Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2005 року, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.08.2019 року шлюб розірвано. За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано 17.12.2007 року будинок [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на ім`я [PERSON] . Згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто. За такого просив виділити кожному зі сторін у власність по 1/2 частині вказаного будинку. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 22.08.2019 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П., яка отримана 27.08.2019 року. Ухвалою від 27.08.2019 року дана позовна заява залишена без руху. Ухвалою від 06.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 04.11.2019 року. 04.11.2019 року адвокатом відповідача заявлено клопотання про відкладення підготовчого засідання, слухання справи відкладено на 23.12.2019 року. 18.11.2019 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. З моменту народження дитини бажала придбати для себе та доньки житловий будинок, проти чого [PERSON] не заперечував. 14.12.2007 року вона уклала з АК промислово - інвестиційним банком Договір про іпотечний борг, за яким особисто отримала кредит на суму 35 000 доларів США. Сума кредиту та відсотків за ним у подальшому були сплачені банку особисто нею. 17.12.2007 року за особисті кошти, отримані за кредитом в сумі 176 750 грн. придбано житловий будинок [ADDRESS] . 17.12.2007 року, як власник будинку, уклала іпотечний договір з вказаним вище банком. [PERSON] ніякої згоди на укладення вищевказаних договорів не надавав, що свідчить про те, що будинок придбано [PERSON] на власні кошти для себе та дитини. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спвльної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділк майна, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей, та інші обставини, що мають істотне значення. Наявність у будинку таких мешканців як малолітня дитина, та неповністю працездатна її донька від попереднього шлюбу [PERSON] , 1988 року народження ( інвалід 3 групи, вагітна), в любому випадку є обставинами, що мають істотне значення. Не визнаючи позов зі вказаних обставин, 18.11.20198 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] , в якому просила визнати житловий будинок, розташований у [ADDRESS] по [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . 16.12.2019 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено наступне. Вказаний будинок був придбаний фактично за 70 000 доларів США, та кошти на його придбання були залучені частково від кредитного договору в сумі 35 000 доларів США. Та частково позичені у сім`ї родичів - [PERSON] та [PERSON] . Згода на укладення дружиною кредитного договору їм надавалась, про що зазначено у п. 4.1 Договору, укладеного з банком. При цьому, при заключенні іпотечного договору ним особисто надавалась письмова згода, яка міститься у матеріалах приватного нотаріуса. За такого, рішення про придбання будинку приймалось спільно, тому як житловий будинок був необхідний сім`ї для забезпечення потреб. До розірвання шлюбу сторони спільно користувались житлом. Несли витрати за його утримання. При цьому, кредит був повністю погашений за спільні кошти. Сам по собі факт укладення на [PERSON] права власності на будинок та укладення банком з нею кредитного договору не може бути підставою для визнання такого майна її особистою власністю. Частинами 1-3 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були отримані за цим договором, є об`єктом права спільної сумсної власності подружжя. В даному випадку [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який у подальшому використовувався для проживання в ньому сім`ї, за його погодженням, внаслідок чого спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу в рівни частках. Окрім того, частинами 2,3 ст.70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток за обставин, що мають істотне значення, зокрема, коли один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. При цьому, кожна обставина повинна бути підтверджена відповідними доказами. Між тим, до поділу сумісного майна повнолітня працездатна донька [PERSON] , яка мешкає в Інгульському районі не має ніякого відношення. Аліменти на утримання неповнолітньої та додаткові витрати сплачує у повному обсязі, а тому відсутні підстави для збільшення частки майна відповідача при подвлі спірного житлового будинку. Ухвалою суду від 23.12.2019 року до провадження прийнятий зустрічний позов [PERSON] про визнання будинку приватною власністю та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 08.01.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов, зміст якого аналогічний поданій відповіді на відзив від 16.12.2019 року. 11.01.2020 року [PERSON] надала заперечення на відповідь на відзив [PERSON] наступного змісту. Твердження [PERSON] про придбання бкдинку за 70 000 доларів США спростовується договором купівлі-продажу будинку від 17.12.2007 року, в якому зазначена вартість будинку, грошові кошти у сторін ніколи не були спільними, так як єдиного бюджету у подружжя не існувало. Згоди на оформлення договорів кредиту, іпотеки та купівлі-продажу у спосіб, передбачений законом, [PERSON] не надавав. Надані квитанції про погашення боргу банку свідчать про те, що саме вона борг повернула. При цьому, [PERSON] не надав допустимих та належних доказів того. Що він мав належну заробітну плату, оскільки ксерокопія трудової книжки розміру заробітної плати не підтверджує. Перелік обставин, передбачених ст. 70 СК України для відступлення від засад рівності часток при розподілі майна подружжя не є вичерпним. Ухвалою суду від 25.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Гуменного Д.Ю. про врегулювання спору за участю судді, оскільки була відсутня згода на це з боку адвоката Сорочан Є.В., задоволено клопотання адвоката Сорочан Є.В. про виклик та допит у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського округу Горбурова К.Є. копій матерілів нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі-продажу будинку від 17.12.2007 року та іпотечного договору від 17.12.2007 року. Ухвалою суду від 04.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та з надмірним навантаженням суду справу призначено до судового розгляду по суті на 04.12.2020 року. 03.12.2020 року від адвоката Гуменного Д.Ю. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи , у зв`язку з чим слухання справи відкладено на 12.01.2021 року. У судовому засіданні адвокат Сорочан Є.В. позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив про їх задоволення. У зустрічному позові просив відмовити з підстав, викладених у запереченнях. Адвокат Гуменний Д.Ю. підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] та просив про їх задоволення, у задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях. [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явились. Судом постановлено про розгляд справи у їх відсутність, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 07.10.2005 року [PERSON] та [PERSON] вступили до шлюбу, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . 14.12.2007 року, [PERSON] та Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк заключили договір про іпотечний борг № 1707-94/07, за яким банк надає позичальнику кредит у сумі 35 000 доларів США (п.2.1), зі встановленням кредитної процентної ставки 13%, з кінцевим строком погашення кредиту 13.12.2027 року (п.2.2.,2.3). За п. 2.5 договору, кредит надається для придбання нерухомості. За п. 4.1 вказаного договору, виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою, предметом якої є житловий будинок по [ADDRESS] , заставною вартістю 42 000 США та фінансовою порукою [PERSON] 17.12.2007 року приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. Миколаївського нотаріального округу (реєстровий номер 3426), посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , за яким: [PERSON] продала, а [PERSON] купила вказаний будинок, вартістю 176750 грн., та покупець передала дані кошти до підписання договору. [PERSON] надана заява, засвідчена приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. про надання згоди [PERSON] на купівлю даного житлового будинку, та підтверджує, що даний договір укладається в інтересах сім`ї, викладені зобов`язання створюють для нього обов`язки, та з проектом договору купівлі-продажу ознайомлений. (реєстровий номер П-2501). 17.12.2007 року заключений іпотечний договір між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] , за умовами якого, договір забезпечує виконання кредитних зобов`язань за договором від 14.12.2007 року № 1707-04/07, та предметом іпотеки є житловий будинок [ADDRESS] , оцінений сторонами в 42000 доларів США., посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. (реєстровий номер3427). При цьому, наявна заява [PERSON] (реєстровий номер П-2502) про надання згоди [PERSON] на оформлення кредиту та передачу будинку в іпотеку належного їм на праві спільної власності, як забезпечення зобов`язання за кредитом. Підтверджено, що Договір іпотеки укладається в інтересах сім`ї, та визначені у договорі зобов`язання створюють для нього обов`язки. Кредитний договір погашено у 2008 році та 05.09.2008 року з Єдиного реєстру заборон вилучено запис про обтяження даного нерухомого майна. У даному будинку [PERSON] зареєстрована з 22.12.2007 року та [PERSON] з 31.01.2012 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.08.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. ВИСНОВКИ ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданн і. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Установивши, що на об`єкт нерухомого майна - домоволодіння, набуте право власності на підставі цивільно-правової угоди під час шлюбу, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира є правом спільної сумісної власності подружжя, а тому доводи позивача є вірними. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Тому висновок [PERSON] про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу на своє ім`я та кошти, отримані в кредит від банку є безумовною підставою для віднесення такого майна до її приватної власності, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Окрім того, ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно. В тому числі заробітна пліта, пенсія, стипендія. Інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то майно, яке було одержано за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, [PERSON] працював, що підтверджується даними трудової книжки, належних та допустимих доказів у підтвердження окремого бюджету та розподілу коштів подружжя [PERSON] не надано. Суд також не вбачає підстав, передбачених ч.ч.2,3 ст.70 СК України щодо відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки не надано доказів, що мають істотне значення, і в цій частині суд погоджується з доводами [PERSON] , наданих у письмових поясненнях та підтвердждених адвокатом у судовому засіданні. При цьому, письмова згода [PERSON] на придбання будинку, оформлення кредитних зобов`язань та договору іпотеки наявні та нотаріально посвідчені. За такого, позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки будинок є таким, що придбаний під час шлюбу за сумісні кошти, та підлягає розподілу у рівних частках. Позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають за недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо судових витрат Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. До судових витрат на підставі ст.133 ЦПК України відносяться судовий збір, на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, витребувапння доеазів, та інших витрат, пов`язаних із вчиненням процесуальних дій при розгляді справи. За такого, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору в сумі 2496,44 грн., інші витрати стороною не заявлялись та докази по їх понесенню суду не надані.

Outcome: approved