Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулася до суду з вказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить 1/2 частина нежилого приміщення, частина квасильного цеху літ. «Г», загальною площею 149,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 347801159101, а також є власником 7/200 частини нежитлового приміщення в виробничому будинку від загальної площі 1440,6 кв.м., що складає 1/2 частку цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», площею 102,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 346989559101. Інші 1/2 частин вказаних об`єктів нерухомості належать відповідачу [PERSON] . У неї виникла необхідність поділити вказані об`єкти нерухомості у відповідності з запропонованими Варіантами поділу згідно висновків експерта будівельно-технічної експертизи № 1140 від 14.08.2018 р. та № 1141 від 14.08.2018 р. та направлено відповідачу пропозицію щодо фактичного розподілу, однак останній залишив її без уваги. Просить суд: здійснити поділ нежитлового приміщення ,частини квасильного цеху літ. «Г», площею 149,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виділити в натурі їй нежитлове приміщення, частину квасильного цеху літ. «Г», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме 1/2 частину цеху «4», площею 74,55 кв.м., що становить 50/100 ідеальних частин, відповідного до Варіанту № 2 поділу згідно висновку експерта № 1141 від 14.08.2018 р., як другому співвласнику та визнати вказане приміщення окремим об`єктом нерухомого майна; виділити в натурі [PERSON] нежитлове приміщення, частину квасильного цеху літ. «Г», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме 1/2 частину цеху «4», площею 74,55 кв.м., що становить 50/100 ідеальних частин, відповідного до Варіанту № 2 поділу згідно висновку експерта № 1141 від 14.08.2018 р., як першому співвласнику та визнати вказане приміщення окремим об`єктом нерухомого майна; здійснити поділ цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», площею 102,4 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та виділити в натурі їй приміщення цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: приміщення «34», площею 31,9 кв.м., частину приміщення «33», площею 19,3 кв.м., а всього 51,2 кв.м., що становить 50/100 ідеальних частин, відповідно до висновку експерта № 1140 від 14.08.2018 р., як першому співвласнику та визнати вказані приміщення окремим об`єктом нерухомого майна; виділити в натурі [PERSON] приміщення цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме частину приміщення «33», площею 51,2 кв.м., що становить 50/100 ідеальних частин, відповідно до висновку експерта № 1140 від 14.08.2018 р., як другому співвласнику та визнати вказане приміщення окремим об`єктом нерухомого майна; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору. [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яку мотивує тим, що він є власником 1/2 частки нежитлового приміщення, частина квасильного цеху під літ. «Г», загальною площею 152,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також є власником 7/200 частини нежитлового приміщення в виробничому будинку, загальною площею 102,4 кв.м. (згідно плану під літ.В-1), що складає 1/2 частку цеху який розташований за адресою: [ADDRESS] . Інші 1/2 частина та 7/200 частина, що складає 1/2 частку цеху вищевказаних нежитлових приміщень в виробничому будинку належить відповідачу [PERSON] на підставі договорів дарування. [PERSON] , без відповідних дозвільних документів здійснив у спірному приміщенні літ. «Г-1» (квасильний цех) без погодження з іншим співвласником самочинну реконструкцію: влаштував три приміщення літ. «5», «6», «7», а на даху мансандру приміщення літ. «8», «9», «10», чим збільшив загальну площу об`єкта з 152 кв.м. до 195,5 кв.м. У технічному паспорті на об`єкт нерухомого майна від 28.09.2011 р., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] встановлено, що у цеху літ. «Г-1» самочинно збудовано приміщення літ. «5», «6», «7» та поверх мансарди літ. «м/c» (приміщення «8», «9», «10») площею 46,4 кв.м., внаслідок чого площе цеху літ. «Г-1» збільшилася з 152 кв.м. до 195,5 кв.м. Таким чином [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частку квасильного цеху під літ. «Г» в виробничій будівлі нежитлового спірного приміщення з незаконними самочинно збудованими об`єктами нерухомого майна, не визнавши на спірні приміщення права власності, при цьому ввівши в оману приватного нотаріуса Кушнір Л.Г., надавши нові технічні паспорти на нежитлові приміщення в виробничому будинку від 23.04.2018 р. в яких не значяться об`єкти самочинного будівництва, як самочинно збудовані без належного дозволу. Просить суд: визнати недійсним договір дарування 7/200 частин нежитлового приміщення в виробничому будинку від загальної площі 1440,6 кв.м., що складає 1/2 частку цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», площею 102,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , серія та номер: [NUMBER] , [NUMBER] , р. № 1279 посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сумської області Кушнір Л.Г. від 09.07.2018 р. укладений [PERSON] , як дарувальником та [PERSON] , як обдарованою; визнати недійсним договір дарування 1/2 частки нежитлового приміщення, частина квасильного цеху літ. «Г», загальною площею 152,0 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , серія та номер: [NUMBER] , [NUMBER] , р. № 1283 посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сумської області Кушнір Л.Г. від 09.07.2018 р. укладений [PERSON] , як дарувальником та [PERSON] , як обдарованою. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Турченко С.П. позов підтримав, просив задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Безугла К.В. просила відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов підтримала. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив відмовити. Представник третьої особи Сумської міської ради у судове засідання не з`явився. Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Сумської області Кушнір Л.Г. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні зустрічного позову через необґрунтованість. Представник КП «Сумське бюро технічної інвентаризації» Сумської міської ради у судове засідання не з`явився. Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 7/200 частин нежитлового приміщення в виробничому будинку від загальної площі 1440,6 кв.м., що складає 1/2 частку цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», площею 102,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 346989559101, що підтверджується Договором дарування від 09.07.2018 р. посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Кушнір Л.Г. серія ННІ 792938. Також [PERSON] є власником 1/2 частки нежилого приміщення, частина квасильного цеху літ. «Г», загальною площею 149,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 347801159101. Відповідно до договору дарування від 21.12.2011 р. посвідченого приватним нотаріусом Нагорною Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 10375, [PERSON] є власником 1/2 частки нежитлового приміщення, частина квасильного цеху під літ. «Г», загальною площею 152,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 21.12.2011 р. посвідченого приватним нотаріусом Нагорною Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 10376, [PERSON] є власником 7/200 частини нежитлового приміщення в виробничому будинку, загальною площею 102,4 кв.м. (згідно плану під літ.В-1), що складає 1/2 частку цеху, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.02.2019 р. по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Сумського відділення при Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса, з метою вирішення наступного питання: чи знаходиться на об`єкті, а саме у виробничій будівлі квасильний цех літ. «Г» за адресою: [ADDRESS] , самочинно збудований об`єкт нерухомого майна ? Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» (яка була чинною на час розгляду судами справи). Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції). За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 695/2171/2172 від 18.12.2019 р. встановлено, що улаштування приміщень «4», «5», «6», «7», «8», «9», «10» та поверху «м/с», у нежитловому приміщенні частини будівлі квасильного цеху літ. «Г» (літ. «Г-І»), що належить по 1/2 частці співвласникам [PERSON] , [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відноситься до самочинного будівництва, а нежитлове приміщення, частина будівлі квасильного цеху літ. «Г» (літ. «Г-І»), що належить по 1/2 частці співвласникам [PERSON] , [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відноситься до самочинного перепланованого об`єкту нерухомого майна. Отже, судом встановлено та підтверджено доказами у справі, що [PERSON] самочинно, без погодження з іншим співвласником, без будь-яких дозвільних документів передбачених законодавством, здійснив будівництво приміщень «5», «6», «7» та поверх мансарди літ. «м/c» (приміщення «8», «9», «10») площею 46,4 кв.м., внаслідок чого площа цеху літ. «Г-1» збільшилася до 195,5 кв.м., суд приходить до висновку, що реконструйовані без отримання дозволу та відповідних документів на будівництво нежитлові приміщення не є предметом поділу між сторонами, оскільки до його складу входять самочинно збудовані вищевказані приміщення. Крім того, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.05.2016 р. у позові [PERSON] поданого в інтересах [PERSON] про реальний розподіл нерухомого майна та його виділ, як окремі об`єкти нерухомості, яким (майном) є не житлові приміщення - частина квасильного цеху літ. «Г-І», площею 152 кв.м., 7/100 частин цеху літ. «В-1», площею 102,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25.06.2016 р. апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.05.2016 р. залишено без змін. Постановою Верховного суду від 23.01.2018 р. касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.05.2016 р. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25.06.2016 р. залишено без змін. У вказаних справах позивачем був [PERSON] , оскільки справи розглядалися до того, як [PERSON] подарував спірні нежитлові приміщення [PERSON] , а відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне. [PERSON] є власником 7/200 частин нежитлового приміщення в виробничому будинку від загальної площі 1440,6 кв.м., що складає 1/2 частку цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», площею 102,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 346989559101, що підтверджується Договором дарування від 09.07.2018 р. посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Кушнір Л.Г. серія ННІ 792938. Також [PERSON] є власником 1/2 частки нежилого приміщення, частина квасильного цеху літ. «Г», загальною площею 149,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 347801159101. Сторонами у вказаних договорах дарування були: Дарувальник [PERSON] , Обдаровувана - [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що [PERSON] на момент укладення спірних договорів дарування, не набув право власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Статтею 202 ЦК України надано поняття правочину - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладені у ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. При розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК немає спеціальної підстави (норми) для цього. Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно зі змістом даної норми законодавець, визначаючи суть правочину, що порушує публічний порядок, лише називає окремі правопорушення та злочини, які вчиняються у формі правочину. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомийнамір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідна правова позиція висловлена Верховного суду у постанові від 23.01.2019 року по справі № 442/3285/16-ц. Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. За правовими висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 23.08.2017 у справі № 6-2697цс16, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 договір дарування, направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, може бути визнаний недійсним. Згідно цих позиції ВСУ: про недійсність таких договорів мають свідчити встановлені судами обставини, які дозволяли відповідачам передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно; спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; суди мають перевіряти, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. У силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, [PERSON] обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки його твердження стосовно фіктивності договорів дарування спростовано наявними у справі доказами.

Outcome: dismissed