Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що з 05.10.2015 була прийнята на посаду провідного фахівця з обліку господарських операцій МНТ «Південний» філії «Південні магістральні нафтопроводи» ПАТ «Укртранснафта». 01.10.2018 її було переведено на посаду провідного бухгалтера, а 26.12.2019 попереджено про скорочення посади та наступне звільнення. 30.04.2020 наказом № 311-К «про оголошення простою» виконання позивачем робіт було призупинено та оголошено простій. Відповідач мотивував оголошення простою завершенням в АТ «Укртранснафта» оптимізації та автоматизації бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків, що зумовило зменшення обсягів робіт та відповідно потреби в обслуговуючому персоналі у виробничих підрозділах, а також у зв`язку з розповсюдженням на території України коронавірусу COVID-19 та з метою запобігання його поширення відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19». [PERSON] вважає, що рішення про простій у роботі їй оголошено незаконно та без наявних на те підстав, зазначає, що простій було оголошено лише окремим працівникам, тобто не відбулася зупинка роботи ні загалом в АТ «Укртранснафта»,ні в окремих напрямках його діяльності. Крім того, у зв`язку з оголошенням простою у роботі позивач не отримала від відповідача належної заробітної плати, яку б отримала у тому випадку, якби працювала. Так, п. 6 наказу від 30.04.2020 № 311-К «про оголошення простою» визначено, що з 04.05.2020 оплата часу простою здійснюється в розмірі 2/3 посадового окладу (тарифної ставки), однак вказана норма суперечить положенням КЗпП України та Колективного договору. Позивач просить суд скасувати наказ від 30 квітня 2020 року № 311-К «про оголошення простою», стягнути різницю у заробітній платі та здійснити перерахунок виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності. Ухвалою Южного\~міського суду\~Одеської області\~від 29.01.2021 позовну заяву [PERSON] до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу, стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат залишено без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 10.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 02.03.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву згідно якого представник АТ «Укртранснафта» вважає, що відповідач правомірно оголосив позивачу простій та здійснював оплату праці останнього відповідно до вимог ч.1 ст.113 КЗпП України. Крім того, представник відповідача зазначає, що наявні всі правові підстави вважати, що позивач пропустила строк звернення з позовом до суду про оскарження наказу № 311-К, що є підставою для відмови у позові, оскільки наказ, що оскаржується, був винесений відповідачем 30.04.2020 і із цим наказо позивач була ознайомлена під підпис (з 10.06.2020 сторони перестали перебувати у трудових відносинах), а позовна заява датована позивачем 26.01.2021. У звязку з викладеним представник відповідача просить визнати пропущеним строк звернення позивача з відповідним позовом до суду та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. 09.03.2021 до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач просить задовольнити її позовні вимоги та зазначає, що відповідачем не зазначено, які саме передбачені ст. 34 КЗпП України умови для оголошення простою, були наявні під винесення наказу № 311-К від 30 квітня 2020 року, також АТ «Укртранснафта» не надало жодного доказу того, що роботи на виробництві були зупинені. При цьому статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці. Крім того, при вирішенні даного спору суд має враховувати вимоги Колективного договору, а не КЗпП України, оскільки п. 5.31 Договору, в порівнянні з ст. 113 КЗпП України, суттєво покращує становище працівника щодо збереження за ним робочого місця, посади та заробітної плати в розмірі тарифної ставки (посадового окладу) без урахування доплат, надбавок та премій. \~ \~ \~ \~Щодо строків позовної давності, то на думку позивача вказаний спір є спором про стягнення заробітної плати, а тому згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також на думку позивача, встановлення на всій території України карантину та протиепідемічних обмежувальних заходів, є об`єктивною причиною для поновлення строків позовної давності. \~ \~ \~ \~Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 19.03.2021 зупинено провадження у даній справі № 519/85/21 до розгляду Южним міським судом Одеської області цивільної справи № 519/629/20 за позовом [PERSON] до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 24.03.2021 відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому повністю відхиляє пояснення позивача викладені у відповіді на відзив та просить визнати пропущеним строк звернення позивача з відповідним позовом до суду та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 19.08.2021 поновлено провадження у справі у зв`язку із скасуванням в апеляційному порядку ухвали Южного міського суду Одеської області від 19.03.2021. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 01.10.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача адвокат Бардук В.І. позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. \~ \~ \~ \~Представник відповідача адвокат Ільницька О.С. в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, вважають, що у позові повинно бути відмовлено. \~ \~ \~ \~Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного. [PERSON] 05.10.2015 прийнята на посаду провідного фахівця з обліку господарських операцій МНТ «Південний» (а.с.47). З 01.10.2018 позивача переведено на посаду провідного бухгалтера МНТ «Південний» (а.с.47). 30.04.2020 відповідачем винесено наказ № 311-К «Про оголошення простою», згідно якого призупинено виконання робіт (оголошено простій) працівникам Товариства згідно з додатками 1, 2, 3 до даного наказу, в тому числі провідному бухгалтеру [PERSON] , на період з 04 травня 2020 року до дати їх звільнення з ініціативи адміністрації (а.с.7-9). Підставою винесення наказу про оголошення простою зазначено завершення в АТ «Укртранснафта» оптимізації та автоматизації бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків, що зумовило зменшення обсягів робіт та відповідно потреби в обслуговуючому персоналі у виробничих підрозділах, а також розповсюдження на території України коронавірусу COVID-19 (а.с.7). Наказом № 360-К від 10.06.2020 [PERSON] звільнено з роботи у звязку зі скороченням чисельності і штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно ст.2-1 КЗпПУкраїни, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно, зокрема, від членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за іншими ознаками. Відповідно до ч. 1\~ст. 34 КЗпП України\~простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Однак, аналіз даної статті\~свідчить про те, що зупинення роботи (простій) - це наслідок дії невідворотної сили або інших обставин. Тобто мають існувати обставини, які стали причиною неможливості виконання працівниками роботи. Дії працівників і роботодавця у випадку виникнення простою прописані в Листі Міністерства праці та соціальної політики України від 23.10.2007 N 257/06/187-07 "Щодо організації роботи під час простою на підприємстві", відповідно до якого зазначено, що на час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу. Суд дає оцінку обґрунтованості та законності прийнятого рішення відповідно до його змісту. За твердженням відповідача, простій, оголошений оскаржуваним наказом для відповідачки, був викликаний оптимізацією та автоматизацією бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків, а також розповсюдження на території України коронавірусу COVID-19. Однак жодних доказів про те, що зупинення роботи переліку працівників, зокрема позивачки, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи відповідачем не надано і в судовому засіданні не встановлено. При цьому інша задекларована відповідачем мета - запобігання поширенню коронавірусної інфекції - не відповідає суті прийнятого оскаржуваним наказом рішення. Єдиний наслідок, який прямо витікає з оскаржуваного наказу, це зупинення роботи працівниками відповідно до переліку, в тому числі позивачкою, та здійснення оплати таким працівникам з розрахунку 2/3 середньорічної годинної ставки, відповідно до вимог\~ст. 113 КЗпП України. Суд вважає, що простій не може бути використаний як інструмент запобігання поширенню коронавірусної інфекції, що підтверджуються також і положеннями ч. 2\~ст. 34 КЗпП України, які встановлюють, що у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Положення частини 1\~статті 113 КЗпП України, які регулюють оплату за час простою не з вини працівника, не можуть бути витлумачені як такі, що оголошення Кабінетом Міністрів України карантину є самодостатньою підставою для оголошення простою на цей період. Отже, АТ «Укртранснафта», винесено наказ без обґрунтування необхідності організації простою саме позивача, оскільки були відсутні передбачені\~ст. 34 КЗпП України\~умови для оголошення простою, тобто зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однак, право позивачки на працю - виконання її посадових обов`язків з оплатою відповідно до умов трудового договору було безпідставно порушене відповідачем оголошенням простою під приводом запобігання поширенню коронавірусної інфекції та у зв`язку з оптимізацією та автоматизацією бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків. Разом з тим, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про скасування наказу № 311-К від 30.04.2021, стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні з наступних підстав. Відповідно до\~статті 233 КЗпП України\~працівник може\~звернутися з\~заявою про\~вирішення трудового\~спору безпосередньо\~до районного,\~районного у\~місті,\~міського чи\~міськрайонного суду\~в тримісячний\~строк з\~дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права,\~а у\~справах про\~звільнення -\~в місячний\~строк з\~дня вручення\~копії наказу\~про звільнення\~або з\~дня видачі\~трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма\~статті 233 КЗпП України\~деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Положення ч. 1\~ст. 261 ЦК України\~регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1\~статті 261 ЦК України\~збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у постанові Великої палати Верховного Суду від 2018 р. у справі №372/о3615-ц. Зокрема, Суд вказав наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1\~ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав». Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Верховний Суд зауважив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя\~статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 р. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). В п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Статтею 234 КЗпП України\~встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. У\~статті 234 КЗпП України\~не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій\~статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). У силу ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Представник відповідача просить визнати пропущеним строк звернення позивача з відповідним позовом до суду та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що позивач пропустила строк для оскарження наказу № 311-К від 30.04.2020, звернулася до суду із закінченням тримісячного строку, не подала заяву про поновлення строку позовної давності (оскільки вважає, що він не пропущений). Суд звертає увагу, що із наказом № 311-К від 30.04.2020 позивач ознайомлена під підпис (а.с.76-78), а 10.06.2020 [PERSON] звільнена з займаної посади наказом № 360-К, з яким вона ознайомились цього ж числа (а.с.44-45). Дані факти учасниками справи не заперечувалися, доказів протилежного позивачем та її представником суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. Також до позову долучено розрахунково-платіжну відомість працівника за травень 2020 року, яка підтверджує нарахування відповідачем та отримання позивачем заробітної плати та інших виплат за період з 01.05.2020 по 31.05.2020 з урахуванням простою (а.с.43). Отже, позивач знала про існування оскаржуваного наказу № 311-К від 30.04.2020, що підтверджується крім іншого фактом нарахування та отримання нею заробітної плати за період з 01.05.2020 по 31.05.2020 з урахуванням простою, а відтак вона усвідомлювала факт можливого порушення її трудових прав, однак до суду із зазначеним позовом [PERSON] звернулась 26.01.2021. Зважаючи на наведене, строк для оскарження наказу № 311-К від 30.04.2020 закінчився 30.07.2020. В судовому засіданні та позовній заяві позивач не навела причин пропуску строку для звернення до суду та не порушує питання про поновлення судом строків для оскарження наказу № 311-К від 30.04.2020, а лише у відповіді на відзив зазначила, що встановлення на всій території карантину є на її думку об`єктивною причиною для поновлення строків позовної давності. При цьому суд звертає увагу, що, як було встановлено в судовому засіданні, в провадженні Южного міського суду Одеської області також знаходиться цивільна справа № 519/629/20 за позовом [PERSON] до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Із даним позовом [PERSON] звернулася до суду у липні 2020 року, а провадження у справі відкрито у серпні 2020 року, що свідчить про наявність об`єктивної можливості у позивача звертатись до суду за захистом своїх прав в період дії карантину. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду\~\~у постановах 23.06.2020 у справі №\~\~ 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі №\~\~ 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі №\~\~ 183/1617/16). Отже, з врахуванням того, що суд дійшов до висновку про порушення охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду з порушенням тримісячного строку, в позові слід відмовити з підстав пропуску строку звернення до суду. Позовні вимоги про стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності, задоволенню не підлягають в силу того, що [PERSON] відмовлено в частині скасування наказу № 311-К від 30.04.2020 «Про оголошення простою» та позивачем не надано будь-яких інших доказів в обгрунтування позову в цій частині. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимоги повністю відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed