Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір б/н від 20.05.2012р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] з підстав, передбачених ст. 203,215 ЦК України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний договір укладений його неповнолітнім сином - [PERSON] за межами його цивільної дієздатності, без його згоди як батька, у зв`язку з чим вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 222 ЦК України наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним. Одночасно зазначає про наявність рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.05.2017р., яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 10 187,59 грн., яке було оскаржено в апеляційному порядку. Разом із тим, станом на час звернення з вказаним позовом до суду, апеляційна скарга на зазначене рішення суду не розглянута. Ухвалою суду від 5 липня 2017 року провадження у справі відкрито та призначено справу до судового розгляду на 13 вересня 2017 року (а.с. 30). 22.01.2018 представник відповідача через канцелярію суду подав відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що укладений між третьою особою та відповідачем договір про відкриття карткового рахунку є дрібним побутовим правочином, який може бути укладений, у тому числі з особою, яка досягла 14 років. Крім того, при укладенні вказаного договору дотримані всі передбачені законом істотні умови договору, які обумовлені згодою сторін та на момент укладення цього договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписом третьої особи [PERSON] на анкеті-заяві та скріплений печаткою банку. За вказаних обставин відсутні підстави відповідно до ст. 203, 2015 ЦК України для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним. Також, зауважив, що відповідач не порушував права позивача, оскільки не є стороною вказаного договору та представником [PERSON] Таким чином, вважав, що позивач не має право на звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 23.11.2017, занесеною до протоколу судового засідання витребувано у представника відповідача анкету-заяву від 30.05.2012 та зобов`язано сторін надати суду ухвалу Апеляційного суду м.Києва. У судовому засідання позивач позов підтримав, посилаючись на викладені в позові обставини та доводи, просив позов задовольнити. Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк», повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання в судове засідання свого уповноваженого представника не направив. Від представника відповідача до суду надійшла заява про перенесення справи на іншу дату, у зв`язку з зайнятістю в інших судових процесах. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, розглянув справу за відсутності відповідача та третьої особи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. Як встановлено судом, 30.05.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір б/н про надання кредиту шляхом встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з умовою сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на місяць на суму залишку заборгованості. Даний договір укладено у вигляді анкети-заяви, що стверджується рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.05.2017р. у справі №539/146/17. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.05.2017р. у справі №539/146/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29.06.2017р. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 10187,59грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. (а.с. 25-27) Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати оспорюваний договір недійсним з тих підстав, що на момент його укладення його син [PERSON] не мав необхідний обсяг прав, оскільки укладений неповнолітнім і без згоди батька. Проте, суд не може погодитись з позовними вимогами з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, як вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.05.2017р. у справі № 539/146/17 встановлено, що оспорюваний договір є дрібним побутовим, і третя особа [PERSON] на момент укладення такого правочину мав необхідний обсяг прав. Таким чином, доводи позивача про те, що на момент укладення оспорюваного договору його неповнолітній син [PERSON] та не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності є безпідставними, оскільки не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналізуючи зміст оспорюваного договору, [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» домовились з усіх істотних умов та уклали договір в письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам законодавства, був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених ним. Враховуючи викладене, суд вважає, що оспорюваний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України. Як зазначено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. За таких обставин, оскільки позивач не є стороною оспорюваного договору, укладеного 30.05.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , відтак суд не вбачає підстав, передбачених ст.215 ЦК для визнання недійсним вказаного договору. Відповідно до ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачем вимог законодавства при укладенні кредитного договору. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідача порушені його права та інтереси, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшокдовується. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed