Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з [PERSON] як спадкоємцем померлого [PERSON] його боргу. Заявлені вимоги обґрунтував тими обставинами, що [PERSON] неодноразово позичав у нього кошти для придбання продовольчих товарів, оскільки займався торгівлею, які вчасно повертав. 20 червня 2014 року [PERSON] в черговий раз приїхав до місця його проживання з проханням надати в борг кошти в сумі 62000 гривень для придбання риби. Він погодився та попросив написати розписку про позику коштів. Перебуваючи за кермом автомобіля, [PERSON] написав розписку про позику коштів у вказаній сумі. Він взяв із власних заощаджень кошти в сумі 62000 гривень і передав їх позичальнику. Кошти мали бути повернуті ним до 01 серпня 2014 року. У вказаний термін [PERSON] кошти не повернув і 20 серпня 2014 року в черговий раз звернувся за позикою. Він погодився надати позику і знову передав [PERSON] кошти в сумі 62000 гривень. В підтвердження вказаної обставини [PERSON] надав розписку та пообіцяв повернути одночасно всі отримані у позику кошти до 11 жовтня 2014 року. У вказаний строк позика не була повернута. На постійні нагадування про необхідність повернення коштів, [PERSON] називав різні причини щодо неможливості розрахунку, 29 грудня 2014 року борг частково погасив, повернувши 9000 гривень. 12 січня 2015 року [PERSON] покінчив життя самогубством. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, обовязок відшкодувати борг померлого перейшов до його спадкоємців: дружини [PERSON] та сина [PERSON]. Просив визнати відповідачем за заявленими позовними вимогами [PERSON] та стягнути з неї борг за договорами позики, укладеними з [PERSON] 20 червня 2014 року та 20 серпня 2014 року, в сумі 115000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Додатково суду пояснив, що [PERSON] займався підприємницькою діяльністю, він позичав кошти, мав намір отримати частку. Представник позивача підтримав заявлені ним вимоги. Відповідач [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що їй не відомо за яких обставин [PERSON] написав надані позивачем розписки, проте він ніколи не займався підприємницькою діяльністю, не працював, ніяких коштів додому не приносив. Припускає, що мав місце якийсь тиск на [PERSON], внаслідок чого він покінчив життя самогубством. Спадщину після його смерті не приймала. Представник відповідача [PERSON] вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими. Стверджує, що надані позивачем на підтвердження позики розписки, які написані померлим в незвичайному психологічному стані, не є документами, що підтверджують факт позики коштів. За замістом вони є такими, що не підтверджують факт передання [PERSON] та отримання ним коштів, тому не можуть бути розцінені судом як доказ позики. Припускає, що вони були написані під психологічним тиском та під диктовку позивача. Розписки містять помилки у написанні паспортних даних померлого, містять паспортні дані позивача, незважаючи на ті обставини, що він стверджував, що нічого позичальнику не диктував. Нелогічними вважає дії позивача, який надає 20 серпня 2014 року чергову позику і в тому ж розмірі, що і 20 червня 2014 року, за умов, що позичальник порушив умови договору та не повернув позику в обумовлений строк. [PERSON] не був підприємцем, не займався жодним бізнесом, в сімю жодних коштів не приносив. Якщо він мав намір позичити кошти і зайнятися бізнесом, то такі наміри не були реалізовані. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України договором позики є угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. В судовому засіданні встановлено, що 20 червня 2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав [PERSON] кошти, а останній зобовязувався повернути борг до 01 серпня 2014 року. Предметом договору були кошти в сумі 62000 гривень, які [PERSON] отримав 20 червня 2014 року. 20 серпня 2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав [PERSON] кошти, а останній зобовязувався повернути борг до 11 жовтня 2014 року. Предметом договору були кошти в сумі 62000 гривень, які [PERSON] отримав 20 серпня 2014 року. Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи. Форми договору позики сторони не дотримались. Борговими документами, що підтверджують укладання договорів позики, являються складені [PERSON] та надані позивачу розписки, які посвідчили отримання ним коштів, що відповідає положенням частини 2 статті 1047 ЦК України. Вказаними документами позивач підтверджує своє право вимагати виконання боргового зобовязання [PERSON] за договорами позики. Згідно висновку експерта почеркознавця Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз № 1/1 від 05 лютого 2016 року рукописні записи в розписках від 20 червня 2014 року та 20 серпня 2014 року, крім запису зробленого позивачем, виконані [PERSON], підписи в розписках виконані також ним. При дослідженні розписок експертом було встановлено наявність в описаних рукописних записах ознак координаційних порушень, нестійкості темпу та розстановки. Експерт зазначив, що ступінь їх прояву, характер і локалізація свідчать про виконання цих записів під впливом збиваючих факторів штучного характеру (незвичні умови виконання, тощо). Такими незвичними умовами виконання могло бути написання [PERSON] розписок про позику в салоні автомобіля, про що зазначав у судовому засіданні позивач. З огляду на положення статей 1046, 1047 ЦК України, зміст документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, дані висновку експерта та доводи сторін, суд дійшов висновку про наявність між позивачем і [PERSON] правовідносин за договорами позики. Встановлено, що [PERSON] помер 12 січня 2014 року внаслідок механічної асфіксії в результаті повішення. Вказані обставини підтверджені висновком судово-медичної експертизи № 6 від 12 січня 2014 року. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, до спадкоємців переходять не тільки права, що належали спадкодавцю, а і його обовязки. Винятком з цього правила є лише зобовязання боржника, які припиняються зі смертю фізичної особи. Відповідно до частини 1 статті 608 ЦК України зобовязання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою і у звязку з цим не може бути виконане іншою особою. В усіх інших випадках до спадкоємців переходять відповідні боргові зобовязання спадкодавця. Так, у спадщину переходять: обовязки, що випливають з цивільно-правових договорів (крім тих, що нерозривно повязані з особою спадкодавця); обовязки з відшкодування матеріальної шкоди (збитків); обовязки по відшкодуванню моральної шкоди (присудженої судом за життя спадкодавця); обовязки по виплаті неустойки у вигляді штрафу або пені (присудженої судом за життя спадкодавця); витрати на утримання догляд, лікування, поховання спадкодавця (але не більш, ніж за 3 роки); обовязки за договором оренди житла з викупом. Згідно зі статтями 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до положень статті 1281 ЦК України спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредитор спадкодавця має право звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини в шестимісячний строк з дня, як йому стало відомо або могло стати відомим про відкриття спадщини з вимогами до спадкоємців, що прийняли спадщину, повернути йому борг, що був за спадкодавцем. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Згідно положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та субєктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва. Борги спадкодавця - це майнові зобовязання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обовязок доказувати борги померлого накладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобовязаний надати документи, що підтверджують його вимоги. Встановлено, що померлий [PERSON] мав боргові зобовязання перед позивачем за договорами позики, укладеними 20 червня 2014 року та 20 серпня 2014 року. Ці зобовязання не є нерозривно повязаними з особою боржника та переходять до спадкоємців померлого. Виходячи із змісту статті 1281 ЦК України законодавець допускає два способи предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: безпосередньо до спадкоємців; опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, претензії кредитора визначені однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи (пп. 2.1 п. 2 глави 10 розділу ІІ Порядку). Претензії, що подаються через нотаріуса, повинні бути заявлені у письмовій формі. Законодавство не містить будь-яких вимог до форми і змісту вимоги кредитора та не покладає на нотаріуса обовязку перевіряти обґрунтованість вимог. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину або виконавця заповіту. При цьому, нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі. Таким чином, нотаріус приймає заявлені через нього вимоги кредиторів спадщини до спадкоємців, обмежившись формальною перевіркою додержання передбачених ч. 3 ст. 1281 ЦК строків (зокрема, шляхом ознайомлення з текстом в частині настання строків вимоги). Разом з тим, якщо нотаріус немає можливості установити коли настав строк вимоги, відмовити у прийнятті відповідної заяви кредитора він все одно права не має, оскільки ініціювання спору щодо прав кредитора є правом спадкоємців, а не повноваженням нотаріуса. Відповідно до п. 11.1. Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5, претензії кредиторів, поряд з іншими заявами, що стосуються спадкових прав громадян, реєструються в книзі обліку і реєстрації спадкових справ і формуються у спадкові справи. Крім того, у разі якщо претензії кредиторів надійшли поштою або подані нотаріусу курєром, такі претензії також підлягають реєстрації у журналі реєстрації вхідних документів (п. 8.9. Правил ведення нотаріального діловодства). На підставі заяви кредитора нотаріус може особисто прийняти рішення про видачу зі спадкового майна грошових сум на покриття витрат, що передбачено ст. 64 Закону України "Про нотаріат", або ознайомити спадкоємця, який прийняв спадщину, з такою заявою. В судовому засіданні встановлено, що вимог до спадкоємців через нотаріуса за місцем відкриття спадщини позивач не заявляв, оскільки до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з відповідною заявою про претензію щодо повернення боргу і покриття його за рахунок спадкового майна не звертався, вимогу до [PERSON] заявив шляхом звернення до суду. За чинним законодавством спадкоємці, які прийняли спадщину, повинні виконати боргові зобовязання спадкодавця в межах дійсної вартості майна, одержаного ними у спадщину. Вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини. Отже, умовою відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця є факт прийняття спадщини. Для всіх спадкоємців, як за законом, так і за заповітом, існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця. За наявності декількох спадкоємців настає частковий обовязок виконання зобовязань: кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, кредитори спадкодавця можуть предявити вимоги до будь-якого спадкоємця, але обсяг виконання боргового зобовязання спадкоємцем не може перевищувати дійсної вартості отриманої ним спадщини і розміру боргів, що пропорційно припадають на його частку. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що йому відомо про декількох спадкоємців померлого [PERSON], проте позовні вимоги заявив до одного з них, такі вимоги підтримував в ході розгляду справи. Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або відмовитися від неї. З повідомлення приватного нотаріуса Миронівського районного нотаріального округу Київської області № 270/02-14 від 23 березня 2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] після смерті [PERSON], який помер 12 січня 2015 року, спадщину не прийняла, що підтверджується її заявою, поданою до приватного нотаріуса 03 лютого 2015 року З огляду на вказані встановлені обставини, за відсутності умови відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця, якою є факт прийняття спадщини, [PERSON] не є відповідальною за борговими зобовязаннями померлого [PERSON], заявлені до неї позовні вимоги є безпідставними. За правилами статті 88 ЦПК України відсутні підстави для стягнення понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного, ст.ст. 207, 1046, 1047, 1218, 1220,1221, 1281, 1282 ЦК України,

Outcome: dismissed