь - яких доказів на підтвердження посилань позивачки та відповідача сторонами не надано. Посилання позивача на те, що відповідач на її повідомлення, що він буде батьком дитини, відповів, що тільки після народження дитини буде вирішувати питання про визнання себе батьком, суд не може прийняти як доказ з огляду на таке: - Заяву про встановлення батьківства відповідач не писав та батьківство не встановлював; - Позивачка вказала в графі «по - батькові» не [PERSON], так як вона стверджує, що вважала відповідача батьком її дитини; - З пояснень самої позивачки, допитаного у якості свідка батька позивачки [PERSON] встановлено, що відповідач не приходив до позивачки, коли вона знаходилась у лікарні, пологовому будинку, не забирав її та дитину з пологового будинку; - До пояснень свідка [PERSON] суд підходить критично, так як свідок є рідним братом сестри та зацікавленою особою. З його пояснень він приїздив до сестри лише один раз. В цей час [PERSON] пішов по своїм справам, а тому, як саме складались відношення між його сестрою та [PERSON], чи вели вони спільне господарство, свідку могло бути відомо тільки зі слів зацікавленої по справі особи - позивачки [PERSON] - не знайшло свого підтвердження і посилання позивачки на те, що відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання дитини з дня народження до досягнення дитиною 6 років, тобто до 2011 року. Відповідач не заперечував, що інколи, коли він бачився з позивачкою і та скаржилась йому на дуже скрутне становище, він давав їй по 100- 200 гривень, але це було дуже рідко; - за роки з дня народження дитини до звернення до суду пройшло 8 років. За цей час позивачка двічі перебувала у шлюбі, в 2009 році народила ще одну дитину - дочку [PERSON] та звернулася до суду з позовом про визнання батьківства тільки 03.06.2013 року; - Допитані свідки [PERSON], [PERSON], які мешкають в одному будинку з відповідачем пояснили, що їм відомо, що позивачка заселилась до відповідача в першій декаді жовтня, а в кінці місяця вже виїхала. [PERSON] на той час виконувала обов'язки керуючої будинком, знала всіх мешканців і [PERSON] при зустрічі сказав їй, що у нього деякий час буде проживати квартирантка. Свідок [PERSON] пояснила, що вона сусідка [PERSON] і той в жовтні 2004 року залив її квартиру у зв'язку з чим вона була у нього в квартирі. Там бачила позивачку і [PERSON] сказав їй, що це квартирантка. 01 листопада вона також була в квартирі [PERSON], але ні позивачки ні її речей уже не було. - Надані позивачкою фотокартки лише підтверджують те, що відповідач декілька разів зустрічався з позивачкою та її дитиною про що він сам розповідав, та це ніяким чином не може підтверджувати визнання батьківства відповідачем. - Відмову відповідача від проведення судово - генетичної експертизи суд не може визнати як факт визнання батьківства, так як відповідач категорично заперечує проти інтимних стосунків з позивачкою та ніколи не визнавав себе батьком дитини, а позивачка не надала суду належних доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо визнання [PERSON] батьком дитини [PERSON]. З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні її позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed