Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20774,16 грн. та компенсацію за невчасну виплачену зарплату у розмірі 45,24 грн. Свої вимоги мотивує тим, що її при звільненні з роботи з ДП ЛНДРТІ 28.04.2012 року не виплатили заробітну плату з листопада 2010 року у сумі 35940 грн. З порушенням термінів виплати заробітної плати вона має право на середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку та компенсацію за невчасну виплачену зарплату у розмірі 45,24 грн., а тому вона змушена звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, пояснення дала аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що законних підстав звернення позивача до суду немає щодо отримання спадкового майна за судовим рішенням. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст.7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7\~ст. 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст. 2 КЗпП України\~право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічно дане питання врегульовано і ЗУ "Про оплату праці", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці. Судом встановлено, що 08.08.1977 року позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем, а 13.01.2014 року звільнена з роботи за у звязку із скороченням штату працівників відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України(а.с.6). У звязку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, позивач зверталася до суду про стягнення заборгованості. Зокрема, 11.03.2012 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н/1326/239/2012 про стягнення з ДП ЛНДРТІ в користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 19413 грн. Як вбачається із матеріалів справи, що стягувачем 01.04.2014 року подано заяву про стягнення заборгованості за виконавчим документом в розмірі 7062,30 грн., оскільки решта сума була врахована в інших виконавчих провадженнях та така заборгованість по заробітній платі відповідно до судового наказу від 11.03.2012 року виплачена позивачу 09.04.2014 року (постанова про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2014 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В свою чергу, у ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено. що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Із п.20. постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що суди вирішуючи питання щодо підстав та розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно їм врахувати усі обставини справи, які стали передумовою такої невиплати, а саме зясування того чи була у відповідача можливість виплатити належні позивачу суми вже після його звільнення, термін звернення позивача до суду та інші. Надаючи офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року розтлумачив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З матеріалів справи встановлено, що належні позивачу при звільненні суми заробітної плати та компенсації, виплачені позивачці [PERSON] 09.04.2014 року. З позовною заявою до суду позивач [PERSON] звернулася 03.06.2015 року, відтак пропустив тримісячний строк, перебіг якого розпочався 10.04.2014 року. В силу положень, передбачених у ст. 224 КЗпП України, з клопотанням про поновлення пропущеного з поважних причин строку звернення до суду позивач не звертався, судом таких не встановлено. Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідачем подано заяву від 30.09.2015 року, в якому він просить при винесенні рішення в даній справі застосувати положення ч.1 ст.233 ЦК України та заявлено у судовому засіданні щодо застосування строків позовної давності по вказаному спорі. Оскільки відповідач ДП ЛНДРТІ розрахувалося з позивачем 09.04.2014 року, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 10.04.2014 року, закінчення тримісячного терміну закінчується 10.07.2014 року. Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою 03.06.2015 року, тому пропустила тримісячний строк звернення до суду з даних правовідносин, поважних причин у відновленні пропущений строку позивач суду не навела, а тому суд з врахуванням того, що нею пропущений, передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за вирішенням питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідальність у виді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно із ст. 117 КЗпП України, наступає у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум на день звільнення. Як вбачається із довідки ДП ЛНДРТІ №158 від 28.09.2015 року, що компенсація за невчасно виплачену зарплату позивачці в розмірі 45,24 грн. була нарахована в тому ж місці, коли було закінчено вищезазначене виконавче провадження, а саме в квітні 2014 року, а тому нараховані кошти після утримання податків склали суму 37,07 грн. Даною сумою підприємством було частково компенсовано витрати на комунальні послуги позивача, що відображене в розрахунковому листі [PERSON] за квітень 2014 року, а тому підтверджується, що в квітні 2014 року відповідач повністю розрахувався із позивачем. Таким чином, суми, які належали до виплати позивачу [PERSON] станом на день звільнення 13.01.2014 року, були виплачені в повному обсязі в квітні 2014 року, а відтак, звернувшись із позовною заявою до суду 23.06.2014 року, позивач пропустив встановлений тримісячний строк звернення до суду. Будь яких інших належних та допустимих доказів для підтвердження позовних вимог суду [PERSON] не представлено, а судом не здобуто. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed