Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, з урахуванням остаточних позовних вимог, просить виділити йому в натурі частину земельної ділянки площею 141 кв.м. із загальної площі 396 кв.м. на [ADDRESS], згідно варіанту №2 проведеної у справі експертизи, а саме виділити йому земельні ділянки: 1- площею 59 кв.м.; 2 - площею 42 кв.м.; 3 - площею 80 кв.м. залишити у спільній частковій власності із [PERSON] (по 1/2 частині кожному співвласнику цієї земельної ділянки). Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до рішення Рівненського міського суду від 08 листопада 2011 року по справі №2-6157/2011 йому належить квартира [ADDRESS] як виділена в окремий об'єкт його частка у житловому будинку. Право власності на квартиру зареєстроване в КП «РМБТІ» 28 листопада 2011 року. Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 08 грудня 2003 року по справі № 2-2003 р. у власність [PERSON] виділено земельну ділянку площею 166 кв.м., а у його власність та власність [PERSON] - площею 396 кв.м. із загальної площі земельної ділянки 563 кв.м., виділеної для обслуговування житлового будинку. Рішенням Рівненського міського суду від 23 грудня 2013 року по справі № 1715/17749/12, із урахуванням ухвали Рівненського міського суду від 30 грудня 2013 року про виправлення описки, із земельної ділянки площею 396 кв.м., яка належить йому та відповідачу на праві спільної часткової власності, у його користування виділено земельну ділянку площею 141 кв.м., яка відповідає його частці 20,6/100, а у користування [PERSON] виділено 255 кв.м., що відповідає її частці 37,5/100. Разом із тим, оскільки частки усіх співвласників житлового будинку розділені на окремі квартири, із окремими входами, ізольованими мережами, що вбачається також із технічного паспорту на житловий будинок від 03 лютого 2011 року, а у одного із співвласників будинку - [PERSON] також виділено у власність частину земельної ділянки, то з метою реалізації правомочностей власника, він бажає виділення частини земельної ділянки площею 141 кв.м. із частковою власності в об'єкт самостійної власності, оскільки добровільно згоди про таке виділення між ним та відповідачем не досягнуто. Відсутність згоди відповідача на виділення йому частини земельної ділянки є перешкодою у виготовленні документів про реєстрацію права власності на землю, а в інший спосіб зареєструвати право власності на належну йому частину земельної ділянки як самостійний об'єкт права власності неможливо. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з мотивів у ньому наведених та просили його задовольнити. Окрім того, представник позивача пояснила, що земельна ділянка, яка є предметом поділу, сформувалася ще до набрання чинності Земельним кодексом України, який чинний на даний час. Відповідно до Земельного кодексу України від 1990 року було визначено, що документом яким підтверджує право власності на земельну ділянку є державний акт. Разом з тим, дія цієї норми була зупинена для власників земельних ділянок чотирьох призначень, в тому числі і індивідуальне житлове будівництво. І документом який підтверджував право власності на земельну ділянку міг бути запис в земельно-кадастровій книзі. Відтак відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що якщо реєстрація прав була передбачена в іншій спосіб, тобто те, що було зареєстровано в інший спосіб, ніж шляхом видачі спеціальних документів, визнається державою. Відповідно до п.7 Перехідних положень Земельного кодексу від 2011 року визначено, що громадяни, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. В даному випадку сторони не набували право власності на земельну ділянку комунальної власності, вони отримали земельну ділянку як спадкоємці першої черги після своїх батьків. Відсутність правовстановлюючого документу не вказує на те, що не виникло право власності на конкретну земельну ділянку, оскільки судовими рішеннями, на які позивач покликається, а саме: рішенням Рівненського міського суду від 08 грудня 2003 року було поділено спадкове майно - житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, площею 563 кв.м. між трьома спадкоємцями. У власність сторін було виділено відповідно земельну ділянку площею 396 кв.м., і тому якщо рішення не було реалізовано у формі отримання документу станом на 2003 рік, це був перехід права на земельну ділянку, яка належала особам по попередньому Земельному кодексу, то дана земельна ділянка є об'єктом цивільних прав незалежно від того чи виданий на неї документ, тому що вона є сформованою в конкретних межах, розміщена на конкретній території і була предметом поділу за судовими рішеннями, відповідно до положень цивільно-процесуального законодавства дані обставини не повинні доводитися суді, якщо спір виникає між тими самими сторонами, про той самий предмет. Таким чином, є встановленими саме ті обставини, що сторони є власниками земельної ділянки площею 396 кв.м., яка була успадкована ними разом із житловим будинком в [ADDRESS]. Також рішенням суду, яке набрало законної сили і є преюдиційним при вирішенні даного спору є рішення Рівненського міського суду від 23 грудня 2013 року, яким було виділено у власність позивачу земельну ділянку з конкретною площею - 141 кв.м., яка відповідає його частці. Не було виділено лише конкретні межі даної земельної ділянки, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В справі проведена експертиза і в другому варіанті, який був запропонований експертом, розмір земельної ділянки встановлений для виділу позивачу цілком відповідає попереднім судовим рішенням, а саме це дві земельні ділянки площею 59 і 42 кв.