Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

24.03.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, вимоги якої були уточненні заявами від 14.04.2014 року, 15.05.2014 року, 10.09.2014 року та 16.09.2014 року, до Зміївського районного комунального підприємства містобудування та архітектури з наступними вимогами: - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.04.2013 року по 24.04.2013 року в розмірі 1544 грн. 06 коп.; - стягнути з відповідача на її користь невиплачену їй суму заробітної плати в розмірі 1202 грн. 89 коп.; - стягнути з відповідача на її користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиплати їй при звільненні заробітної плати в розмірі 1202 грн. 89 коп. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що вона з 01.10.2005 року по 15.04.2013 року вона працювала на підприємстві "Зміївське районне комунальне підприємство містобудування та архітектури"; наказом №5 від 12.04.2013 року вона була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення їй не виплачена заборгованість по заробітній платі, та не проведено відповідні розрахунки. На момент звільнення у підприємства перед нею утворилась заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 5711 грн. 96 коп. 16.04.2013 року їй було перерахована сума 2311 грн. 12 коп., а 23.04.2013 року - 2197 грн. 95 коп., всього - 4509 грн. 07 коп.; залишалася не виплаченою заборгованість, яка на теперішній час складає 1202 грн. 89 коп. 15.07.2013 року вона звернулася до підприємства з вимогою виплатити їй всю заборгованість із заробітної плати та, не одержавши відповіді, звернулася 17.08.2013 року до прокуратури. 28.08.2013 року вона отримала відповідь, що її звернення направлено начальнику територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області для розгляду по суті. 10.10.2013 року вона одержала відповідь від територіальної державної інспекції з питань праці, де було зазначено, що на підприємстві була зроблена перевірка і виявлені порушення вимог ст. 116 КЗпП України. Вона є інвалідом 3 групи і всі ці порушення з боку підприємства спричинили їй великих моральних страждань. За цей період вона тричі лікувалася в лікарнях м. Харкова. Тому вважає, що згідно ст. 237-1 КЗпП України відповідач повинен відшкодувати їй моральний збиток у розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала зазначені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Водночас, позивачка [PERSON] пояснила, що не має документального підтвердження наявності з боку відповідача заборгованості по заробітній платі. Що стосується результатів перевірки, проведеної за її заявою територіальною державною інспекцією з питань праці в Харківській області, то вони є неповними, оскільки перевіркою встановлено лише затримку виплати заробітної плати, яка була виплачена 16.04.2013 року та 23.04.2013 року, а не виявлено заборгованість з невиплаченої заробітної плати в розмірі 1202 грн. 89 коп. Оскільки повний розрахунок з нею не був проведений, вважала, що нею не пропущений тримісячний строк звернення до суду з позовом, на застосуванні якого наполягав представник відповідача. Додатково обґрунтовуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди пояснила, що ігнорування відповідачем її прохання щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі в розмірі 1202 грн. 89 коп. їй спричинені хвилювання, які негативно вплинули на її здоров'я. Представник відповідача Кравченко С.П проти позову заперечував та пояснив, що дійсно, у день звільнення [PERSON] 15.04.2013 року з нею не було проведено повний розрахунок. Всі суми, належні позивачці при звільненні були виплачені їй 23.04.2013 року, після чого будь-яка заборгованість відсутня. Відсутність заборгованості підприємства перед позивачкою підтверджується і результатами перевірки, проведеної територіальною державною інспекцією з питань праці в Харківській області, якою встановлено, що на підприємстві виявлені порушення вимог ст. 116 КЗпП України під час виплати заробітної плати в квітні 2013 року, інших порушень не виявлено. Враховуючи відсутність заборгованості підприємства перед позивачкою, просив відмовити в позові про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 1202 грн. 89 коп. та відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою цієї суми. В частині вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку за період з 15.04.2013 року по 23.04.2013 року, просив застосувати строк позовної давності в три місяці. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даними трудової книжки [PERSON], наказів про прийняття на роботу від 01.10.2005 року №7-к та про звільнення з роботи від 12.04.2013 року №5 підтверджується, що з 01.10.2005 року по 15.04.2013 року [PERSON] працювала в Зміївському районному комунальному підприємстві містобудування та архітектури спочатку на посаді головного бухгалтера, а пізніше - бухгалтера. (а. с. 5, 40, 41). Даними розрахунково-платіжної відомості працівника [PERSON] за квітень 2013 року, які відповідають відомостям первинних бухгалтерських документів (штатного розкладу ЗРКПМА, списків співробітників Зміївського РКПМА на виплату заробітної плати, розрахунку вихідної допомоги, табелів обліку робочого часу) підтверджується, що у квітні 2013 року належало до виплати [PERSON] 5857 грн. 17 коп., з яких: за березень 2013 року - 1348 грн. 10 коп.; за квітень - 1376 грн. 50 коп. тарифної ставки, 1444 грн. компенсації за невикористану відпустку, 2682 грн. 40 коп. вихідної допомоги. Виплачено [PERSON]: 02.04.2013 року - 532 грн. 29 коп. та 815 грн. 81 коп.; 16.04.2013 року - 2311 грн. 12 коп.; 23.04.2013 року - 2197 грн. 95 коп., всього - 5857 грн. 17 коп. (а. с. 31, 42-71). Під час судового розгляду також була оглянута книга нарахування заробітної плати, на підставі даних якої здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, який здійснений відповідачем. (а. с. 72). Позивачка [PERSON] під час судового розгляду не заперечувала достовірність даних, що містяться у зазначених вище бухгалтерських документах та розрахунках, наданих відповідачем. Водночас наполягала, що відповідачем приховано розрахунково-платіжну відомість, яка була складена перед звільненням нею власноруч, де була вказана інша сума, що належала їй до виплати. В документах, наданих відповідачем не передбачено виплату їй у квітні 2013 року інших видів нарахувань. Однак, твердження позивачки щодо наявності у відповідача перед нею заборгованості по заробітній платі не ґрунтуються на будь-яких доказах і носять характер припущень, на яких, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування ґрунтуватися не може. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно зі ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власник або уповноважений ним орган мають відшкодувати спричинену моральну шкоду. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Даними акту перевірки Зміївського РКПАМ, проведеної територіальною державною інспекцією з питань праці у Харківської області, від 10.10.2013 року підтверджується затримка повного розрахунку з [PERSON], який був проведений не у день звільнення 15.04.2013 року, а 23.04.2013 року. Позивачкою [PERSON] обґрунтовано стверджувалося, що виплата їй сум, нарахованих відповідачем при звільненні, було здійснено з порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку, відповідно до ст. 117 КЗпП України. Водночас, представник відповідача обґрунтовано зазначив, що тримісячний строк позовної давності для вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку для [PERSON] рахується з дня проведення їй платежу 23.04.2013 року. Враховуючи, що позивачкою пропущений тримісячний строк звернення з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, здійсненого 23.04.2013 року, і представником відповідача заявлено про застосування позовної давності, у задоволенні цієї частини позову належить відмовити з підстав спливу позовної давності. Позивачкою [PERSON] не надано будь-яких доказів наявності у відповідача перед нею заборгованості з невиплаченої заробітної плати, а досліджені в судовому засіданні письмові докази підтверджують відсутність такої заборгованості. За таких обставин, вимога щодо стягнення з відповідача 1202 грн. 89 коп. невиплаченої заробітної плати є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Вимога щодо відшкодування моральної ґрунтується на твердженнях позивачки щодо наявності з боку відповідача порушення її трудових прав на отримання належних при звільненні сум заробітної плати, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Оскільки позивачкою не доведено наявність з боку відповідача заборгованості по заробітній платі, вимога про відшкодування моральної шкоди, спричиненої невиплатою заробітної плати є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. За таких обставин, у задоволенні позовної заяви [PERSON] належить відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed