Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

[PERSON], діючи в інтересах [PERSON], звернувся до Рівненського міського суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів з [PERSON] В обґрунтування позову, [PERSON] зазначив, що 14.10.2014 року [PERSON] власноручно написала розписку про отримання від [PERSON] 6000 доларів США за автомобіль [NUMBER], 2008 року випуску. Вважає, що зазначені грошові кошти підлягають стягненню з відповідача, на користь позивача, як безпідставно набуті. При цьому, покликається на рішення Рівненського міського суду від 09.12.2016 року, залишеного без змін апеляційним судом Рівненської області 01.03.2017 року, якими встановлено, що договір купівлі-продажу автомобіля між позивачем та відповідачем не укладався. В судових засіданнях, проведених в режимі відеоконференції, позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали. Додатково пояснили, що відповідач не передавала грошових коштів, отриманих від позивача, [PERSON] (власнику автомобіля), а відповідно і стягнення даних грошових коштів належить здійснити саме з неї особисто. Підтвердили, що між позивачем та відповідачем, дійсно була досягнута домовленість з оплатної передачі автомобіля, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідач в судове засідання не зявилась, через представника подала до суду письмові заперечення проти позову в яких посилається на те, що автомобілем [NUMBER], 2008 року випуску, користувалась на підставі виданої [PERSON] довіреності. Передала даний автомобіль позивачу без укладення договору купівлі-продажу, а видана нею розписка від 14.10.2014 року свідчить про укладення між сторонами правочину про передачу автомобіля у користування, що відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду України, зазначає, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в незаборонений цивільним законодавством спосіб, а договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Просить відмовити позивачу в задоволенні поданого ним позову. \~\~\~\~ Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та пояснив, що між позивачем та відповідачем було укладено усний договір про передачу в користування, за оплату, автомобіля [NUMBER], 2008 року випуску, а відповідно і до даних правовідносин неможливо застосовувати положення ст. 1212 ЦК України так, як мав місце договірний характер спірних правовідносин. Вказав, що позивач, передавши грошові кошти відповідачу, сам бажав настання наслідків отримання автомобіля без укладення договору купівлі-продажу, а отже в користування, що виключає твердження про безпідставність набуття грошових коштів відповідачем. Крім того, повідомив, що відповідач діяла не від власного імені, а відповідно до виданої їй довіреності. За таких обставин вважає, що відповідач може нести відповідальність виключно перед довірителем, а не перед позивачем і виключно за невиконання умов, обумовлених виданою довіреністю. Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.10.2014 року [PERSON] видала [PERSON] власноручно викладену розписку про те, що вона, отримала за автомобіль [NUMBER], 2008 року випуску (LVVDB24B78D094990) від [PERSON] суму у повному обсязі 6000 (шість тисяч доларів) 14.10.2014 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24.12.2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] ,треті особи: Рівненський міський відділ Управління МВС України у Рівненській області, [PERSON], [PERSON], про визнання права власності на автомобіль, встановлено, що 08.10.2014 року [PERSON] видав на ім"я [PERSON] довіреність на представництво його інтересів в будь-яких органах з питань, пов"язаних з експлуатацією та розпорядженням автомобілем Chery Tiggo, 2008 року випуску. Згідно даної довіреності автомобіль Chery Tiggo, 2008 року випуску, належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт), виданого 08.10.2014 року. Також судом було встановлено, що на підставі заяви [PERSON] до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, щодо заволодіння 23.09.2014 року невстановленою особою шахрайським шляхом транспортним засобом Chery Tiggo, 2008 року випуску, під приводом користування автомобілем на короткостроковий термін. На даний час проводиться досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 09.12.2016 року, залишеного без змін апеляційним судом Рівненської області 01.03.2017 року, встановлено обставини того, що саме договір купівлі-продажу автомобіля між позивачем та відповідачем не укладався. При цьому, даними судовими рішеннями не встановлено того, що між сторонами не укладався будь-який інший, передбачений цивільним законодавством договір. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як було встановлено судом, між сторонами договір купівлі-продажу не укладався. Розписка від 14.10.2014 року, видана позивачу відповідачем, засвідчує факт домовленості між сторонами про передачу позивачу автомобіля [NUMBER], 2008 року випуску (LVVDB24B78D094990), яким відповідачка володіла на підставі довіреності виданої [PERSON], та згідно якої отримала за автомобіль 6000 доларів США. Таким чином, передавши автомобіль позивачу, відповідачем було виконано всі зобовязання по передачі автомобіля у користування позивачу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналізуючи поняття та вимоги, необхідні для чинності правочину, можна дійти висновку, що правочин укладений між позивачем та відповідачем повністю відповідає нормам чинного законодавства. та , як встановлено судом, виконаний . Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК УКраїни, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.1 ст 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних засобів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають за недоведеністю позовних вимог. З огляду на встановлені обставини, вбачається, що у позивача є право, як звернення до суду з позовом до [PERSON], або вступ у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 190 КК України, порушеному за заявою [PERSON] , в якості потерпілого, або цивільного позивача за предявленим цивільним позовом у кримінальному провадженні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed