Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

30.06.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Інтеграл Інвестиції», [PERSON] про визнання договору недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що 03.03.2016 року йому стало відомо про заміну стягувача у виконавчих провадженнях №№ 37817732, 3781759 за ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з [PERSON] на ПП «Інтеграл Інвестиції». Вказані виконавчі провадження відкриті для примусового виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року про стягнення заборгованості за договором від 14.09.2012 року у сумі 27311122,90 грн. Заміна стягувача відбулася на підставі на підставі договору між [PERSON] та ПП «Інтеграл Інвестиції» про відступлення права вимоги від 11.01.2014 року. Про укладення та наміри укладення такого договору позивач повідомлений не був. Позивач, посилаючись на норми статей 516, 518 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 11.01.2014 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Крім того, зазначили, що [PERSON] 10.01.2014 року повністю виконав рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року та перерахував на рахунок [PERSON] всю суму боргу та отримав від останнього письмове підтвердження даного факту. Представник відповідача ПП «Інтеграл Інвестиції» в судовому засіданні проти позову заперечив проти задоволення позову. У письмових запереченнях, поданих суду, зазначив, що письмове підтвердження [PERSON] про надходження коштів на рахунок не є належним підтвердженням такої транзакції. Піж час розгляду інших судових справ [PERSON] є представником [PERSON] Крім того, 11.01.2014 року [PERSON] та представником ПП «Інтеграл Інвестиції» до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області була подана спільна заява про заміну боржника у виконавчому провадженні з [PERSON] на приватне підприємство. У задоволенні позову просив відмовити. В порядку ст. 184 ЦПК України, допитаний у якості свідка позивач [PERSON] суду пояснив, що про існування договору відступлення права вимоги, що є предметом оскарження, йому стало відомо лише у березні 2016 року. Борг був оплачений ним шляхом перерахування грошових коштів через міжнародну платіжну систему з території України. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що грошові кошти на виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від [PERSON] він отримав через міжнародну банківську платіжну систему 10.01.2014 року. Підтвердження про отримання грошових коштів та виконання зобов'язання [PERSON] підтверджені ним письмово, як це вимагають положення Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції договір про відступлення права вимоги від 11.01.2014 року визнаний неукладеним. Тому, проти задоволення позову [PERSON] заперечував, вказавши,Ю що неукладений договір не може бути визнаний недійсним. Допитаний у якості свідка відповідач [PERSON] показав, що він не узгоджував та не підписував оскаржуваний договір про відступлення права вимоги. Так само, ним не підписувалася заява до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області про заміну боржника у згаданому виконавчому провадженні. Грошові кошти на виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області були перераховані йому [PERSON] через Інтернет-банкінг. Оскільки він є громадянином [PERSON], а законодавство ЄС не передбачає підтвердження транзакції, таких підтверджень він не має. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з виконавчими документами, на примусовому виконанні у лютому 2016 року у відділі примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відділ ПВР ДДВС Мін'юсту) перебував виконавчий лист № 2/303/279/13 0707/10486/2012 виданий 17.04.2013 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором від 14.09.2012 року в сумі 2651565,33 євро, що складало 27311122,30 грн. та судових витрат у сумі 4939,50 грн. Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу. Зокрема, на підставі п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші правочини. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До матеріалів справи позивачем додана фотокопія договору відступлення права вимоги від 11.01.2014 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Інтеграл Інвестиції». Відповідно до умов договору [PERSON] передав підприємству право вимоги з [PERSON], [PERSON] заборгованості за договором від 14.09.2012 року в сумі 2651565,33 євро, що складало 27311122,30 грн. та судових витрат у сумі 4939,50 грн. Оригіналу даного договору сторонами суду не надано. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. В той же час, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2015 року у справі № 461/11482/14 у задоволенні позову [PERSON] до ПП «Інтеграл інвестиції» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 11.01.2014 року. Згідно з текстом вказаного рішення, суд не визнав наявну у справі фотокопію договору належним доказом існуючого правочину та вважає його не вчиненим. Після розгляду зазначеної справи судом касаційної інстанції, ухвалою від 06.04.2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2015 року у справі № 461/11482/14 залишене без змін. На підставі ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним,суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання недійсними правочинів та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Вказані обставини належить з'ясувати на момент укладення правочину, проаналізувавши норми відповідних нормативних актів. Відповідно до розяснень, наведених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Не є укладеними договори, у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Наведене дає підстави дійти висновку про те, що наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, встановлені у рішенні від 22.12.2015 року Апеляційного суду Львівської області обставини, вказують на те, що договір з приводу відступлення права вимоги сторонами не вчинено, а відтак не потребує визнання недійсним, при цьому вказані обставини тягнуть за собою різні правові наслідки. Інші обставини, що були предметом розгляду у даній справі не можуть бути визнані такими, що свідчать про недійсність правочину. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову сума сплаченого позивачем судового збору розподілу не підлягає.

Outcome: dismissed