Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] (далі - [PERSON]) звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») про визнання недійсним кредитного договору, в якому зазначила, що вона працювала на підприємстві і співробітникам надали для отримання заробітку платіжні картки від ПАТ «КБ «Приватбанк», яке самостійно без її згоди (усної та письмової) встановило кредитний ліміт у сумі 2 700 грн., який згодом також без згоди позивача збільшено до 6 800 грн. Посилається на те, що вона не укладала з ПАТ «КБ «Приватбанк» письмового договору про надання споживчого кредиту як це передбачено Законом України «Про банки та банківську діяльність», а також Цивільним кодексом України. Указаними грошовими коштами [PERSON] скористалася і сплачувала банку відсотки за користування грошима і не мала боргу, тому що повернула грошові кошти банку у повному обсязі, які їй нараховував банк. Довгий термін часу банк не мав до неї жодних претензій щодо повернення грошей. Але з 2016 року їй на телефон почали надходити дзвінки від співробітників банку з вимогами про заборгованість за кредитним договором, нарахованих процентів за користування кредитом, штрафів та пені. Вважає, що вимоги банку є незаконними та необґрунтованими до неї та не підлягають задоволенню, а договір про надання споживчого кредиту за № [NUMBER] від 2012 року таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним. Також просила стягнути на її користь суму моральної шкоди, оскільки в результаті дзвінків співробітників банку протягом 12 місяців погіршився стан її здоров'я, тому вона змушена була звертатися до лікарів та витрачати на це кошти. У призначене судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала з підстав в позові викладених та просила задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача в судове засідання надала письмові заперечення проти позову, в яких просила відмовити в задоволенні позову та розглядати справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідноіз приписами ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно дост. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із вимогами ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Установлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 15 листопада 2011 року позивачем була підписана анкета-заява, за умовами якої [PERSON] приєдналася до умов та правил надання ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» банківських послуг. Відповідно до умов та правил надання банківських послуг позивачу була оформлена карта «Універсальна» та встановлений кредитний ліміт. Указаними грошовими коштами [PERSON] скористалася і сплачувала банку відсотки за користування грошима. Згідно із довідкою від 20 березня 2017 року № 2J70-DIPA-0B6G- U30U заборгованість позивача перед ПАТ «КБ «Приватбанк» складає 6237,95 гривень. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і Ппозичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. При укладенні кредитного договору позичальнику було надано всю необхідну інформацію, про що свідчить власноручний підпис позичальника у кредитній угоді. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно із вимогами статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1.зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2.особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3.волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4.правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. Крім того, позивач на момент укладання договору була вільною у виборі контрагента. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Таким чином, ст. 524,533 ЦК України не суперечать нормам ст. ст. 1049,1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають застосуванню до правовідносин споживчого кредитування, а твердження позивача про зворотне не відповідає нормам чинного законодавства та умовам договору. Таким чином, при підписанні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували. До того ж, суд при вирішенні спору про визнання недійсним договору звертає увагу на те, що подальші розрахунки між сторонами не є підставою для визнання спірного договору недійсним, а повинні врегульовуватися іншими засобами, визначеними цивільним законодавством. Також, згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи/або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди закріплено і в Конституції України, згідно з якою громадяни мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди: -завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації про громадянина та членів його сім'ї; -завданої громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади; -завданої безпідставним засудженням громадян; завданої фізичним і юридичним особам актами і діями, які визнані Конституційним Судом неконституційними. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Виходячи з аналізу ст. 1167 ЦК України, обов'язок з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: 1)моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; 2)неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювала шкоди; 3)причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; 4)вини заподіювана шкоди. Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб'єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою. Таким чином, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є цивільне правопорушення, структурними елементами якого є чотири вищеописані складові (за винятками, встановленими чинним законодавством України). Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК Українирозмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. У позовній заяві відсутні підтвердження факту спричинення позивачу моральних чи фізичних страждань, за яких обставинах чи якими діями (бездіяльністю) вони спричинені, відсутні факти, які підтверджують це, а також докази погіршення стану здоров'я та підтвердження морального страждання позивача, з чого при цьому він виходить при визначенні саме такого розміру моральної шкоди - 11 700 грн. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. З огляду на це суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та стягнення моральної шкоди відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході судового розгляду. Згідно із ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed