Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

03 жовтня 2017 позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась, на те, що 20 листопада 2015 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що Жовтневим відділом державною реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було видане Свідоцтво про шлюб серія І-КИ № 325737 та зроблено відповідний актовий запис 20.11.2015р. за № 1108. Від сумісного подружнього життя 07 червня 2016 р. народився син [PERSON]. Спільне життя з Відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, обов'язки подружжя, безпідставні ревнощі з боку Відповідача, що призвело до неможливості спільного проживання. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися в квітні 2017 р., а з червня 2017 р. вони стали проживати окремо, після чого відповідач надавав допомогу на утримання сина, але кожного місяця різну суму то 5200 грн. то 3600 грн. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини до досягнення сином повноліття в твердій грошовій сумі по 3000 грн. щомісячно на утримання дитини, починаючи стягнення з часу подання позову, задовольнивши позов в повному обсязі (а.с.1). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Стягнено з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] на користь матері [PERSON] в твердій грошовій сумі по 2000 грн. щомісячно до досягнення сином [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 03 жовтня 2017 року. Стягнено з [PERSON] судовий збір в сумі 640 грн. та витрати на правову допомогу (а.с.48-53). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким зменшити суму розміру аліментів та відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу (а.с. 57-63). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає цим вимогам. Так, судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2015 року між сторонами був зареєстрований шлюб, про що Жовтневим відділом державною реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було видане Свідоцтво про шлюб серія І-КИ № 325737 та зроблено відповідний актовий запис 20.11.2015р. за № 1108. 07 червня 2016 р. у сторін народився син [PERSON]. Спільне життя у сторін не склалося, що призвело до неможливості спільного проживання. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися в квітні 2017 р., а з червня 2017 р. вони стали проживати окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітньої дитини участі зараз не приймає, офіційно не працює (працює без оформлення). Також встановлено, що син сторін [PERSON] неповнолітній, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення\~умов,\~необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Правовідносини, що виникли, регулюються ст. ст. 180, 182, 184 СК України, відповідно до яких батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. \~Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне\~значення;мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника\~аліментів, наявність\~в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач офіційно не працює, не має постійної заробітної плати, має тимчасові заробітки, інших прибутків не отримує, аліменти на утримання інших осіб не виплачує, що дає можливість йому сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень. Однак, колегія суддів в повній мірі не може погодитися з висновками суду щодо наявності підстав стягнення аліментів саме в розмірі 2000 грн., які неповно відповідають фактичним обставинам справи, що мають значення при вирішенні порушеного спору. Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками малолітньої дитини і дійсно зобовязані її утримувати, від чого відповідач не відмовляється та вказує, що може сплачувати на утримання дитини аліменти в меншій сумі, ніж 2000 грн. Визначаючи розмір аліментів суд 1 інстанції залишив поза увагою положення ст. 182 СК України, та не врахував стан здоровя й матеріальне становище платника аліментів [PERSON], який дійсно не має постійного місця роботи, доходів не отримує, тривалий час знаходився на лікування, оскільки переніс тяжкі травми та потребує обмежень фізичних та психічних навантажень. Також суд не врахував, що потреба самої позивачки у матеріальній допомозі та додаткових витратах у звязку з хворобою дитини, є підставою для її звернення до суду з іншими відповідними позовами до суду. Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини на користь позивачки в твердій грошовій сумі по 2000 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову й стягнення аліментів у розмірі, який визнавався апелянтом в суді 1 інстанції, а саме 1500 грн. щомісячно, і який не буде ані значно більшим, ані значно меншим, ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, що в свою чергу не позбавляє можливості сторони, у разі зміни обставин та матеріального становища, звернутися до суду з позовом про збільшення чи зменшення розміру стягнутих аліментів. Крім того, як вбачається з апелянта на користь позивачки стягнено витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн., з чим також не може погодитися колегія суддів. Відповідно до ч. 1 ст.\~79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 ч. 3 ст.\~79 ЦПК України\~визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. За правилами ч. 2 ст.\~56 ЦПК України\~особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно зі ст. ст.\~84,\~88 ЦПК України\~та ст.\~30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. За змістом ст. 34 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення, якщо обовязок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. До складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному звязку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним. Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),\~документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно роз'яснень у п. 48\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"\~підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті\~79, статтях\~84,\~88,\~89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.\~Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.\~\~ До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Відповідно до ст.\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст.\~58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, з матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання юридичних послуг відповідно до умов якого за надання послуг [PERSON] сплачує гроші в розмірі 1000 грн. за одну годину робочого часу. Відповідно до долученого до матеріалів справи акту про прийняття виконаної роботи за договором від 16.09.2017 року вбачається, що послуги [PERSON] отримала, претензій до адвоката вона не має та зазначено, що остання сплатила адвокату 2500 грн. за надані послуги, але в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відображення сплаченої позивачем суми, а саме відсутня квитанція або касово-прибутковий ордер, що виключає можливість стягнення з відповідача на користь позивачки зазначеної суми. З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з вищезазначених підстав.

Outcome: partial