Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про виселення з житлового будинку та зняття з реєстрації. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] володіє правом приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним в цьому будинку проживають [PERSON] (сестра матері дружини позивача) та її чоловік [PERSON] . Позивач зазначив, що проживання з відповідачами в одному житловому будинку стало зовсім нестерпним, останні часто влаштовують сварки, принижують інших співмешканців. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за спожиті електроенергію та газ, відповідачі участі не приймають, чим задають позивачу та іншим співмешканцям значних матеріальних збитків. Позивач просив суд виселити [PERSON] та її чоловіка [PERSON] з належного йому на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати виконавчий орган Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області зняти [PERSON] та її чоловіка [PERSON] з реєстрації місця проживання у вищезазначеному будинку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2017 відкрито провадження у вищезазначеній справі. 30.01.2018 справу знято з розгляду у зв`язку із хворобою судді. У зв`язку із набранням чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було призначено підготовче судове засідання. 14.05.2018 справу знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді у відпустці. 14.06.2018 ухвалою Києво-Святошинського районного суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. На підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.11.2018 за № 755,було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 369/12110/17. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.11.2018 вищезазначену справу було прийнято до свого провадження. 10.05.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити заявлений позов у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі. Сільський голова Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області направи до суду листи за вх. № 3047, за № 44191, за № 3385, за № 12365, за №29602 з проханням слухати справу без присутності представника Горенської сільської ради; рішення прийняти згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.10.2003, [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили (в рівних частках кожен) житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 20.05.2015, [PERSON] передала 1/2 частки вищезазначеного житлового будинку з надвірними будівлями у власність [PERSON] . Згідно даних будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] , власником останнього є [PERSON] . Як вбачається із даних вищезазначеної будинкової книги, серед інших, в будинку [ADDRESS] , проживають [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власника, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Позивач звернувся до суду із позовом про виселення [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР). Суд зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). В Житловому кодексі Української РСР вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших мешкання з ними в одній квартирі або в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших зацікавлених осіб здійснюється без надання іншого житлового приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для виселення відповідачів з будинку необхідно встановити, що останні руйнують, псують жиле приміщення чи використовують його не за призначенням систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст.116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення, і в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування, позивачем та його представником не надано доказів, що відповідачі систематично руйнують або псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для інших мешкання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними. Більш того, позивач не надав правовстановлюючий документ на житловий будинок [ADDRESS] на підтвердження свого права власності на нього, враховуючи що наявні в матеріалах справи договори купівлі-продажу не є правовстановлюючими документами на нерухоме майно, а є лише підставами для його отримання. Посилання [PERSON] на несплату відповідачами послуг за спожиті електроенергію та газ не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, і більш того не можуть бути підставою для виселення відповідачів. В даному випадку позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом про відшкодування витрат. Твердження позивача про порушення відповідачами прав інших співмешканців житлового будинку, не можуть бути підставою для позову, оскільки відповідно до ст. 4 ЦПК України позивач наділений правом звертатися до суду за захистом лише своїх прав, свобод чи законних інтересів, крім випадків законного представництва. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про виселення [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . Враховуючи, що вимога про зобов`язання зняти відповідачів з реєстрації місця проживання у вищезазначеному будинку є похідною від вимоги про виселення (похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги)) у задоволенні якої відмовлено, то така вимога також не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 116, 157 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: dismissed