Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, проте [INFO] у них народився син - [PERSON], батьком якого у свідоцтві про народження зазначено [PERSON], який з моменту народження хлопчика і по даний час дитиною не цікавиться, матеріально не забезпечує та не приймає участі в його вихованні. Вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, оскільки жодного разу не відвідував дошкільний навчальний заклад та школу, де навчався їх спільний син, не цікавиться його станом здоров'я, духовним та фізичним розвитком, а також не надавав матеріальної допомоги для забезпечення потреб дитини. Зазначала, що відповідач є здоровою та працездатною особою, а тому повинен надавати кошти на утримання свого сина, який проживає разом з нею та потребує матеріального забезпечення, оскільки навчається у школі, що вимагає придбання канцелярських товарів та іншого приладдя для навчального процесу, перебуває на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка» під спостереженням лікаря-ортопеда, що в свою чергу зумовлює додаткові витрати на лікування. Самостійно забезпечити усі потреби сина вона не має змоги, а тому вважає, що з відповідача на її користь слід стягнути аліменти на утримання їх спільного сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їх сина [PERSON], [INFO]; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення спору залишив на розсуд суду та просив долучити до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26.02.2019 року щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/ в порядку передбаченому ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки останнє відоме місце проживання якого АРК, м.Сімферополь, вул. 60 років жовтня, 21/143. Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи без його участі, а також у встановлений строк не подав відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [INFO] народився [PERSON] та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а/с 10). Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положення статті 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26.02.2019 року № 98/4 надано суду висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON], при цьому зазначено про неможливість з'ясування причин відсутності батьківського піклування. Аналогічне твердження міститься також у висновку органу опіки та піклування від 04.03.2019 року №01/02-24/521. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до п.16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю, яка піклується про його здоров'я, відвідує з ним заклад охорони здоров'я, приймає участь у навчально-виховному процесі, при цьому батько у виховані хлопчика участі не приймає, не спілкується з сином і не цікавиться його навчально-виховним процесом, здоров'ям та духовним розвитком (а/с 14). Наведені обставини підтверджуються листом ДНЗ комбінованого типу «Сонечко» від 01.12.2017 року №107 відповідно до якого за час перебування дитини у вказаному закладі батько жодного разу не приводив та не забирав сина, не відвідував жодних заходів за участю хлопчика, не цікавився його вихованням; довідкою Чернівецької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів №20 від 29.11.2017 року про те, що за час навчання [PERSON] батько школу не відвідував, не цікавився шкільним життям сина, не був присутнім на батьківських зборах; довідкою амбулаторно-поліклінічного відділення ПДМ №43 від 07.08.2018 року відповідно до якої [PERSON] знаходиться на обліку і вказаному закладі охорони здоров'я, під спостереженням лікаря-ортопеда та батько хлопчика в медичний заклад жодного разу не звертався (а/с 11,12, 13). За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його сина [PERSON] У відповідності до вимог ч. 2,3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За наслідками розгляду справи не встановлено, що відповідач є непрацездатним, згідно наявних в матеріалах справи доказів, останній є особою працездатного віку, доказів перебування на його утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином, враховуючи об'єктивні обставини справи, відсутність доказів того, що на утримання відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обов'язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Так, позивач звернулась до суду з даним позовом 11.08.2018 року, що підтверджується відповідним штампом ПАТ «Укрпошта» на поштовому конверті. У відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а також з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати за вимогами про стягнення аліментів за ставками дійсними на момент звернення позивача з даним позовом до суду, оскільки позивач відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати вказаних судових витрат. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved