Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

03.01.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] та просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики №1 та №2 від 17.06.2014 року та договором поруки від 17.06.2014 року у розмірі: 21 000 (двадцять одну тисячу) доларів США та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) Євро, суму невиплачених відсотків (%) 12 163 доларів США та 12 000 Євро, суму боргу за неповернення позики (станом на 31.12.2018 р.) 4 200 доларів США та 3 000 Євро, суму моральної шкоди 100 000 грн., а всього за загальною сумою позову 37 363 доларів США, 30 000 Євро та 100 000 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 17.06.2014 року за договором позики №1 [PERSON] позичив у нього гроші у сумі 21000 доларів США під 20 % річних. Цього ж дня, 17.06.2014 року за договором позики №2 [PERSON] позичив у нього гроші у сумі 15000 Євро під 20 % річних. За обома договорами [PERSON] зобов`язався повернути кошти до 30.06.2018 року. З метою гарантування виконання зобов`язання за договорами позики між [PERSON] та [PERSON] № 1 та № 2 від 17.06.2014 року того ж дня між Позивачем, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобов`язується відповідати перед Позивачем солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання [PERSON] усіх його зобов`язань за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014 року. [PERSON] свого обов`язку за договорами позики не виконав, кошти не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив. Лише [PERSON] за період 2016-2018 років було перераховано на картковий рахунок позивача [NUMBER] гривні, що в еквіваленті становить 4637 доларів США. Тому, на думку позивача, [PERSON] та [PERSON] несуть перед ним солідарну відповідальність щодо повернення коштів. Також позивач просив стягнути з відповідачів 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиконанням договору позики та поруки. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Оприско М.В. 15.02.2019 подано відзив на позовну заяву в якому зазначає, що заперечує щодо позовних вимог з огляду на таке. Між ним та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобов`язується відповідати перед [PERSON] солідарно в повному обсязі за несвоєчасне виконання [PERSON] усіх його зобов`язань за договором позики №1 та №2 від 17.06.2014 року. Оскільки в договорі сторони визначили строк, протягом якого позикодавець має право вимоги до поручителя і такий строк на момент звернення до суду сплив, а тому вимога до нього є безпідставна. Вважає також, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди є абсурдною, оскільки моральна шкода в договірних правовідносинах не відшкодовується. 27.02.2019 позивачем подано відповідь на відзив [PERSON] , де зазначає, що строк пред`явлення вимоги за договором поруки ним не пропущено, а тому його право порушене та просить задовольнити позов. 28.03.2019 [PERSON] подав заяву про поновлення процесуальних строків на подачу позовної заяви, зазначивши, що ним пропущено один день і це повязано з його станом здоров. Просив поновити пропущений строк для подчі позовної заяви. 17.04.2019 пресдатвник Оприско М.В. подав суду заперечення на заяву про поновлення строку, де зазначив, що минуло 6 місяців з дня виконання основного зобовязання, а тому слід відмовити у задовленні позовних вимог щодо його довірителя [PERSON] 17.05.2019 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначає, що на початку 2017 року він звертався до позикодавця [PERSON] щоб погасити черговий платіж по відсотках за договорами позики, проте [PERSON] в той момент перебував на стаціонарному лікуванню і не мав можливості отримати від нього кошти. Вважає, що 40% річних за несвоєчасне повернення позики відповідно до ст.611 ЦК України є наслідком порушення зобов`язання, такий наслідок не може настати для нього оскільки він не міг виконати свої зобов`язання через прострочення кредитора. Щодо моральної шкоди, зазначає, що така в договірних відносинах не може бути відшкодована. Ухвалою від 09.01.2019 заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та в порядку забезпечення позову накладено арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти і цінності [PERSON] та [PERSON] та заборонено відчужувати належне їм майно в будь-який спосіб в межах суми заявленого позову - 37 363 доларів США, 30 000 Євро та 100 000 грн. Ухвалою судді від 24.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 17.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гандзюлевич Я.А. позовні вимоги підтримали повністю, просили стягнути кошти з мотивів, викладених у позовній заяві. В останнє судове засідання... Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, однак забезпечив явку представника. Представник відповідача, адвокат Оприско М.В., який діє на підставі ордеру серії ЛВ №111357 про надання правової допомоги /арк..спр.38/ проти задоволення позову в частині стягнення боргу з [PERSON] заперечив. Вказав, що з моменту прострочення боржника в основному зобов`язанні до моменту звернення [PERSON] із позовом до суду пройшло більш, ніж шість місяців, а тому порука припинилася. В частині вимог позивача до відповідача [PERSON] поклався на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, причин неприбуття суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надходило, однак подав відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечив. Зазначив, що кошти були отримані для потреб поручителя [PERSON] , він щомісяця сплачував позивачу відсотки, а тому розрахунок позивача невірний та значно завищений. Також вказав, що мало місце прострочення кредитора, що звільняє [PERSON] від відповідальності. Заслухавши думку позивача, представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із такого. Суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 17.06.2014 року за договором позики №1 [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 21000 доларів США під 20 % річних /арк.спр.89-90/. Цього ж дня, 17.06.2014 року за договором позики №2 [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 15000 Євро під 20 % річних /арк.спр.91-92/. За обома договорами [PERSON] зобов`язався повернути кошти до 30.06.2018 року. 17.06.2014 також укладено договір поруки, згідно якого поручитель [PERSON] зобов`язується відповідати перед [PERSON] солідарно в повному обсязі за несвоєчасне виконання [PERSON] усіх його зобов`язань за договором позики №1 від 17.06.2014 та договором позики №2 від 17.06.2014 /арк.спр.11-13/. Суд встановив, що [PERSON] свого обов`язку за договорами позики не виконав, кошти не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив. Позивачем зазначено у позовній заяві та підтверджено в судовому засіданні ту обставину, що поручителем [PERSON] йому сплачено 4637 доларів США за договорами позики від 17.06.2014 року. Доказів сплати більшої суми відповідачами не представлено. Тому суд доходить висновку, що саме ця сума відсотків за користування коштами була сплачена позивачу [PERSON] . Суд не бере до уваги твердження відповідача-2 [PERSON] щодо прострочення кредитора, оскільки та обставина, що позивач [PERSON] на початку 2017 року відмовився прийняти відсотки за користування позикою не підтверджена доказами та заперечується позивачем. Не підтверджено жодними доказами і сплата відсотків у більшому розмірі, ніж зазначений позивачем (4637 доларів США). Відповідно до вимог ст. 625 ч.2 ЦК України, на яких позивач ґрунтує свої позовні вимоги, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У відповідності зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). У справі, яка розглядається, суд, установив, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, і приходить до висновку про виникнення боргового зобов`язання у [PERSON] . Тому, суд приходить висновку, що у частині вимог до відповідача [PERSON] позов підлягає до часткового задоволення, а тому з [PERSON] на користь позивача слід стягнути 21000 доларів США та 15000 Євро - сума основного боргу, 12163 доларів США та 12000 Євро - відсотків за користування позикою, 4200 доларів США та 3000 Євро - відсотки за несвоєчасне повернення позики. Стосовно вимоги про солідарне стягнення коштів із відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Суд встановив, що за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] позичальник зобов`язався повернути суму позики до 30.06.2018 року. Із позовною заявою до суду позивач звернувся 03.01.2019 року, тобто, після спливу 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Тому, у даному випадку порука припинилася, що має наслідком припинення солідарного обов`язку [PERSON] за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014 року та є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Суд не бере до уваги заяву позивача про поновлення процесуальних строків на подання позовної заяви, оскільки строк на пред`явлення позову до поручителя є не процесуальним строком та не може бути поновлений на підставі ст. 127 ЦПК України. Цей строк за своєю природою є матеріально-правовим присікальним (преклюзивним) строком. Незалежно від того, встановлений строк дії поруки договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора та поновленню не підлягає незалежно від причин його пропуску. Така позиція відображена в постанові ВСУ від 14 вересня 2016 року у справі №6-223цс16 та постанові ВС України від 14 вересня 2016 р. по справі № 6-1451цс16. Також суд не бере до уваги покликання позивача на ту обставину, що ним 20.11.2018 року надсилався відповідачу [PERSON] претензійний лист про повернення коштів за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014 року, а тому ним заявлено вимогу до поручителя у визначений законом шестимісячний строк. Верховний суд України, розглядаючи справу № 6-125цс14, зробив такий правовий висновок: «…пред`явленням вимоги до поручителя є пред`явлення до нього позову». Тому не може бути взято до уваги аргумент позивача про надсилання [PERSON] претензійного листа. Зазначені вище позиції підтримав і ВС у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 2-1283/11, який зазначив: "строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя." Як вбачається із матеріалів справи та визнано самим позивачем, з моменту настання строку виконання основного зобов`язання до моменту подання позову до поручителя (відповідача-1) спливло більш, ніж шість місяців, що є підставою для припинення поруки. Тому суд вважає, що у задоволенні вимоги про стягнення коштів з відповідача [PERSON] слід відмовити. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд приходить такого. Вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн. не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана особі, зокрема, неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З договору позики не вбачається, що сторони передбачили можливість відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням строків або невиконанням умов договору. Інших доказів, які б підтверджували нанесення позивачеві моральної шкоди, останній не суду не надав. Таким чином, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не підлягають до задоволення. Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] стягнути в користь держави судовий збір у розмірі 9605 гривень 00 коп. Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. В судовому засіданні 12.06.2019 адвокатом Оприско М.В. усно заявлено, що ним буде подана відповідна заява про розподіл судових витрат, а тому питання розподілу судових витрат судом буде вирішено після подання відповідної заяви.

Outcome: partial