м. і 1/2 земельної ділянки площею 80 кв.м., яку позивач просить залишити в спільній частковій власності із [PERSON] Відтак це не буде порушувати прав відповідача та інших осіб, і буде підставою для отримання позивачем документу на право власності на земельну ділянку. Відповідач та її представник в судовому засіданні вказали, що позов визнають, при цьому представник відповідача зазначив, що жодного порушення прав позивача з боку відповідача не було, докази цього в матеріалах справи відсутні. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2003 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розподіл спадкового майна виділено у власність [PERSON] та [PERSON] в натурі в спільне користування частину будиноковолодіння [ADDRESS] та земельну ділянку в розмірі 396 кв.м. для обслуговування їх частини жилого будинку та господарських будівель даного домоволодіння. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2003 року про розподіл між спадкоємцями спадкового майна та земельної ділянки набрало законної сили. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2011 року в справі №2-6157/2011 позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про виділ в натурі частки будинку в окрему квартиру задоволено: виділено [PERSON] в окрему квартиру [ADDRESS] належні йому на праві власності 20,6/100 частин, що складаються з коридора 1-1 площею 4.3 кв.м., жилої кімнати 1-2 площею 16 кв.м., веранди «а2» площею 3,4 кв.м., всього площею 23.7 кв.м. та вхідних сходів «а3» (по позначкам технічного паспорта від 13 грудня 2007 року); визнано за [PERSON] право власності на [ADDRESS]; виділено [PERSON] в окрему квартиру № 1 в будинковолодінні [ADDRESS] належні їй на праві власності 37,5/100 частин, що складаються з жилої кімнати 1-3 площею 14.2 кв.м., прихожої 1-6 площею 14,7 кв.м., санвузла 1-4 площею 2,9 кв.м., кухні-котельні 1-5 площею 7.2 кв.м., коридору 1-7 площею 3.8 кв.м., комори 1-8 площею 3,4 кв.м., всього площею 46.2 кв.м., вхідних сходів «а1»., підвалу « Пд/а» (по позначкам технічного паспорта від 13 грудня 2007 року); визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 1 у будинку [ADDRESS]. Припинено право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на будинковолодіння [ADDRESS]. Дане рішення суду набрало законної сили 19 листопада 2011 року. Згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 28 листопада 2011 року [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2013 року, в редакції ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 30 грудня 2013 року, в справі №1715/17749/12 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності спадкового майна та визнання права власності задоволено частково, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою - задоволено частково: із земельної ділянки площею 396 м.кв., що належить сторонам на праві спільної часткової власності виділено у користування пропорційно їх часткам у будинковолодінні: [PERSON] (квартира №3 будинковолодінні [ADDRESS] - частка 20.6/100) земельну ділянку площею 141 м.кв., [PERSON] (кв.№1 будинковолодінні [ADDRESS] - частка 37.5/100) земельну ділянку площею 255 м.кв. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовлено. Як слідує з матеріалів справи в справі №1715/17749/12 була проведена судова будівельно-технічна експертиза відповідно до висновку №Е-11/13 якої слідує, що оскільки на момент проведення експертизи в досліджуваній частині будинку наявна незавершена будівництвом реконструкція та добудова, і технічна можливість виділення в натурі належної [PERSON] частки відсутня, то варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою експертом не надаються. [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області, про знесення самочинного будівництва. Рішенням Рівненського міського суду від 11 жовтня 2013 року зобов'язано [PERSON] за власний рахунок знести об'єкт самочинного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] та привести земельну ділянку в попередній стан. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 14 січня 2014 року дане рішення залишено без змін. Як слідує з заперечень на позовну заяву відповідача [PERSON] незважаючи на набрання законної сили судовим рішенням про знесення об'єкта самочинної реконструкції та приведення земельної ділянки у попередній стан, а також звернення [PERSON] до виконавчої служби для забезпечення примусового виконання такого рішення [PERSON] таких дій по знесенню самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки досі не вчинив. За клопотанням представника позивача в даній справі була призначена судова земельно-технічна експертиза. Відповідно до висновку експерта №160830/1 від 20 лютого 2017 року не можливо розробити варіанти виділу земельної ділянки площею 141 кв.м. із земельної ділянки загальною площею 369 кв.м., яка перебуває у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], в об'єкт самостійної власності на [ADDRESS] з урахуванням розміщення на ній будівель і споруд, належних цим співвласникам без чіткої ідентифікації об'єкта експертиз, однак на розгляд суду експерт запропонував варіанти виділення в користування 141 кв.м. із земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], на [ADDRESS] з урахуванням розміщення на ній будівель і споруд, належних цим співвласникам. Як слідує з дослідницької частини висновку експерта правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку, що виділена для обслуговування квартири [ADDRESS] експерту не надано. На публічній кадастровій карті відомості про реєстрацію та присвоєний кадастровий номер ділянці, що є об'єктом експертизи, відсутні. Наявні в матеріалах справи документи містять суперечливі відомості про фактичну площу ділянки, що є об'єктом експертизи. Зокрема в ухвалі Рівненського міського суду від 30 грудня 2013 року по справі №1715/17749/12 зазначено площу спірної ділянки 396 кв.м., в плані земельної ділянки - 397 кв.м., в довідці про кількісну характеристику земельної ділянки [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] обліковується ділянка орієнтовною площею 404 кв.м. Згідно обмірів у фактичному користуванні сторін по справі, відповідно до існуючих твердих меж та з врахуванням прав власності суміжних землекористувачів, перебуває земельна ділянка площею 399 кв.м. Під час огляду на ділянці виявлено самочинну прибудову до квартири [ADDRESS]. Таким чином, оскільки земельна ділянка не є сформованою, згідно обмірів у фактичному користуванні сторін по справі, відповідно до існуючих твердих меж та з врахуванням прав власності суміжних землекористувачів, перебуває земельна ділянка площею 399 кв.м., надані в розпорядження експерта документи містять суперечливі відомості про фактичну площу ділянки, що є об'єктом експертизи, ідентифікувати межі земельної ділянки площею 369 кв.м., з якої необхідно виділити 141 кв.м. не можливо, тому не можливо розробити варіанти виділу земельної ділянки площею 141 кв.м. із земельної ділянки загальною площею 369 кв.м., яка перебуває у спільній частковій власності сторін в об'єкт самостійної власності. Згідно статті 355 ЦК України, яка регулює поняття і види права спільної власності, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 356 цього Кодексу передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: при добровільному об'єднанні власниками належних їм земельних ділянок; при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; за рішенням суду (ст.87 ЗК України). Згідно із ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є в спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Частиною 3 ст.88 ЗК України встановлено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разу неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами), у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Разом з тим, враховуючи, що правовстановлюючі документи на право власності на земельну ділянку, що виділена для обслуговування квартири [ADDRESS] в матеріалах справи відсутні, право на земельну ділянку сторонами відповідно до норм Земельного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не оформлено, на публічній кадастровій карті відомості про реєстрацію та присвоєний кадастровий номер спірній ділянці відсутні, земельна ділянка не є сформованою та її межі не винесені в натурі, документи містять суперечливі відомості про фактичну площу спірної ділянки, ідентифікувати межі земельної ділянки площею 369 кв.м., з якої необхідно виділити 141 кв.м. не можливо, експерту не можливо розробити варіанти виділу земельної ділянки, відтак наведені обставини об'єктивно унеможливлюють виділ частини земельної ділянки в натурі в об'єкт самостійної власності. Як слідує з висновку експерта №160830/1 від 20 лютого 2017 року експертом не запропоновано жодного варіанту виділу належної позивачу частки у спірній земельній ділянці, а запропоновано варіанти встановлення порядку користування даною земельною ділянкою сторонами, які не можуть підміняти собою варіанти виділу земельної ділянки в натурі в об'єкт самостійної власності. Також, відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Із справи вбачається, що позивач наполягає виділити в натурі його частку із спільного майна за запропонованим експертом варіантом №2 виділу в користування 141 кв.м. із земельної ділянки, згідно якого йому виділяється в користування земельна ділянка загальною площею 141 кв.м. і складається з трьох частин: двох ділянок у індивідуальному користуванні площею 59 кв.м., 42 кв.м. та 1/2 ділянка в спільному користуванні з [PERSON] площею 80 кв.м. Між тим, такий варіант поділу суперечить ст. 364 ЦК України, оскільки передбачає залишення в спільному користуванні іншої частини земельної ділянки. Згідно ч. 3 ст. 364 ЦК України у випадку виділу в натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється, а тому залишення в користуванні будь-яких часток співвласника суперечить нормам чинного законодавства. Окрім того, як вказано вище та вбачається з рішення Рівненського міського суду від 11 жовтня 2013 року на земельній ділянці, на виділі частки з якої наполягає позивач, знаходиться об'єкт самочинного будівництва, здійснений позивачем, рішення суду про знесення якого позивачем не виконано, що також перешкоджає виділу в натурі частини земельної ділянки. Також суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про виділ спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України. Підставою для звернення з даним позовом до суду до відповідача [PERSON] позивач зазначив ненадання нею згоди на виділення йому частини земельної ділянки, разом з тим, як встановлено в судовому засіданні відповідач не заперечує щодо виділу позивачем його частки із спільної часткової власності в натурі і ніяким чином йому в реалізації такого права не перешкоджає. На даний час суд не вбачає спору між позивачем та відповідачем. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed