Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку в порядку набувальної давності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що з 04 березня 1978 року по 23 вересня 1997 року проживала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі вони придбали 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Житловий будинок оформлено на відповідача по справі. 28 травня 1997 року відповідач виписався з вищевказаного будинку та виїхав. З тих пір та по теперішній час відповідач в спірному будинку не проживає, утримувати будинок не допомогає. Під час розірвання шлюбу відповідач не пред'являв ніяких матеріальних претензій до позивача. За усною домовленістю між сторонами, він добровільно залишив позивачу спірну частину домоволодіння, знявся з реєстрації, забрав гроші в сумі 10598,70 грн. (що є еквівалентом 5695,16 доларів США на той час) та автомобіль Москвіч-2140 та пообіцяв переоформити спірну частину будинку на позивача. Позивач посилається на те, що після розірвання шлюбу відповідач до спірного житлового будинку не навідувався, своєю власністю не цікавився. [PERSON] підвела до будинку газ, зробила опалення, водопостачання, здійснила заміну вікон, дверей, зробила колодязь. Крім того, позивач посилається на те, що вона сплачує всі комунальні платежі. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав. Відповідач вважає, що 1/2 частина будинку, на яку претендує позивач ніяк не може бути спільною власністю, так як ця частка є його особистою власністю та зазначає, що право власності є непорушним. [PERSON] не заперечує, що позивач сплачує всі комунальні послуги, але крім неї ніхто будинком не користується, тому він вважає, що він і не повинен сплачувати комунальні послуги. Крім того відповідач, зазначив, що не збирається відмовлятися від свого майна. Також [PERSON] вважає, що позивач пропустила строки позовної давності звернення до суду. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України. Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України за набувальною давністю може бути визнано право власності за особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом вказаної норми задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За відсутності хоча б однієї із вказаних умов право власності за набувальною давністю на майно не може бути визнано. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. На підставі ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю виникає у разі якщо володіння майном є добросовісним, тобто особа, яка володіє майном не знала і не могла знати про те, що володіє чужою річчю. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 04 березня 1978 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Валківського районного управління юстиції Харківської області, розірвано 23 вересня 1997 року /а.с. 6, 7/. Позивач у позові зазначає, що спірний житловий будинок вони з відповідачем придбали під час шлюбу. З листа Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що спірний житловий будинок станом на 31 грудня 2012 року на праві приватної власності зареєстрований в 1/2 частці за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою держнотконторою Харківського району 18 вересня 1980 року Р № 1421 /а.с. 10/. Таким чином, позивачу відомо хто є власником спірного будинку, тобто вона знає, що користується чужим майном, а тому не можливо вважати, що володіння будинком, як це передбачає ст. 344 ЦК України, є добросовісним. Тривале проживання позивача у спірному будинку, здійснення сплати комунальних послуг, підтримання майна у належному стані - не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказані обставини, за їх доведеності, можуть свідчити, що між сторонами виникли правовідносини із поділу спільного майна подружжя, право власності на яке сторони можуть набути на підставі Сімейного Кодексу України. Позову з приводу визнання за позивачем права власності на підставі поділу спільного майна подружжя придбаного під час шлюбу позивач не заявляла. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не довела свій позов і відмовляє у задоволені позову. Разом із тим, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право, а судом не встановлено порушення прав [PERSON], суд відмовляє у задоволенні позову по суті, а не у зв'язку із спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed