Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

В березні 2018 року представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи: [PERSON], в якій просить: - визнати недійсним договір позички нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 03.06.2015 року\~; та стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 196 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що у квітні 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо викупу частини нежитлових приміщень Малого приватного підприємства «газовик», а саме бару «Колиба», банкетного залу та сауни, що розміщені в м. Роздільна по вул. Європейська (колишня Леніна), 75-А. [PERSON] 03.04.2015 року написав розписку про одержання від [PERSON] грошових коштів у сумі 50\~000 грн., як аванс за продаж бару «Колиба» та 242\~500 грн., в рамках виконавчого провадження за кредит відповідача, з метою звільнення нерухомого майна, що підлягає продажу з під арешту. 03.06.2015 року до укладення договору купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON], (член родини позивача) було укладено договір позички нежитлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] зобовязався передати [PERSON] в строкове безоплатне користування терміном на три роки нерухоме майно, а після припинення дії договору, а саме 03 червня 2018 року, [PERSON] зобовязався повернути нежитлове приміщення, яке складається з бару «Колиба» (Уютный дворик), банкетного залу, сауни, в належному стані. Згідно домовленості на викуп нежитлових приміщень [PERSON] зробив ремонт, якій відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості ремонту приміщень становить 196\~000 грн. Оскільки угода між сторонами, що домовлялися про продаж приміщень, укладена не була, відносини між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] погіршилися. Позивач [PERSON] сплатила відповідачу [PERSON] аванс за продаж бару «Колиба», але після погіршення між ними відносин, змушена була звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом про стягнення коштів в сумі 292\~500 грн. 28.09.2017 року рішенням суду її позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Після цього відповідач [PERSON] став активно виселяти [PERSON] з спірних приміщень, шляхом відключення мереж електро газо водо постачання, що стало причиною неодноразового звернення позивача та третьої особи до Роздільнянського ВП ГУНП. Дії відповідача [PERSON] призвели [PERSON] та [PERSON] до повного підриву господарської їх діяльності у звязку з чим вони змушені були звільнити спірні приміщення. 24.07.2017 року при складанні акту прийому передачі за договором позички при свідках відповідач [PERSON], без будь - яких претензій щодо стану майна, порядку і строків передачі, прийняв спірні приміщення, так як договір було розірвано (достроково) за взаємною згодою сторін. Після того, як [PERSON] залишив спірні приміщення, в яких ним були проведені у 2015 -2016 р.р. ремонтні роботи, останній вирішив, що [PERSON] повинен відшкодувати їх вартість в судовому порядку та підставою для цього вважає недійсність договору позички нежитлового приміщення укладеного між ним та [PERSON] від 03.06.2015 року, а вартість ремонту підлягає стягненню в порядку реституції. Вказувала, що підставою для визнання договору недійсним є той факт, що договір був укладений на три роки, але в порушення ч. 2 ст. 793 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Оскільки між нею та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, вона вважає, що є всі підстави для її звернення до суду та задоволення позову. 05.03.2018 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа надійшла в провадження судді Панчук А.І.(т.1, а.с.92). 06.03.2018 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями підставою якого був самовідвід головуючого судді Панчука А.І. (Розпорядження № 9 від 06.03.2018 року) цивільна справа було розподілена в провадження судді Іванової О.В.(т.1, а.с.98). 13.03.2018 року цивільна справа прийнята в провадження судді та справа призначена до судового розгляду у підготовчому провадженні за правилами загального позовного провадження. (т.1 а.с.100). 20.06.2018 року за ухвалою суду провадження по справі було зупинено за заявою відповідача, у звязку з його захворюванням на серце.(т.1 а.с.169). Відповідно відповіді на запит суду № 368 від 21.08.2018 року, щодо стану відповідача [PERSON], останній з 07.08.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в ОКЛ м. Одеса.(т.1 а.с.194). 10.09.2018 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з заявою про поновлення провадження по справі у звязку з одужуванням відповідача.(т.1 а.с.195). 26.10.2018 року відповідно до відповіді КЗ «Роздільнянської ЦРЛ» № 417 від 25.10.2018 року повідомлено, що відповідачу 16.08.2018 року встановлена 2 група інвалідності на 1 рік.(т.1 а.с.197). 29.10.2018 року ухвалою суду провадження по справі поновлено та призначено судове засідання з повідомленням сторін.(т.1 а.с.199). 26.11.2018 року до суду від представника відповідача адвоката [PERSON] надійшло клопотання про перенесення судового засідання для можливості ознайомлення з матеріалами справи та формування правової позиції, а також його участю в іншому судовому засіданні, про що надав в якості доказу скріншот з веб порталу «Судова влада України».