Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу її домоволодіння недійсним. Звернення до суду мотивує тим, що вона придбала домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 31.10. 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Коваленко С.В., зареєстрований в реєстрі за № 5451 та зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 12555013 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДМР. Із часу придбання домоволодіння вона разом зі своїм чоловіком та синами заселилась до будинку, переоформила на своє ім'я особові рахунки, користувалась будинком, сплачувала комунальні послуги. У 2007 році до неї звернулась рідна сестра її чоловіка, відповідач по справі - [PERSON], із проханням, що вона перебуває в Глобальних системи тренінгів GST ([PERSON]) і там для розвитку її бізнес-проекту їй необхідно надати документи що у неї на праві власності є нерухоме майно. Вона попрохала переоформити на неї домоволодіння тільки по документах, а через якийсь час - рік або два - вона нотаріально назад переоформить право власності на домоволодіння знову на позивача. Не зважаючи на сумніви відповідач умовила позивача з чоловіком на такий крок, і 03 серпня 2007 року сторони уклали договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2693. Уклавши договір відповідач не вчинила жодних дій для набуття прав власності на домоволодіння - не зареєструвала вказаний договір, тож [PERSON] до цього часу не є власником домоволодіння. Згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2015 року власником домоволодіння є [PERSON] із 05 грудня 2005 року. Крім того, відповідач жодного дня не мешкала і не намагалась заселитися до будинку, не переоформила особові рахунки по комунальних платежах, не сплачувала жодних платежів, завжди визнавала що в дійсності всі права на домоволодіння залишилось за позивачем. Згодом у відповідача розпочались якісь особисті проблеми і вона стала досить рідко виходити на зв'язок і ухилятися від зустрічей. Коли позивач ставила питання про переоформлення домоволодіння, відповідач відбувалась обіцянками, а потім взагалі вибула в невідомому напрямку. У серпні 2015 року до позивача прийшов виклик державного виконавця із вимогою про виселення, після чого вона дізналась про те, що 02 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNU0GK08441445, згідно умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 69550,00 доларів США на строк до 02 серпня 2037 року, а в забезпечення виконання умов зобов'язання за кредитним договором 03 серпня 2007 року між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач нібито передала в іпотеку нерухоме майно, а саме спірне домоволодіння. Згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на будинок загальною площею 76,80 кв. м. житловою площею 55,10 кв. м. розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; вирішено питання судових витрат; в задоволенні інших вимог відмовлено. Це заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року скасоване рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12. 2015 року. Позивач також зазначила, що при укладенні договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року вона не мала жодного уявлення про те, що належне їй домоволодіння буде передано в іпотеку, у нотаріуса не були присутні представники банку. Також при укладенні між ними договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року вони вчиняли його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, та не мали на меті встановлення правових наслідків. Сама відповідач не намагалася досягти правового результату. Тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного домоволодіння, укладений між сторонами, посвідчений 03 серпня 2007 року нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №2693 Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 03 серпня 2007 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2693. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок, сплачений нею при зверненні до суду із позовом. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. Приймаючи рішення про задоволення позову суд повністю прийняв доводи і мотиви позивача і зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 31.10.2005 року позивач придбала у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Коваленко С.В., зареєстрований в реєстрі за № 5451 та зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 12555013 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДМР (а.с.6, 7). В 2007 році до позивача звернулася рідна сестра її чоловіка - відповідач у справі [PERSON] із тим проханням, що вона перебуває в Глобальних системи тренінгів GST ([PERSON]) і там для розвитку її бізнес-проекту їй необхідно надати документи що у неї на праві власності є нерухоме майно. Вона попрохала переоформити на неї моє домоволодіння тільки по документам, а через якийсь час - рік або два - вона нотаріально назад переоформить право власності на моє домоволодіння на моє ім'я. Не зважаючи на великі сумніви позивач із чоловіком погодилися на такий крок, і 03 серпня 2007 року сторони уклали договір купівлі-продажу спірного домоволодіння, посвідчений нотаріально та зареєстрували (а.