Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

04 грудня 2017 року комунальне підприємство "Павлоградтеплоенерго" звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути борг за спожиту теплову енергію в сумі 17650 грн. 23 коп. та судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.10.2017 року КП "Павлоградтеплоенерго" було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення боргу за спожиту теплову енергію з відповідача. Відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, що надаються до [ADDRESS]. Відповідно до ст. 218 ЦК України, у разі фактичного споживання послуг з теплопостачання, фізична особа, що спожила послуги, вважається такою, що уклала договір про надання населенню послуг з теплопостачання. Відповідно до ч.6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення оплата послуг повинна проводитися споживачем теплової енергії щомісячно за фактично отриману теплову енергію. Однак, відповідач оплату за спожиту теплову енергію фактично не проводив, у результаті чого за період з 01.01.2002р. по 01.02.2016р. утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію перед КП «Павлоградтеплоенерго» у сумі 17650 грн. 23 коп. З метою зменшення заборгованості за використану теплову енергію населенням міста Павлограда, позивач просить відшкодувати повну суму заборгованості. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідно відзиву на позов відповідач зазначила, що з даним позовом не погоджується та вважає його таким, що не підлягає задоволенню, зазначивши, що право власностіна квартиру [ADDRESS] вона отримала лише 17.09.2015 року, а заборгованість нараховано з 01 січня 2002 року, коли відповідач не мала права власності, договір на теплопостачання нею з позивачем не укладався. 03.02.2016 року відповідач продала дану квартиру, тому не могла отримувати послуги у зазначений в позові період. Також, на думку відповідача, позивачем пропущено строк позовної давності в три роки, оскільки заборгованість нарахована з 01 січня 2002 року по 01 березня 2016 року. Крім того, наданий позивачем розрахунок не відповідає вимогам чинного законодавства. Згідно відповіді на відзив, представник позивача зазначив, що відповідачем в якості доказу надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається лише факт реєстрації за даною особою права власності на відповідний об'єкт нерухомого майна, доказів стосовно відсутності обов'язку сплатити заборгованість, що виникла до набуття права власності, відповідачем надано не було. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по квартирі [ADDRESS] за період з січня 2002 року по серпень 2017 року представником позивача нараховано заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 17650 грн. 23 коп. (а.с.4-6). В особистому рахунку [NUMBER] споживачем зазначено відповідача - [PERSON]. Позивач надає населенню м.Павлограда, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, в обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами у відповідності до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Відповідач набула права власності на квартиру [ADDRESS], по якій нараховано заборгованість за надання послуг теплопостачання, на підставі договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири від 17 вересня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2817 (а.с.39-40). Згідно п.4 договору, попередній власник [PERSON] гарантував відповідачу, що на час укладення договору будуть сплачені всі комунальні послуги. За відомостями адресно-довідкового підрозділу Державної міграційної служби у м. Павлограді, відповідач [PERSON], [INFO], з 03.08.2015 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Вищевказані докази свідчать, що відповідач не була зареєстрована в квартирі [ADDRESS], а отже не могла споживати послуги теплопостачання раніше, ніж з моменту придбання зазначеної квартири, а саме - з 17 вересня 2015 року. Інших доказів щодо споживання відповідачем послуг з теплопостачання з січня 2002 року сторонами не надано. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що заборгованість за спожиту теплову енергію слід розраховувати з моменту, коли відповідач набула права власності на квартиру, а саме з 1 жовтня 2015р. по лютий 2016р., що складає: 197,69+(894,66-377,46)+(894,66-127,94)+894,66+638,07 = 3014,34 (три тисячі чотирнадцять гривень ) грн. 34коп. Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. У відповідності до ст.162 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 3014,34 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог( 17%).

Outcome: partial