(т.1 а.с.209-211). 27.11.2018 року представником позивача адвокатом [PERSON] до суду було надано клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з її перебуванням в судовому засіданні в іншому судовому процесі.(т.1 а.с.212-216). 17.12.2018 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про перенесення судового засідання, яке було призначене на 19.12.2018 року у звязку з його перебуванням у відпустці. Одночасно з заявою ним був поданий відзив на позовну заяву, в якому не погодившись з позовними вимогами позивача просив в їх задоволенні відмовити.(т.1 а.с.227-228; 230-233). 18.12.2018 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] до матеріалів цивільної справи були долучені докази, а саме: копія оригіналу договору позички нежитлового приміщення від 03.06.2015 року( для огляду в судовому засіданні зобовязався надати оригінал), просив судове засідання призначене на 19.12.2018 року провести за його відсутністю.(т.1 а.с.а.с.239-240). У звязку зі вступом в справу в якості представника позивача [PERSON] від останньої надійшла заява про надання їй строку для можливості ознайомлення з матеріалами справи.(т.1 а.с.242). 14.01.2019 року позивачем [PERSON] була надана відповідь на відзив, в якій вона наполягала на задоволення позову, а також просила судове засідання призначене на 15.01.2018 року провести за її відсутністю, долучивши до матеріалів справи Договір №1 про відступлення права вимоги від 15.01.2018 року.(т.2 а.с.4-8). 26.02.2019 року позивач [PERSON] надала до суду клопотання в якому просила суд, витребувати відомості на підтвердження її витрат по оплаті боргів відповідача, а саме: боргу за електроенергію, газопостачання, водопостачання, вивіз сміття, окрім того просила суд викликати та допитати в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які бачили первинний стан приміщення бару «Колиба» та продовжити строки підготовчого судового засідання (т.2 а.с.34-35). 27.02.2019 року ухвалою суду строки розгляду підготовчого судового засідання були продовжені, підготовче судове засідання було закрито та справа була призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 05.03.2019 року, у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено (т.2 а.с.40). Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги, викладені у позовній заяві (а.с.3-6) підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити повністю з наступних підстав. Позивач зазначала, що в квітні 2015 році вона дізналася проте, що продається нежитлове приміщення бар «Колиба». З [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо викупу частини нежитлових приміщень малого приватного підприємства «Газовик», а саме: бару «Колиба», банкетного залу та сауни, що розміщені в м. Роздільна, по вул. Європейська (колишня Леніна), 75А. [PERSON] отримав від неї аванс в розмірі 50\~000 грн., про що написав їй розписку та 30.04.2015 року попередив про це людей, які у нього орендували приміщення. 01.05.2015 року вона зайшла в бар, побачивши, що там твориться (все було в жахливому стані, розетки вирвані, люстри обірвані тощо), вона пішла з приміщення. Починати там працювати було просто неможливо, оскільки приміщення було в неробочому стані - газ і вода відключені, опалення не працювало, тощо. Вказувала, що договір дійсно укладався між [PERSON] та [PERSON], але вона також є стороною указаного договору, оскільки всі кошти сплачувала вона. Текст договору складав [PERSON] самостійно, вони з [PERSON] його тільки підписали, а потім [PERSON] почав вносити в текст договору зміни. Їх примірник оригіналу договору був втрачений, оскільки головний бухгалтер померла. Вважала вказаний договір недійсним, оскільки він укладався на три роки, але нотаріусом посвідчений не був.; при цьому відповідач самостійно власноруч змінив термін дії договору в своєму примірнику. Також зазначає, що договір є недійсним, а є цілком сфальсифікований, оскільки фактично укладався між нею та [PERSON] В звязку з чим вважала, що вона має право звертатися до суду з даним позовом, як сторона договору, тим паче що між [PERSON] та нею був укладений договір №1 про право відступлення права вимоги. В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення коштів вказувала, що це є кошти які вона витратила на ремонт вказаного приміщення, купівлю матеріалів та оплати роботи по ремонту. Нею були зроблені переобладнання: налагоджено систему опалення, шляхом відновлювання труб та котла; каналізаційної системи; електричної проводки, фонтану тощо. В жодному договорі між ними не було зазначено щодо проведення будь якого ремонту та переобладнання. Виходячи с вищевикладеного просила суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та просив у їх задоволенні відмовити з наступних підстав. Так, відповідач вказував на те, що договір позички нежитлового приміщення від 03.06.2015 року він укладав з [PERSON], а не з [PERSON], яка зазначила себе в позовній заяві позивачем. Договір укладався на один рік і тому нотаріального його посвідчення не потребував. Про існування договору про відступлення права вимоги №1 за яким [PERSON] набуває права вимоги належним [PERSON], йому ніким не було повідомлено та за відсутністю його оригіналу не відомо чи взагалі він був укладений між сторонами. В копії оспорюваного договору вбачаються зміни, строк його дії вказаний з 03.06.2015 року по 01.07.2016 року, а відповідно до передбаченого п. 9.4 Умов дія Договору було продовжено до 01.07.2017 року. Крім того, 25.04.2017 року ним було направлено лист попередження про небажання продовження договору позички нежитлового приміщення. Тому вважає, що фактично дія договору була припинена підписанням акту прийому передачі від 04.07.2017 року. Щодо вимоги про стягнення з нього коштів у розмірі 196000 грн, вважає її також необґрунтованою, оскільки згоди на внесення змін до предмету позички він не давав. Після підписання акту приймання передачі від 04.07.2017 року позичальником не було згадано, що ним проводилися якісь покращення конструкції, про також свідчать підписи сторін. В звіті про незалежну оцінку вартості капітального ремонту є посилання на чеки та накладні на закупівлю будматеріалів. Проте лише в одній накладній вказано, що вона надана саме на бар «Колиба». Просив в позовних вимогах [PERSON] відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] підтримав позицію позивача, суду пояснив, що дуже багато пішло нервів на те, поки вони навели порядок в приміщенні та навколо нього. Їм довелося самостійно газифікували приміщення, частково замінювати плитку, міняти радіатори, шпалери, електричну проводку, двері, а також ремонтували весь фасад, просив позовні вимоги задовольнити. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін по справі, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. \~Судом встановлено, що в квітні місяці 2015 року позивач [PERSON] та [PERSON] в усному порядку домовилися з відповідачем [PERSON] про продаж їм частини належного відповідачу на праві власності нерухомого майна Малого приватного підприємства «Газовик», а саме бару «Колиба», що розташований за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, м.Роздільна, вул..Європейська, 75. 03.04.2015 року [PERSON] написав розписку про одержання від [PERSON] грошових коштів у сумі 50\~000 грн., як аванс за продаж бару «Колиба» та 242\~500 грн., в рамках виконавчого провадження за кредит відповідача, з метою звільнення нерухомого майна, що підлягає продажу з під арешту. Відповідач [PERSON] згідно домовленості\~ зобовязався підготувати необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. 03.06.2015 р. між зятем [PERSON] [PERSON] та [PERSON] був укладений та підписаний договір позички нежитлового приміщення - частини нерухомого майна Малого приватного підприємства «Газовик» бару «Колиба», що розташований за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, м.Роздільна, вул..Європейська, 75, і родина [PERSON] почала користуватись даним приміщенням. Відповідно до вказаного договору [PERSON] зобовязався передати [PERSON] в строкове безоплатне користування вказане нерухоме майно, а саме: бару «Колиба», що розташований за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, м.Роздільна, вул..Європейська, 75; та після припинення дії договору, [PERSON] зобовязався повернути вказане нерухоме майно в належному стані. (т.1 а.с.12-17). Зазначений Договір позички нежитлового приміщення від 03.06.2015 року нотаріально не посвідчений. В подальшому стосунки між сторонами погіршилися, укладення договору купівлі-продажу бару «Колиба» в обговорений строк - до 01.07.2016 р. не відбулося. 04.07.2017 р. [PERSON] звільнив приміщення бару «Колиба» за актом прийому-передачі (т. 1 а.с. 19). Будь - яких претензій щодо стану майна, порядку і строків його передачі, стану спірних приміщень при складанні вказаного акту прийому передачі зафіксовано не було; вказаний акт прийому-передачі складався в присутності свідків; підписаний сторонами та свідками. Після неодноразових звернень [PERSON] до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області про повідомлення про скоєння злочину зі сторони [PERSON], їй було повідомлено, що вбачаються цивільно правові відносини, які повинні розглядатися в судовому порядку (т.1 а.с.20-26). 19.01.2017 року [PERSON] звернулася Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] згідно якого просила суд стягнути з відповідача на її користь аванс в розмірі 292,500 грн. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.09.2017 року її позовні вимоги були задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, які сплачені в якості авансу, в сумі 292\~500; рішення суду законної сили не набрало та знаходиться на апеляційному розгляді.( т.1 а.с.27-31). Позивачем на огляд суду оригінала договору позички нежитлового приміщення надано не було та вказувалося на його втрату. Судом був оглянутий другий примірник договору позички, який наданий відповідачем, оригінал якого залишився у відповідача (т. 1 а.с. 235-237). При цьому, судом звертається увага, що наявні в матеріалах справи копії спірного договору та оглянутий оригінал містять суттєві протиріччя, в тому числі щодо строку його дії. Крім того, 15.01.2018 року між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON]П.(новий кредитор) на підставі ст.ст. 512-519 ЦК України був укладений Договір № 1 про відступлення права вимоги (надалі Договір № 1) (т. 1 а.с. 89-90). У відповідності до п.п. 1, 4 Договору № 1 первісний кредитор безоплатно відступає, а новий кредитор набуває право вимоги (у обсязі усіх прав та обовязків), належних первісному кредиторові на підставі Договору позички нежитлового приміщення, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 03.06.2015р., а також зобовязань, що виникли внаслідок його дії, в тому числі з правом звернення до суду про визнання даного договору недійсним, стягнення коштів у порядку реституції за недійсним договором. Пунктом 2 Договору № 1 передбачено, що новому кредитору передається право вимагати грошові кошти, витрачені на ремонт приміщень, що передавалися у користування за таким договором позички, так і збитків у порядку ст. 22 ЦК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі і визнання правочину недійсним (ст. 16 ч.1 та п. 2 ч. 2 ЦК України). Згідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Частиною другою та третьою вказаної норми закону передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, одними з яких є справедливість, добросовісність та розумність (Стаття 2 ЦК України). За змістом наведених норм, судовому захисту підлягають лише законні права та інтереси, які не суперечать засадам цивільного законодавства або договору. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилалася на порушення своїх прав та наявність в неї вимог майнового характеру, на підставі ст.ст. 512-519 ЦК України у звязку з наявністю договору про відступлення права вимоги. Так, підстави заміни кредитора в зобов'язанні визначені статтею 512 Цивільного кодексу України, відповідно до пункту 1 частини першої якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора в зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 513, стаття 514 Цивільного кодексу України). За змістом частини першої статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за загальним правилом заміна кредитора в зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ в постанові від 20 листопада 2013 року у справі N 6-122цс13, зазначено, що за змістом статей 512, 514 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні можлива з підстав відступлення вимоги, правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Але, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Тому, згідно до правової позиції, висловленої ВСУ в постанові від 01.04.2015 року у справі N 911/2445/14 передбачено, що зі змісту статей 512, 514 ЦК України випливає, що законодавець передбачив право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу відступлених прав. При цьому, якщо на момент переходу права вимоги зобов'язання виконано, угода про заміну кредитора у зобов'язанні не породжує жодних прав та обов'язків. При цьому суд наголошує, що оскільки судом вказана цивільна справа розглядалася в межах заявлених позовних вимог, сторонами суду було надано два різних примірника договору від 03.06.2015 року, де вказані різні терміни дії договору; при цьому судом був оглянутий оригінал договору, який наданий відповідачем, де строк дії вказаний з 03.06.2015 р. по 01.07.2016 року (т. 1 а.с. 235-237); позивач оригіналу договору суду не надала, при цьому питання з приводу призначення будь-якого експертного дослідження оригіналу договору (наявного у відповідача) перед судом жодної стороною не заявлялося; вказаний договір нотаріально не засвідчений; згідно акту прийому передачі договір розірваний 04.07.2017 р., тому суд зазначає, що доводи позивача в частині терміну дії договору під час судового розгляду не доведені, та тому вважає, що термін дії спірного договору сплив. При цьому доводи позивача про термін дії основного договору саме три роки спростовується і матеріалами справи та поясненнями самої позивачки, оскільки згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України в даному би випадку вказаний договір відступлення прав вимоги повинен був вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, що зроблено позивачем не було та Договір № 1 не зареєстрований у відповідності до вимог закону. Таким чином, аналізуючи вищенаведені вимоги законодавства, суд вважає, що оскільки з матеріалів справи вбачається, що договір позички нежитлового приміщення був укладений між [PERSON] та [PERSON] І Г. 03.06.2015 року та зобовязання було повністю виконано, термін дії вказаного договору сплив, договір відступлення права вимоги між [PERSON] та [PERSON] був укладений тільки 15.01.2018 року тобто після закінчення терміну дії договору та його фактичного розірвання, тому [PERSON] А,М. не мав права відступлення вказаної вимоги; крім того, Договір № 1 передбачає розширене коло прав, в тому числі вимог матеріального характеру, які виходять за межі первісних домовленостей по договору позички, а тому перехід прав до позивача не відбувся та вказана угода не породжує для [PERSON] жодних прав та зобовязань. Крім того, згідно ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) субєктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У даній ситуації, коли позивач звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, не зазначивши, які ж саме його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано. Вказана думка суду узгоджується з правовою позицією, висловленої ВСУ в постанові по справі № 405/20/15-ц від 05.04.2018 року у відповідності до якої передбачено, що визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано у випадку не визначення позивачем які його субєктивні цивільні права або інтереси порушуються. Оскільки судовим розглядом встановлено, що позивач не набула жодних прав по вказаному оспорюваному договору, тому її вимоги про визнання договору недійсним, судом по суті не розглядаються. \~ \~ \~ \~Крім того, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення на її користь понесених витрат на проведений ремонт також є безпідставними, оскільки [PERSON] не набула жодного права за вказаним договором та її вимоги є безпідставними. Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 776 ЦК України поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом, та у строк, встановлений договором. Якщо строк не встановлений договором або ремонт викликаний невідкладною потребою, капітальний ремонт має бути проведений у розумний строк. За змістом ч.ч. 1-5 ст.ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості. За змістом ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до п.7.2 Договору позички передбачено, що: - не застережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням майна немає; - усі інженерні комунікації, котрі знаходяться в приміщенні, та обладнання перебувають в робочому стані і функціонують за призначенням; - у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються надання приміщення та обладнання у користування; Позичальник відшкодовує збитки, завдані позичкодавцю внаслідок пошкодження наданого у користування майна шляхом приведення пошкодженого майна в попередній стан або відшкодування вартості приведення майна в попередній стан (п. 8.1. Договору позички). Згідно до п. 9.3. Договору позички у разі розірвання договору, поліпшення майна, наданого у користування, які були здійсненні позичальником за рахунок власних коштів з письмового дозволу позикодавця, визнаються власністю позичкодавця, але підлягають відшкодуванню позичкодавцем позичальнику. У відповідності до п. 10.1 Договору позички приміщення та обладнання оглянуте позичальником до підписання договору, істотних недоліків, які перешкоджали б використовувати приміщення за призначенням, під час його огляду не виявлено. Таким чином, згідно умов вказаного договору не передбачений обовязок позичальника здійснювати поточний або капітальний ремонт вказаного нежитлового приміщення; а поліпшення майна передбачено з письмового дозволу позичкодавця, натомість зафіксований той факт, що майно недоліків не має та усі інженерні комунікації, котрі знаходяться в приміщенні, та обладнання перебувають в робочому стані і функціонують за призначенням. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] будь-яку згоду на проведення ремонту не надавав. Згідно звіту про незалежну оцінку вартості капітального ремонту будівлі бару «Колиба», зробленого за заявою [PERSON], за період дії Договору займу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: Одеська область, м. Роздільна, вул. Леніна (теперішня Європейська), 75-А від 30.06.2017 року капітальний ремонт вказаних нежитлових приміщень складає 196\~000грн.(т.1 а.с.32-44). Вказаний звіт суд до уваги прийняти не може, оскільки оцінка вартості капітального ремонту була проведена без ухвали суду та попередження експерта про будь-яку відповідальність, крім того відповідач з вказаним розрахунком був не згодний. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду аналогічні пояснення, що всі вони приймали участь в здійсненні ремонту бара «Колиба», який проводився за ініціативою [PERSON] та [PERSON] Вказували, що приміщення було дійсно в жахливому стані; роботи різного роду проводилися, як в самому приміщенні та і на внутрішньому подвірї; вони відновлювали роботу фонтану, чистили каналізацію, ремонтували вхідні ворота; замінювали проводку та обладнання. Але суд без всієї іншої сукупності доказової бази покази вказаних свідків до уваги прийняти не може з огляду на наступне. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно до ч. 1ст.\~80\~ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Приписами ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, згідно до правової позиції, висловленої ВС КЦС в постанові від 18.07.18 в справі № 143/280/17 передбачено, що пояснення сторін та показання свідків не заслуговують на увагу, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи ту обставину, що а ні позивачем, а ні стороною договору [PERSON] не отримано згоди відповідача на проведення поліпшення майна, як це передбачено умовами договору, або ремонтних робіт, тому у жодної з вказаних осіб не виникло права на відшкодування вартості такого ремонту. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Також суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводам, наведених сторонами по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивач є інвалідом другої групи безстроково та звільнена від сплати судового збору, тому вказані витрати слід віднести за рахунок державного бюджету. На підставі викладеного на

Outcome: dismissed