Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

8 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її батька [PERSON], який помер 1 квітня 1998 року в с.Антонівка Томашпільського району Вінницької області. Позов обґрунтовано наступним. 1 квітня 1998 року в с.Антонівка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON], який доводився позивачці батьком. Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається із майнового паю члена сільськогосподарського підприємства в пайовому ТОВ «Антонівське» в розмірі 6071 грн (майновий сертифікат серії ВІ ХХ № 001251, виданий 30 квітня 2001 року Антонівською сільською радою Томашпільського району Вінницької області. Позивачка зазначає, що вона є спадкоємцем батька за законом, тому звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки нею пропущений встановлений законом шестимісячний строк подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Посилаючись на норми ч.3 ст. 1272 ЦК України, позивачка зазначає, що вказаний строк нею пропущений з поважних причин, а саме в звязку з тим, що вона є юридично необізнаною, окрім того, відповідачем у справі було повідомлено про можливість отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька через шість місяців з дня смерті, однак про подання заяви про прийняття спадщини до державного нотаріуса їй не повідомляли та запевнили, що спадщину вона прийняла. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Представник Антонівської сільської ради в судове засідання не зявився, однак сільський голова сільської ради подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності їхнього представника, позовні вимоги визнають повністю, не заперечують проти їх задоволення. Заяву про визнання позову Антонівською сільською радою Томашпільського району суд у відповідності до\~ст.174 ЦПК України\~не може прийняти до уваги, оскільки таке визнання суперечить закону (ст.550 ЦК УРСР, ч.3\~ст.1272 ЦК України,\~Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), порушує права та інтереси інших членів територіальної громади с. Антонівка Томашпільського району на отримання спадкового майна в разі визнання спадщини\~відумерлою. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Судом встановлено, що 1 квітня 1998 року в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.8). Згідно довідки виконавчого комітету Антонівської селищної ради № 72 від 2 лютого 2017 року, після смерті [PERSON], померлого 1 квітня 1998 року, залишилося спадкове майно, що складається із майнового паю члена сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат серії ХХ № 001251) у визначеній частці-6091 грн; спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] залишилася дочка [PERSON]; інших спадкоємців, передбачених ст.. 1261 ЦК України, у спадкодавця не має (а.с.11). Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується копіями свідоцтва про народження та укладення шлюбу останньої, згідно яких вбачається, що [PERSON] записаний батьком у свідоцтві про народження [PERSON], яка уклала шлюб із [PERSON], після реєстрації шлюбу взяла прізвище Кузь (а.с.7, 9). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Згідно відповіді державного нотаріуса на запит [PERSON], останній відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], який помер 1 квітня 1998 року, оскільки нею пропущений шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.13). Відповідно до пункту 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~відносини спадкування регулюються правилами\~Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України), якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~Цивільного кодексу Української РСР\~(далі\~ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності\~ЦК України\~і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до\~статті 548 ЦК УРСР\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відомостей про те, чи фактично приймала [PERSON] спадщину після смерті свого батька [PERSON], суду не надано. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Відповідно до повідомлення державного нотаріуса від 10 лютого 2017 року, після смерті [PERSON], померлого 1 квітня 1998 року, спадкова справа не заведена (а.с.17) Відповідно до\~ст. 549 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. На підставі наведених доказів, суд вважає, що позивачка не довела, що вчинила необхідні дії, що свідчать про фактичне прийняття нею спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР\~визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно пункту 1\~статті 550 ЦК УРСР\~строк для прийняття спадщини, встановлений\~статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду\~\~при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилась 1 квітня 1998 року,\~\~на спірні правовідносини поширюється дія\~ ЦК УРСР\~\~(1963 року), яким не передбачене право спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, на визначення додаткового строку для подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Встановлені судом обставини свідчать про безпідставність позову [PERSON] З позовної заяви [PERSON] вбачається, що предметом її вимог є визначення додаткового строку для подання в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини з посиланням на\~ст.1272 ЦК України, в той час як на момент смерті спадкодавця (1998 рік) діяла інша норма матеріального права (ст.550 ЦК УРСР), яка не передбачала такого способу захисту права (мова може йти про продовження строку для прийняття спадщини); своїм же правом на участь в судовому засіданні та уточненні позовних вимог [PERSON] скористатися не побажала. Крім того, системний аналіз норм\~ст.550 ЦК УРСР,\~ст.1272 ЦК України\~вказує на те, що такий позов може бути задоволений в разі надання позивачем доказів наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, якими є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, що також узгоджується з правовими позиціями, викладеними в п.24\~постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Така причина пропуску строку на подання заяви на прийняття спадщини, як юридична необізнаність, неповідомлення сільською радою про подання заяви до нотаріальної контори в шестимісячний строк після смерті спадкодавця не повязана з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для позивачки для вчинення цієї дії, Крім того, [PERSON] до позовної заяви не було надано жодних доказів поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, а її пояснення в позовній заяві, як сторони у справі, у відповідності до\~ст.57 ЦПК України\~не можуть бути джерелом доказів. Передбачений ст. 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване. Така практика узгоджується із роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 4 ППВСУ від 24 червня 1983 року № 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування". Враховуючи викладене, суд не може визнати поважними, наведені [PERSON]Г, причини пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки з часу смерті спадкодавця пройшов вже тривалий час - понад 18 років;\~Цивільний кодекс УРСР\~та\~Цивільний кодекс України, якими регламентовано правила щодо прийняття спадщини, були опубліковані в засобах масової інформації, що жодним чином не створювало позивачці ніяких обмежень щодо доступу до них та ознайомлення з ними і не перешкоджало своєчасному зверненні до Томашпільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини особисто чи поштою. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги позивачки є необґрунтованими невмотивованими, які не підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в судом вирішено відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], відповідно судові витрати залишаються за нею ж. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed