Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мар»ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що у період з 07.11.2008 року по 06.01.2012 року він працював сторожем у Мар»ївській сільській раді, щоденно, без вихідних, також працював у святкові дні, але за вихідні і святкові дня нарахування заробітної плати йому не проводилися, вважає, що роботодавцем порушені його права та він повинен нести відповідальність, передбачену законом, а саме відшкодувати матеріальну шкоду у сумі 32 968, 13 грн. та моральну шкоду, яку позивач оцінив у розмірі 30000 грн., що змусило його звернутися до суду з позовом. У судовому засіданні позивач підтримав позов, просив суд його задовольнити, пояснив, що він працював без вихідних, тому йому повинна бути відшкодована шкода. Представник відповідача Мар»ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області у судовому засіданні надав суду заяву, у якій позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав пропуску позивачем строків позовної давності. Заслухавши думку сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов не є обгрунтованим та у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з позову та доданих до нього документів, позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 2009 року до день звільнення 06.01.2012 року середній заробіток у сумі 32 968, 13 грн. як матеріальної шкоди внаслідок недоплати за його роботу у вихідні і святкові дні. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду сторожа Мар»ївської сільської ради Запорізького району, звільнений за власним бажанням 06.01.2012 року. Про те, що [PERSON], на його думку, не в повному обсязі виплачували заробітну плату з весь час його роботи сторожем у Мар»ївській сільській раді, він дізнався у листопаді-грудні 2013 року, про що свідчать відповіді з Мар»ївської сільської ради про середній заробіток [PERSON] у 2009-2012 роках, листи з Теритріальної держінспекції з питань праці, Запорізького РВ ГУМВС, тощо. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 року (№ 4-рп/2012, справа № 1-5/2012) Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Суд вважає, що позивачем пропущено встановлений законом тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки про порушення своїх прав він дізнався або повинен був дізнатися відразу після його звільнення з роботи у січні 2012 року, про що він зазначає у позові, але не пізніше листопада-грудня 2013 року, що підтверджується наявними у справі документами. До суду з позовом [PERSON] звернувся лише у квітні 2014 року, тобто з пропуском вказаного строку. Клопотання чи заяви про поновлення встановленого законом строку до суду від позивача не надходило та у змісті позову не міститься, як і будь-яких поважних причин його пропуску, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Конституційний Суд України у наведеному рішенні також встановив, що підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. За таких обставин, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних вимог. Висновки суду узгоджуються з положеннями, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", зокрема у п. 4, відповідно до якого, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Будь-яких істотних доказів, що б спростовували висновки суду та встановлювали зворотнє, позивачем суду надано не було. Таким чином, позов не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, є безпідставним та необґрунтованим, отже, у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed