Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

До суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» до [PERSON] , про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником підприємству, в якій позивач просить стягнути матеріальну шкоду на свою користь у розмірі 97 406 (дев`яносто сім тисяч чотириста шість) грн. 41 коп. та судові витрати. Вимоги позову мотивує тим, що з 21.03.2018 року відповідач працював на посаді представника торговельного в ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» та відповідно 21.03.2018 року між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно із Наказом №7 від 21.03.2018 року відповідач був матеріально-відповідальною особою. 01.06.2020 року було проведеною інвентаризацію наявних товарно-матеріальних цінностей, що зберігаються у представника торговельного, шляхом звірки з даними програми автоматизації процесів на підприємстві «1С», яка проводилася за розпорядженням начальника відділу дистрибуції [PERSON]. За результатами перевірки була виявлена недостача стартових пакетів та скетч-карток оператора мобільного зв`язку lifecell в розмірі 100228,00 грн. Остання інвентаризація, при якій не було виявлено недостач, проводилася при прийомі відповідача на роботу 21.03.2018 року та передачі йому території. 01.06.2020 року Наказом №1/01/06-20/ЮВ була створена комісія про проведення службового розслідування з приводу виникнення нестачі. Відповідач був викликаний комісією з вимогою надати пояснення, але пояснень з приводу виниклої недостачі не надав, став переховуватись, перестав виходити на зв`язок. Відповідно до акту №12/06/20/А від 12.06.2020 року про результати проведення службового розслідування винним у завданні прямої дійсної матеріальної шкоди в зазначеному розмірі комісією було визнано відповідача. Зокрема було встановлено, що протягом часу своєї роботи відповідач самовільно привласнював стартові пакети та картки поповнення рахунку мобільного оператора lifecell, які є власністю ТОВ «ГОС ІНВЕСТ», замість того щоб передавати їх роздрібним клієнтам. 12.06.2020 року на підставі акту були видані накази №1/12/06-20/ЮВ про притягнення до матеріальної відповідальності [PERSON] та №120-К про звільнення, які в той же день були направлені для ознайомлення поштою на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, та презюмовану фактичну адресу проживання, зазначену ним в анкеті при прийомі на роботу. Разом із зазначеним документами був також направлений супровідний лист з повідомленням про звільнення, утримання частини суми завданої матеріальної шкоди із заробітної плати відповідача та вимогою сплатити решту суми боргу на розрахунковий рахунок позивача. Проте, зазначена вимога була залишена відповідачем без задоволення, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 16.02.2021 було прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником підприємству. Ухвалою суду від 17.05.2021 підготовче провадження по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником підприємству було закрито, призначено справу до розгляду по суті. 24.03.2021 від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до електронну пошту суду надійшов відзив, згідно з яким останній зазначає про безпідставність пред`явлених до відповідача вимог. Посилається на те, що обставини викладені в позові не відповідають дійсності. Є спробою позивача створити враження обґрунтованості позову. У відзиві представник позивача зазначив, що в 2018 році відповідач дійсно був працевлаштований в ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» на посаді торгового представника. Дана робота була за сумісництвом, та до кола обов`язків яких входило: нерегулярне, без попереджень відвідування точок реалізації продукції, підтримання контакту з власниками магазинів, контроль розміщення товару на полицях. Товар відповідач не отримував та до магазинів не передавав. Після початку роботи, керівництвом було озвучено основний обов`язок відповідача - здійснювати постійний вплив на власників магазинів, де розміщувалися товари компанії, щодо стягнення заборгованостей виниклих за попередні роки. Прямим доказом відсутності обов`язків щодо операцій з товаром посадова інструкція не містить. Позивачем в позові жодним чином не вказується про передачу відповідачу товару. Відсутні докази про отримання товару, актів прийому-передачі, інвентаризації, надсилання службами доставки, отримання під звіт чи просто отримання товару від позивача чи його працівників. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача просив у позові відмовити на підставах викладених у відзиві. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши учасників судового процесу, суд дійшов до такого висновку. Встановлено, що згідно із наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» (далі - позивач) №12/К від 20.03.2018 року [PERSON] (далі - відповідача) було прийнято на посаду представника торговельного з 21.03.2018 року з окладом згідно штатного розпису. 21.03.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» в особі директора [PERSON] та працівником [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У відповідності до п. 1 зазначеного договору, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження матеріальних цінностей та грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням трудової функції, передбаченої посадовою інструкцією. У випадку незабезпечення з вини працівника збереження матеріальних цінностей та грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням трудових функцій, працівник зобов`язується відшкодувати завдані збитки в повному обсязі відповідно до чинного законодавства України (п. 3 договору). Відповідно до п. 4 вказаного договору, працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. 21.03.2018 року відповідно до Наказу №7 [PERSON] призначено матеріально-відповідальною особою на підставі договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність [PERSON] від 21.03.2018 року. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Посадові обов`язки відповідача було визначено Посадовою інструкцією торгового представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» узгодженої директором [PERSON] 01.10.2017, з якою [PERSON] було ознайомлено 21.03.2018, про що свідчить його особистий підпис на зазначеному документі. Відповідно до п.4 розділу ІV Посадової інструкції торгового представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ», торговий представник несе повну матеріальну відповідальність за товарні та грошові цінності, отримані у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, а також за нанесення своїми діями та /або бездіяльністю шкоди підприємству. У зв`язку з виявленням 01.06.2020 нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 100 228 грн, наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» №1/01/06-20/ЮВ від 01.06.2020 було створено комісію для проведення службового розслідування у складі: [PERSON] - директора (голови комісії); [PERSON] - головного бухгалтера; [PERSON] - начальника відділу дистрибуції. Згідно акта №12/06/20/А від 12.06.2020 складеного за результатами проведження службового розслідування, [PERSON] протягом часу своєї роботи самовільно привласнював стартові пакети та картки поповнення рахунку мобільного оператора lifecell, які є власністю ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» , у зв`язку з наведеним комісія прийшла до висновку, що представник торговий [PERSON] є винним у завданні ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» прямої дійсної шкоди у розмірі 100 228,00 грн. Наказом директора ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» №1/12/06-20/ЮВ від 12.06.2020 притягнуто представника торговельного [PERSON] до матеріальної відповідальності в розмірі 100 228,00 грн, наказано головному бухгалтеру [PERSON] здійснити утримання із заробітної плати [PERSON] у розмірі його середньомісячної заробітної плати. Наказом директора ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» №120-К від 12.06.2020 [PERSON] було звільнено із посади представника торгового у зв`язку із втратою до нього довір`я згідно із п. 2 ст. 41 КЗпП України 12.06.2020; нараховано [PERSON] грошову компенсацію за 24 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 21.03.2019 по 12.06.2020 включно в розмірі 2 821,59 грн; утримано з [PERSON] грошову компенсацію за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки з метою покриття частини прямої дійсної матеріальної шкоди, завданої ТОВ «ГОС ІНВЕСТ», на виконання наказу №1/12/06-20/ЮВ від 12.06.2020 року про притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності. Як убачається із матеріалів, 12.06.2020 на адресу відповідача було надіслано акт №12/06/20/А від 12.06.2020 складений за результатами проведження службового розслідування, наказ директора ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» №1/12/06-20/ЮВ від 12.06.2020 про притягнення представника торговельного [PERSON] до матеріальної відповідальності, наказ директора ТОВ «ГОС ІНВЕСТ» №120-К від 12.06.2020 про звільнення [PERSON] із посади представника торгового у зв`язку із втратою до нього довір`я згідно із п. 2 ст. 41 КЗпП України. Крім того, було надіслано 12.06.2020 претензію про відшкодування завданої шкоди. Спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідача, з яким укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність завданої шкоди, у вигляді нестачі товарно -матеріальних цінностей на загальну суму 97406,41 грн. Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України. Згідно ст. 131 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України). Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а тому саме відповідач повинен відшкодувати суму нестачі, виявленої під час перевірки. Згідно з умовами вказаного договору, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження матеріальних цінностей та грошових коштів, от р и м а н их у зв`язку з виконанням трудової функції, передбаченої посадовою інструкцією. Пунктом 4 розділу ІV Посадової інструкції торгового представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ», з якою [PERSON] було ознайомлено 21.03.2018, торговий представник несе повну матеріальну відповідальність за товарні та грошові цінності, о т р и м а н і у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, а також за нанесення своїми діями та /або бездіяльністю шкоди підприємству. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Нормою статті 1 вищезазначеного Закону встановлено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України:назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України за № 88 від 24.05.1995року, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Накладна - первинний разовий документ по обліку товарно-матеріальних цінностей, який для надання їй юридичної сили і доказовості повинен мати обов`язкові вищезазначені реквізити. Накладні застосовуються в усіх підприємствах і є виправдними документами на надходження або відпуск матеріальних цінностей. Представник позивача зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому товарно -матеріальних цінностей, що підтверджується, зокрема, відповідними накладними на переміщення, які містяться у матеріалах справи. Як вбачається з накладних на переміщення (а.с.28-44), на які посилається позивач, як на підставу отримання відповідачем товарно- матеріальних цінностей, зазначено, що отримувач товару «Лубни ТП1 [PERSON]» , при цьому, накладні не міститься дати операцій (число, місяць, рік) та підпис особи відповідальної за отримання товару, як того вимагають вищезазначені правові норми. Таким чином, оскільки, з наданих позивачем накладених не вбачається, крім зазначення «Лубни ТП1 [PERSON]», хто та коли саме (число, місяць, рік) отримував вказаний у накладних товар, зокрема, неможливо встановити особу та її повноваження, що отримувала товар, суд позбавлений можливості зробити висновок про те, що саме відповідач отримав товар за вказаними накладними. У судовому засіданні представник позивача, зазначав, що товарно- матеріальні цінності направлялися позивачем відповідачу за допомогою «Нової пошти», однак докази у підтвердження вказаного, відсутні. Крім того, позивачем повідомлялося, що при прийомі на роботу відповідача 21.03.2018 була проведена інвентаризація, за результатами проведення якої не було виявлено недостач. Відповідно до пункту 7 розділу ІІ «Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 02 вересня 2014 року за № 87, проведення інвентаризації є обов`язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб. Водночас, позивачем відповідна інвентаризація від 21.03.2018 суду не була надана. При цьому, представник відповідача у відзиві зазначає, що при прийомі на роботу відповідача 21.03.2018 інвентаризація не проводилась, будь-які акти не складались. Таким чином, позивачем не доведено обставини щодо передачі товарно -матеріальних цінностей відповідачу та отримання ним будь-яких товарно-матеріальних цінностей. Крім того, слід значити, що у акті №12/06/20/А від 12.06.2020 складеного за результатами проведження службового розслідування, відсутні відомості про кількість одиниць, дати та ціни придбання позивачем товарно -матеріальних цінностей, нестачу яких було виявлено. З огляду на це, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування розміру недостачі. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому відповідачем шкоди, вини в діях відповідача, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОС ІНВЕСТ» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником підприємству, не знайшли своє підтвердження, а тому позов не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed