Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], у якому просив: визнати порушеним особисте немайнове право позивача, інформацією оголошеною народним депутатом України [PERSON] 15 липня 2015 року на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України; визнати недостовірною та такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача інформацію такого змісту: «журналіст [PERSON] пояснив всій країні, чому [PERSON] дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром [PERSON] [PERSON], який втік разом з [PERSON], але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан [PERSON] має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бродяжать це паливо»; зобов'язати народного депутата України [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, оприлюднену ним 15 липня 2015 року, в такий самий спосіб, у який вона була розповсюджена, тобто з трибуни на найближчому пленарному засіданні Верховної Ради України, при цьому виголосити і такий текст: «Висловлене мною 15 липня 2015 року звинувачення Першого заступника Генерального прокурора України [PERSON] у дахуванні схем «БРСМ», створених міністром [PERSON] [PERSON] та наявність у пана [PERSON] спільного будинку, по суті, спільного бізнесу з цими людьми, які бродяжать це паливо - все це не відповідає дійсності». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 липня 2015 року народний депутат України [PERSON], у період з 10 години 19 хвилин до 10 години 21 хвилини на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України виступив з трибуни і в такий спосіб публічно, для досягнення особистих цілей та власного політичного піару, поширив інформацію, яка не відповідає дійсності, при цьому заявив народним депутатам України, слухачам радіотрансляції засідань Верховної Ради України, глядачам телеканалу «Рада» та присутнім у залі Верховної Ради України особам, у тому числі представникам ЗМІ, таке: «Колеги, ми не маємо права завершувати роботу, поки ми як Президент не виправимо страшну біду в Генеральній прокуратурі. Вчора журналіст [PERSON] пояснив всій країні, чому [PERSON] дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром [PERSON] [PERSON], який втік разом з [PERSON], але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан [PERSON] має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бродяжать це паливо». На думку позивача, поширені у такий спосіб народним депутатом України [PERSON] відомості є завідомо недостовірною інформацією, такою, що повністю не відповідає дійсності. Такі неправдиві відомості порушують особисті немайнові права позивача, а також членів його родини, вона принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], як звичайного громадянина, та і працівника Прокуратури України. Розповсюджена відповідачем інформація стосовно позивача та членів його родини висловлена в брутальній, принизливій та непристойній формі, порочить його та родини честь і гідність, ділову репутацію позивача як прокурора та правозахисника. Позивач не дозволяв [PERSON] і будь-кому поєднувати його прізвище з прізвищем [PERSON] або [PERSON], осіб стосовно яких Генеральною прокуратурою України розпочато та здійснюється кримінальне переслідування за вчинені злочини. Саме тому висловлене відповідачем 15 липня 2015 року з трибуни Верховної Ради України необхідно визнати таким, що не відповідає дійсності, а слова контексту «дахування» та «бродяжать це паливо» - брутальними та непристойними, щодо позивача та його ділової репутації. У своїх письмових запереченнях відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач наголошує на тому, що промова від 15 липня 2015 року з трибуни Верховної Ради України, частину якої оскаржує Позивач, була проголошена у зв'язку з реалізацією відповідачем повноважень народного депутата України, а отже відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про статус народного депутата України» народні депутати не несуть юридичної відповідальності за голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Промова відповідача базувалась на відомостях, що стали відомі із засобів масової інформації та не містить образ чи наклепу в бік позивача, а є розумною критикою органу державної влади, зокрема прокуратури та особи, яка займала посаду першого заступника Генеральної прокуратури України, позивача, у зв'язку із неналежним, на думку відповідача, здійсненням ним своїх обов'язків. Відповідачем в своїй промові було зазначено джерело такої інформації - журналіст [PERSON], журналіст агенції журналістських розслідувань «Слідство.Інфо». Перша частина промови де згадується позивач: «вчора журналіст [PERSON] пояснив всій країні, чому [PERSON] дахував схему з «БРСМ» - базується на відомостях отриманих із сюжету, що вийшов на «Громадському телебаченні» 14 липня 2015 року. Друга частина промови: «Пан [PERSON] має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бродяжать це паливо» також стала відома відповідачу із сюжету, що вийшов на «Громадському телебаченні» 14 липня 2015 року. Оголошені відповідачем дані є оціночними судженнями, але аж ніяк неправдивою інформацією. Інші речення з промови відповідача жодним чином не стосуються позивача чи його особистих якостей, як фізичної особи. Вся промова була виголошена виключно з метою висвітлити критичну ситуацію в системі прокуратури загалом і в Генеральній прокуратурі України зокрема. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» та ст. 200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. У ст. 32 Конституції України зазначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно частин 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Стаття 297 ЦК України встановлює, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що висловлювання відповідача як народного депутата України з трибуни на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України порушують його особисті немайнові права, порочать ділову репутацію та є неправдивими. У зв'язку зі внесенням з 27 березня 2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову має відбуватися у загальному порядку. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено, що згідно стенограми шістдесят четвертого засідання Верховної Ради України на ранковому засіданні, під час виступу народний депутат України [PERSON], фракція «Самопоміч» у своїй промові висловив наступне: «Друге і головне. Колеги, ми не маємо права завершувати роботу, поки ми як парламент не виправимо страшну біду в Генеральній прокуратурі. Вчора журналіст [PERSON] пояснив всій країні, чому [PERSON] дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром [PERSON] [PERSON], який втік разом з [PERSON], але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан [PERSON] має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бродяжать це паливо, бродяжили і бродяжать». Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що поширена відповідачем у наведеному контексті інформація порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам або перешкоджає займатись будь-якою діяльністю. Згідно висновку експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, яка була призначена судом за клопотанням позивача використання слів «дахує», «бодяжить» в контексті виступу [PERSON] на шістдесят четвертому засіданні Верховної Ради України 15 липня 2015 року не містить ознак брутальності та непристойності щодо особи першого заступника Генерального прокурора України (а. с. 68 - 72). Виходячи з наведеного суд вважає, що, вислови відповідача не є таким, що порушують немайнові права позивача та характеризує його в контексті як правопорушника або злочинця. Суд не приймає до уваги та вважає такі посилання позивача помилковим, оскільки за змістом оприлюднених словесних виразів такого висновку не вбачається. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Аналізуючи публічний виступ та оспорювану інформація, яку позивач у даному позові просить визнати недостовірною інформацією відносно нього, то суд вважає її нічим іншим, як оціночними судженнями щодо публічної особи, без втручання у його приватне життя, а відтак, згідно зі ст.30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Висловлювання відповідача не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій. Слова «дахує» і «бодяжить» в контексті виступу відповідача не принижує честі, гідності чи ділової репутації позивача та не містить ознак брутальності чи непристойності. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Крім того, судом з'ясовано, що позивач на момент висловлювання відповідача був публічною особою, обіймав посаду заступника Генерального прокурора України. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991) у яких йшлось про публічну критику політиків. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. У справі «Єрусалим проти Австрії» (у справі №26958/95 від 2001 року) суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, висловлювання відповідача, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічного виступу відповідачем була дотримана, а відтак відсутні і підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, а відтак позивачем не доведено сукупність обставин юридичного складу вказаного правопорушення. У зв'язку з чим, не підлягає задоволенню і похідна вимога щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Outcome: dismissed