Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

26.02.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому з врахуванням збільшення позовних вимог просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 85/100 ідеальних частин, а за відповідачем на 15/100 ідеальних частин у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує на те, що 27.02.2003 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №81. У шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] , а [INFO] - донька [PERSON] , які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. На даний час їхній шлюб носить формальний характер. Причиною розпаду сім`ї стало відчуження один від одного, яке виникло на підставі кардинальної різниці в поглядах на сімейне життя. Сімейні стосунки у них не склались через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливості зберегти сім`ю. Такі напружені відносини негативно відбиваються на її здоров`ї та на психічному стані їх дітей. Вважає, що їхній шлюб існує формально і зберегти його неможливо, оскільки вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин. Зазначає, що їй на праві особистої приватної власності ( оскільки набута нею на підставі договору дарування) належала квартира, яку вона продала згідно договору купівлі-продажу від 27.11.2012 за суму 130694 грн. Менше ніж за місяць часу згідно договору купівлі-продажу від 18.12.2012 було придбано квартиру [ADDRESS] за суму за суму 189 000 грн. з різницею в 58 306 грн. (189000грн. -130694 грн. = 58 306 грн.), які і є спільно нажитими коштами подружжя під час шлюбу і які були витрачені на купівлю спірної квартири, вклад кожного з подружжя становив по 29153,00 грн. Отже, нею на купівлю вищезгаданої квартири загалом було вкладено коштів на суму 159 847,00 грн. (130 694,00 грн. + 29 153,00 грн.) та [PERSON] - 29 153, 00 грн. Крім цього, звертає увагу, що вона, як мати двох дітей не має змоги працювати офіційно чи повний робочий день, через те, що займається доглядом спільних дітей. Однак, неодноразово підпрацьовувала продавцем та покоївкою в різних магазинах та готелях. Крім цього, вона є офіційним опікуном сина - [PERSON] , який страждає розладами психіки, потребує особливого догляду і піклування з боку відповідача. Зараз їх син навчається в 11 класі на інклюзивній формі навчання, що потребує додаткової індивідуальної допомоги з боку матері в поясненні матеріалу, підготовки домашніх завдань, адаптації в класі та суспільстві в цілому, допомоги в зальному психологічному і особистісному розвитку. Крім цього, її мати 15 років працює в Італії і надавала їй та своїм онукам матеріальну допомогу (гроші, продукти, одяг....) Вважає, що суд на підставі ч.2 ст. 70 СК України вправі відступити від засад рівності часток подружжя за вказаних обставин, оскільки такі мають істотне значення та визнати за нею право власності на 85/100 ідеальних частин спірної квартири, а за відповідачем - на 15/100 ідеальних частин квартири. 15.07.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Просить визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує на те, що вказана квартира була набута у власність за час спільного подружнього життя та за спільні кошти. Відповідачка ніколи не працювала, він постійно працював, зокрема, багато років на Півночі Росії. За зароблені ним кошти у квартирі був зроблений євроремонт, придбано меблі, побутову техніку, предмети домашнього вжитку. Просить визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю, виходячи з презумпції рівності часток подружжя у майні. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, позов просив задоволити з підстав, викладених у позові та у відзиві на позов [PERSON] . Відповідач за первісним позовом [PERSON] первісного позову не визнав. В подальшому в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд визнав його неявку неповажною та розглянув справу у його відсутності. Суд, вислухавши вступне слово представник позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що первісний позов слід задоволити. Відповідно до ст.ст. 15.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що між [PERSON] та [PERSON] 27.02.2003 у відділі реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 27.02.2003, актовий запис №81. У такому шлюбі у подружжя народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] [PERSON] є дитиною з інвалідністю і його опікуном є мати - [PERSON] , що підтверджується копією посвідчення Серія [NUMBER] . Діти проживають разом з матір`ю у [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою 22.02.2021 відділом-центром надання адміністративних послуг Дрогобицької міської ради. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, їхній шлюб існує формально, наданий сторонам строк на примирення не дав позитивного результату, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому є всі підстави для розірвання шлюбу. Що стосується вимоги позивачки [PERSON] та [PERSON] щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , то суд вважає за необхідне зазначити таке. Так, згідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також положення ч.2 ст.60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.12.2012 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р.І., [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 189000 грн. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.11.2012 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Білоган І.М., [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої приватної власності на підставі Договру дарування квартири, посвідченого 15.05.2012 Білоган І.М., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу, за реєстровим №342. Продаж квартири вчинено між сторонами за 130694 грн. Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в Постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс 15. Таким чином, судом встановлено, що під час укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано спірну квартиру, однак значну частину коштів у придбання квартири вклала саме [PERSON] , які були її особистою власністю від продажу попередньої квартири, і лише частина коштів на придбання квартири була спільними коштами подружжя. При вирішенні спору в частині визнання спірної житлової квартири спільним сумісним майном подружжя суд враховує, що майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Визначаючи частку кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності, суд виходить з наступного. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит, наданої КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» №481 від 09.08.2021, у відповідності до договорів купівлі-продажу квартир розмір вкладених [PERSON] коштів становить 159847 грн. ( 130694 грн. - кошти від продажу власної квартири та 29153 грн. - половина суми спільно внесених коштів), що становить 85/100 ідеальних частин квартири, а [PERSON] - відповідно 15/100 ідеальних частин. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON] слід задоволити, визнавши за нею право власності на 85/100 ідеальних частин квартири [ADDRESS] , відступивши від презумпції рівності часток подружжя, оскільки її частка у спільній сумісній власності на квартиру є саме такою, та відповідно у задоволенні позову [PERSON] про визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири - відмовити.

Outcome: dismissed