с.19). Уклавши договір відповідач не вчинила жодних дій для набуття прав власності на вказане домоволодіння, як то відповідно до вимог чинного на 2007 рік законодавства - не зареєструвала договір, тож [PERSON] до цього часу не є власником нашого домоволодіння. Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2015 року власником домоволодіння є [PERSON] із 05 грудня 2005 року (а.с.21). Крім того, відповідач жодного дня не мешкала і не намагалась заселитися до будинку, не переоформила особові рахунки по комунальним платежам, не сплачувала жодних платежів, завжди визнавала що в дійсності всі права на домоволодіння залишились за позивачем. Згодом у відповідача розпочались якісь особисті проблеми і вона стала досить рідко виходити на зв'язок і ухилятися від зустрічей. Коли позивач стала задавати питання про те, коли вони переоформлять домоволодіння знову на її ім'я, відповідач відбувалась обіцянками, а потім взагалі вибула в невідомому напрямку. Після виклику державного виконавця позивач дізналась про те, що 02 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № DNU0GK08441445, згідно умов якого банк надав кредит в розмірі 69550,00 доларів США на строк до 02 серпня 2037 року, а Відповідач зобов'язалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. В забезпечення виконання умов зобов'язання за кредитним договором 03 серпня 2007 року між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач нібито передала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] (а.с.23-25). Згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором у сумі 110735,20 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки спірне домоволодіння, шляхом його продажу, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.26-29). Це заочне рішення суду першої інстанції було скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2015 року, та відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.33-38). До вказаних правовідносин суд застосував положення ст.203, 215, 216, 234 ЦК України, ч. 1 ст. 2, п. 5 ч. 1 ст. 19, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. За роз'ясненнями, що викладенні у п.8, 10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Рішення суду про задоволення позову щодо недійсності правочину, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Як роз'яснено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Проте, зважаючи на те, що договір купівлі-продажу від 03.07.2007 року до сьогодні так і не зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, в даному випадку в Реєстрі прав власності на нерухоме майно залишається відповідно запис про власника за позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2005 року, тож визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року дає підстави для скасування відповідного запису в реєстрі правочинів у державного нотаріуса ДМНО [PERSON] і не вимагає застосування наслідків нікчемності правочину. Тому вимоги позивача є законними і обґрунтованими, а надані нею докази є належними і допустимими. Суд задовольнив заявлені позовні вимоги у повному обсязі і визнав недійсним договір купівлі-продажу спірного домоволодіння, укладений між сторонами, посвідчений 03 серпня 2007 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2693. Також на підставі ст.88 ЦПК України суд стягнув із відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 487,20 грн., сплачений нею при зверненні до суду з позовом за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Матеріалами справи підтверджено, що 03 серпня 2007 року сторони уклали договір купівлі-продажу спірного домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS], посвідчений нотаріально та зареєстрували (а.с.19). Заявивши позов у 2015 році позивач долучила до матеріалів справи витяг із реєстру правочинів, станом на 2005 рік (а.с.7). Але після укладення сторонами угоди у 2007 році, згідно витягу із державного реєстру правочинів від 03.08.2007 року набувачем зазначена уже відповідач [PERSON] (а.с.20). У інформаційній довідці із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яка сформована 25.08.2015 року, також значиться угода за 2007 рік, де відповідач зазначена власником із 2007 року (а.с.21,22). А у договорі іпотеки від 03.08.2007 року, відповідач вже зазначений власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року (а.с.23-25). Отже вказані обставини спростовують доводи позивача та висновки суду щодо того, що власником домоволодіння із 05 грудня 2005 року і до цього часу є [PERSON] Вказуючи на те, що угода між нею та [PERSON] була фіктивною, позивач не довела того, що ця угода була без наміру створити юридичні наслідки, оскільки вона сама зазначала, що для здійснення дій відповідачем необхідна була наявність у відповідача у власності майна, і позивач здійснила передачу цього майна у власність відповідачу. Метою цієї угоди для відповідача була необхідність наявності майна для забезпечення виконання зобов'язання відповідача за іншою угодою для отримання кредитних коштів у банку. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Отже, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Оскільки позивач не довела, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасування, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed