Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (відповідач), у якій просив: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно, а саме: - квартиру [ADDRESS], загальною площею 47,7 кв.м., зареєстровану державним реєстратором приватним нотаріусом Чухрій О.С. на підставі договору купівлі-продажу квартири, реєстровий номер 705, виданого 21.03.2017 р. за [PERSON] на праві приватної власності, орієнтовною вартістю 75278 доларів США, що станом на день звернення до суду становить 2032506 грн.; - квартиру [ADDRESS], загальною площею 73,2 кв м, яка складається з двох кімнат площею 38,9 кв.м., зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом Юр-Капінос А.Є., Київського міського нотаріального округу на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 2263, виданого 18.11.2016р. за [PERSON] на праві приватної власності орієнтовною вартістю 130963 долара США, що станом на день звернення до суду становить 3536001 грн.; - машиномісце, загальною площею - 13,6 кв м, за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 908796880391, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.09.2016р. державним реєстратором приватним нотаріусом Чухрій О.С. Київського міського нотаріального округу, зареєстроване за [PERSON] на праві приватної власності, орієнтовною вартістю 29629 доларів США, що станом на день звернення до суду становить 800000 грн.; - машиномісце, загальною площею 13,6 кв.м., за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 908200280391, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.09.2016р. державним реєстратором приватним нотаріусом Чухрій О.С. Київського міського нотаріального округу, зареєстроване за [PERSON] на праві приватної власності, орієнтовною вартістю 29629 доларів США, що станом на день звернення до суду становить 800000 грн. Поділити майно, яке є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] в наступному порядку: - виділити [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 47,7 кв м, яка складається з однієї кімнати площею 27 кв м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1028929880391 орієнтовною вартістю 75278 доларів США, що станом на день звернення до суду становить 2032506 грн. та машиномісце загальною площею - 13,6 кв м, за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 908796880391, орієнтовною вартістю 29629 доларів США, що станом на день звернення до суду становить 800000 грн. - виділити [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 73,2 кв м, яка складається з двох кімнат площею 38,9 кв м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 984918380000, орієнтовною вартістю 130963 долара США, що станом на день звернення до суду становить 3536001 грн.; та машиномісце загальною площею 13,6 кв.м., за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 908200280391, орієнтовною вартістю 29629 доларів США, що станом на день звернення до суду становить 800000 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості спільного сумісного майна у розмірі 27 843 долара США, що станом на день звернення до суду становить 751 761 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 18.11.1995 по 07.08.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2014 (частково змінене рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24.09.2014). Деяке рухоме та нерухоме майно, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності було поділено згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.01.2016, однак до складу спільного майна не увійшли гроші, які були заощаджені в період шлюбу. Оскільки за ці кошти відповідачкою було придбано нерухоме майно, що планувалось до купівлі ще за шлюбу, позивачем з посиланням на положення Сімейного та Цивільного кодексу заявлені вимоги про поділ такого майна зі стягненням відповідної суми компенсації. Ухвалою від 13.04.2017 відкрито провадження у цивільній справі №761/12529/17-ц. 16.06.2017 до справи залучено заперечення проти позовної заяви; задоволено клопотання позивача про виклик свідків ([PERSON] та [PERSON]); клопотання представника відповідача про закриття провадження залишено без задоволення. 18.10.2017 судом отримано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] в якому заявлені вимоги: Про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] рухомого майна, а саме: - BMW 5351, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER]; - NEOPLAN 1116, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER]; - NEOPLAN 116, 1994 року випуску; державний номер [NUMBER]; А також про поділ майна, яке є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] в наступному порядку: - виділити [PERSON]: NEOPLAN 1116, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER]; - виділити [PERSON]: BMW 5351, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER]; NEOPLAN 116, 1994 року випуску; державний номер [NUMBER]. Просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості спільного сумісного майна у розмірі - 1 646 860 грн. Позовні вимоги за зустрічним позовом вмотивовані тим, що в судовому засіданні 31.08.2017 року відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) стало відомо про те, що [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] без її згоди отримав у позику - 90000 доларів США у [PERSON] та за цій кошти придбав транспортний засіб марки «БМВ», 2013 р.в., який є спільною власністю подружжя. Між тим, вказаний транспортний засіб та інші два автобуси марки «НЕОПЛАН» не були поділені як спільне майно подружжя раніше. Вважає, що у [PERSON] після розлучення не було достатньої фінансової можливості придбати за власні кошти вказані транспортні засоби та саме за спільні кошти подружжя було придбано вказані об»єкти рухомого майна, а тому вони підлягають визнанню спільною сумісною власністю сторін та підлягають поділу мж ними із стягнення суми компенсації. 28.11.2017 судом ухвалено прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, також винесено ухвалу, якою за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чухрій О.С. копії договорів купівлі-продажу зареєстрованого за [PERSON] нерухомого майна та документів, що були підставою для їх укладення. На запит суду отримані документи від нотаріуса 21.12.2017 (аркуш справи 135-249 том 1; 1-6 том 2), які ухвалою суду від 15.02.2018 року були долучені до справи. Ухвалою від 15.02.2018 витребувано у Територіальному сервісному центрі № 8041 інформацію щодо власників транспортних засобів по яким заявлені зустрічні позовні вимоги, за увесь період їх реєстрації в Україні; отримані у відповідь документи долучено до справи. 18.06.2018 заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом первісного позову задоволено. Ухвала повернута без виконання приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва постановою про повернення виконавчого документа стягувачу № 56738566 від 10.07.2018. В ході розгляду справи судом розглядались заяви представників позивача за зустрічним позовом про забезпечення зустрічного позову шляхом накладення арешту на належні позивачу за первісним позовом транспортні засоби; 28.11.2017 заяву залишено без задоволення із розглядом по суті; ухвалою від 18.07.2018 заяву повернуто. 16.06.2017 до справи залучені заперечення відповідача по первісному позову, у яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що нерухомість про поділ якої заявлено, була придбана за її власні та позичені кошти і вже після розірвання шлюбу та поділу сумісної власності подружжя; про отримання позики її колишнім чоловіком у період перебування з ним у шлюбі, вона дізналась при отриманні копії даної позовної заяви, а тому позивач розпоряджався коштами самостійно. У позивача ніколи не було на зберіганні в їх спільному помешканні грошових коштів у значних розмірах, а з врахуванням отриманої заробітної плати накопичити такі кошти він також не міг. 14.02.2018 судом отримано відзив на зустрічну позовну заяву, за доводами якого, майно про поділ якого заявлено у зустрічному позові: - не є спільною власністю, а належить на праві особистої приватної власності відповідачу за зустрічним позовом; - придбано після фактичного припинення шлюбних відносин, тобто після квітня 2014р., це час з якого відповідач вже проживав окремо. В судовому засіданні позивач та його представник просили первісний позов задовольнити з викладених у ньому підстав, а в задоволенні зустрічного позову відмовити з наведених у відзиві обставин. Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні первісного позову, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі. Допитані в судовому засіданні свідки, зокрема позивач [PERSON] суду пояснив, що відповіда придбала спірне нерухоме мацно за спільні кошти подружжя, а саме 150 тис.доларів США, які вони, перебуваючи у шлюбі зібрали разом, з яких 90 тис.доларів він позичив. Спірні об»єкти нерухомості вони із відповідачкою планували придбати ще будучі у шлюбі. Кошти знаходились на картці відповідачки та коли він поїхав у справах до Одеси, то вона почала виносити речі з квартири та вказані кошти. Заяв про злочин не подавав. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що про отримання позики її колишнім чоловіком їй раніше не було нічого відомо. Автомобіль марки «БМВ» було колись придбано на фірму і вона його передавала [PERSON] як власнику товариства на той час. Квартири на просп..Перемоги, вона придбала після рішення суду про розлучення за позичені у [PERSON] кошти згідно договору позики. На даний час вказані квртири належать іншій особі, оскільки вона їй продала, так вже не могла там проживати разом із дитиною, зважаючи на визначення судом місця проживання дитини разом з батьком. Свідок [PERSON] суду пояснив, що сторони є його батьками та йому відомо, що батьки почали збирати кошти на придбання житла, але з 2014 року мати на півроку зникла з родини і таємно придбала за спільні кошти житло. Кошти зберігались у сейфі, а 03.05.2014 року їх квартира була відчинена та кошти в сумі - 240 тис.доларів США, речі, ноутбуки, годинники та інше зникло. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач брав у нього кошти в сумі - 90 тис.доларів США на придбання квартири в березні 2014 року та потім повертав їх частинами до липні 2016 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що всі велик придбання у сім»ї сторін погоджувались із ним, але на початку 2014 року в сім»ї грошей не було, торму що позивач придбав в м.Одеса квартирута казав про борги. Гроші на купівлю квартир у м.Києві відповідач взяла в борг у їх спільних знайомих та він був при цьому поручителем, де було домовлено про отримання в борг 250 000 Євро у іноземної компанії, яка перебувала на обслуговуванні у знайомої [PERSON] Зазначив, що саме він є власником ТОВ «Ельбрустранс», а сторони по справі стали номінальними засновниками потім. Спірні об»єкти рухомого майна були власністю товариства, але потім [PERSON] відчужив їх на свою користь без погодження із іншими засновниками. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши учасників по справі та інших свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, в ході судового розгляду справи встановлено, що з 18.11.1995 по 07.08.2014 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2014 у справі № 761/10617/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 25 січня 2016 Шевченківським районним судом міста Києва прийнято рішення у справі № 761/29113/14-ц за позовом [PERSON] про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини та розподіл майна подружжя. Зокрема, за вказаним рішенням вимоги за первісним позовом задоволено, зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, де визнано спільною сумісною власністю подружжя заявлене майно; виділено із спільної сумісної власності подружжя [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] та мотоцикл BMW без бокового причепу, державний номер [NUMBER]; виділено із спільної сумісної власності подружжя [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль Volvo, державний номер [NUMBER], а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості частки спільного майна подружжя у розмірі - 11 946 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 296 141, 34 грн. та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO], з батьком - [PERSON]. Предметом заявленого первісного позову у даній справі є вимоги позивача ([PERSON].) визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно, а саме два машиномісця та дві квартири в будинку [ADDRESS], які придбані та зареєстровані на праві приватної власності за [PERSON] 02.09.2016, 18.11.2016, 21.03.2017, здійснити поділ спільного майна зі стягненням з [PERSON] компенсації вартості спільного сумісного майна. В обґрунтування підстав заявлених вимог, позивач зазначає, що не все майно, яке належало подружжю було поділено за рішенням суду, а до складу спільного майна не увійшли гроші, які були заощаджені в період шлюбу та знаходились на банківській картці ПАТ «ВТБ-банк», а також заощаджена готівка - вдома; окрім того позивачем були запозичені кошти в сумі 90 000 доларів США за які позивач разом з відповідачем планували купувати квартиру та машиномісця в новобудові, що будувалась в парку ім. Пушкіна в м. Києві. Згідно доводів позивача, то грошові кошти та цінні речі забрала відповідач з квартири, у якій проживали сім'єю, у відсутність позивача з сином під час короткочасної вимушеної подорожі, а у 2017 році позивачу стало відомо, що відповідачка придбала у власність два машиномісця та дві квартири в будинку [ADDRESS], тобто в парку ім. О. Пушкіна. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (пункти 23, 24). Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2016 у справі № 761/29113/14-ц яким вирішені питання про поділ майна подружжя за первісним та зустрічним позовом обох сторін у даній справі залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 (аркуш справи 25-28 том 1). В свою чергу, при розгляді вказаної справи позивачем не заявлялося про наявність заощаджених коштів за період шлюбу, а також не зазначалось про зобов'язання в інтересах сім'ї, що виникли внаслідок необхідності повернення позики в сумі 90 000 доларів США. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Стаття 60 СК поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, тоді як заявляючи про наявність підстав вважати спільним майном придбані відповідачем після припинення шлюбу та після винесення рішення про поділ спільного майна подружжя об'єкти нерухомості, позивач стверджує про можливість їх придбання відповідачем за кошти, які були заощаджені сім'єю в період шлюбу. На підтвердження зазначених обставин позивачем не надано суду жодних розрахунків отриманих сторонами доходів під час перебування сторін спору у шлюбі, з урахуванням усіх здійснених витрат, в тому числі на придбання іншого нерухомого та рухомого майна, утримання дітей з урахуванням відвідування позашкільних закладів, здійснених витрат на поїздки, витрат на утримання нерухомого та рухомого майна, не надано довідки податкового органу, якою можливо було б підтвердити відповідність майнового стану подружжя тими доходами, з яких утримано податки тощо… Більше того, за увесь час розгляду попередньої справи та цієї справи із предметом спору поділ майна подружжя позивачем не було надано суду доказів відкриття кримінального провадження за ознаками незаконного заволодіння і використання відповідачкою належних позиачу коштів або про їх вкраденя із сейфу нею. Надані до позову документи, зокрема, платіжне доручення № 2712 від 10.01.2014 підтверджує факт поповнення карткового рахунку [PERSON] від ТОВ «Українські лінії» на суму 96 000 грн. з призначенням платежу «за юридичні послуги за 2 півріччя згідно дог 5 від 10.01.2013», що не є беззаперечним доказом заощадження [PERSON] саме цих коштів та витрачання їх виключно на придбання нерухомості у 2016-2017 роках. Заява від 07.04.2017р. (арк. справи 43 том 1) та показання свідка [PERSON] підтверджують лише факт отримання [PERSON] позики в сумі 90 000 грн., та повернення ним цієї позики в сумі 90 000 доларів США, що також не свідчить про придбання [PERSON] нерухомості саме за рахунок цих позичених коштів. Досить вигідний курс долара (1 грн. - 1долар США) за яким надано позику у 2014, може свідчити лише про необхідність довести та показати факт отримання позивачем значної суми коштів. В свою чергу, суд враховує, що грошові кошти могли бути використані [PERSON] як в інтересах сім'ї, так і на власні потреби (і як стверджується самим позивачем у наданому ним відзиві на зустрічний позов у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у квітні 2014, всі кошти сплачені ним будь де та в рахунок погашення боргу, являються особистою приватною власністю), тоді як належних доказів, які б підтвердили їх витрату саме [PERSON] та саме на придбання об'єктів нерухомості про поділ яких заявлено у первісному позові, матеріали справи не містять. Долучені позивачем до справи копії біржової угоди № 000931 від 25.04.2009, довідки-рахунку серія КМ № 943961 від 14.09.2011, висновку фахівця-автотоварознавця № М3/5 від 14.09.2011 та квитанції про сплату податку [PERSON] за продаж автомобіля підтверджують лише факт отримання відповідних сум у періоді перебування сторін в шлюбі, однак з урахуванням вартості майна придбаного за час шлюбу та розподіленого за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.01.2016, грошові кошти могли також бути використаними на потреби сімї, на купівлю трьохкімнатної квартири у 2010 році, транспортних засобів тощо. Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17. Між тим, в силу положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, у зв'язку з чим не можуть бути прийняті судом як доказ придбання нерухомості саме за рахунок коштів заощаджених сім»ї сторін в період шлюбу твердження позивача про існування таких коштів і їх заволодіння відповідачкою, а також твердження позивача щодо неможливості [PERSON] підтвердити власними доходами за 2016-2017 роки оплату вартості придбаних нею у 2016 та 2017 роках об'єктів нерухомості. При цьому, за свідченнями самої [PERSON] значну частину коштів нею було отримано в борг, що також підтверджено свідченнями допитаного в якості свідка [PERSON], який, зокрема зазначив, що був поручителем при отриманні вказаних коштів. Показання ж свідків з боку позивача про існування позичених ним у інших осіб коштів та інших коштів жодним чином не підтверджують обставин зберігання вказаних у квартирі сторін та їх заволодіння відповідачкою, а також використання саме їх при розрахунку за придбані спірні об»єкти нерухомості. Тягар доказування в цій частині покладено на позивача за первісним позовом, яким не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття спірних об'єктів нерухомості були сумісні кошти, їх існування або спільна праця подружжя, такі придбані не в період шлюбу, а тому, вони не можуть бути віднесені до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя; придбані [PERSON] після розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя за рішеннями суду у справах 761/10617/14-ц, 761/29113/14-ц. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З урахуванням встановлених обставин, за час розгляду справи судом позивачем за первісним позовом не надано доказів поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на об'єкти нерухомості придбані [PERSON] у 2016-2017 роках після припинення шлюбу з позивачем, що не може мати наслідком визнання права власності на належне їй майно за позивачем, що у своє чергу є підставою для відмови у задоволенні первісного позову у даній справі. Зустрічні позовні вимоги заявлені щодо визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] рухомого майно, а саме: транспортних засобів зареєстрованих за [PERSON] 23.05.2014, 01.10.2015, 22.10.2015; здійснення поділу вказаного майна зі стягненням з [PERSON] компенсації вартості спільного сумісного майна. Позивачем за зустрічним позовом не доведено факту розповсюдження на зазначені у зустрічному позові транспортні засоби режиму спільної власності подружжя з урахуванням наступних обставин, які підтверджені матеріалами справи. Зокрема, усі транспортні засоби, до часу здійснення реєстрації за позивачем належали на праві приватної власності юридичній особі - ТОВ «Ельбрус-транс», засновниками якого відповідно до установчих документів є [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» (чинний на час виникнення спірних відносин (2014, 2015) у відношенні ТОВ) товариство є власником: іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Таким чином, на транспортні засоби належні юридичній особі, засновники якої перебувають у шлюбі не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності в розумінні положень Сімейного кодексу України. Відчуження транспортних засобів юридичною особою - ТОВ «Ельбрус-транс» проведено за договорами комісії від 30.09.2015, від 21.10.2015, зокрема щодо автобусів - NEOPLAN 1116, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER]; NEOPLAN 116, 1994 року випуску; державний номер [NUMBER] на покупця - [PERSON]. Реєстрація права власності [PERSON] проведена вже після припинення шлюбних відносин, та за відсутності належних доказів придбання ним цих об'єктів рухомого майна за рахунок спільних коштів. Отримання [PERSON] у власність транспортного засобу BMW 5351, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] відбулось на підставі договору дарування від 23.05.2014 та після фактичного припинення шлюбних відносин, що підтверджено у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2014 у справі № 761/10617/14-ц, який розглядався за позовом [PERSON] поданим 08 квітня 2014 року. При цьому, укладення договору дарування транспортного засобу, відповідно п.2 ч.1 ст.57 СК України відносить зазначене рухоме майно до особистої приватної власністі чоловіка, що виключає його поділ як спільного сумісного майна подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог первісного та зустрічного позову у даній справі. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікацій-ної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed