Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

До суду надійшла заява головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. В судовому засіданні представник лікарні, підтримавши заяву, пояснив, що [PERSON] страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання декількох наркотичних речовин (канабоїди та амфетаміни), маячний синдром та судомний синдром, внаслідок чого він вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Під час обстеження [PERSON] усвідомленої згоди на госпіталізацію в психіатричний стаціонар не дав. 02.02.2017 р. [PERSON] оглянутий черговим лікарем, а 03.02.2017 р. - комісією лікарів-психіатрів ХОПЛ № 1, яка підтвердила обґрунтованість рішення про необхідність госпіталізації хворого та його лікування в умовах стаціонару. Покликається на те, що [PERSON] становить небезпеку для себе та оточуючих, пояснюючи це тим, що [PERSON] є підозрілим, умисно пошкодив мобільні телефони. [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти запропонованої госпіталізації в ХОПЛ № 1. Визнав, що дійсно, незадовго до госпіталізації він у компанії товаришів вживав наркотичні засоби. При цьому, про те, що у сигаретах міститься наркотична речовина йому відомо не було, наркотичні засоби він не вживає. Після вжиття наркотичних засобів у нього дійсно помічалось неадекватне сприйняття оточуючої дійсності, він дійсно, перебуваючи у цьому стані, пошкодив мобільні телефони, хворобливо побоюючись переслідувань. Прокурор покладається на думку суду у прийнятті законного рішення. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали заяви, суд встановив наступне. [PERSON] був госпіталізований у ХОПЛ №1 за направленням лікаря [PERSON] у супроводі матері - [PERSON]. Висновком комісії лікарів-психіатрів ХОПЛ №1 від 03.02.2017 р. констатовано, що [PERSON] страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання декількох наркотичних речовин (канабіноїди та амфетаміни), маячний синдром та судомний синдром (F19.51). Зазначене захворювання є тяжким. Покликання [PERSON] на відсутність у нього психічного захворювання спростовується матеріалами справи, зокрема, вказаним висновком фахівців - лікарів-психіатрів, фактом звернення з ініціативи матері [PERSON] до психіатричного закладу, поведінкою [PERSON] в ході судового розгляду, яка відповідає відомостям, вказаним у висновку. Представник заявника покликається на тяжкість даного психічного розладу, оскільки він впливає на здатність [PERSON] адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність. Згідно із ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Доказів на спростування такого висновку суду не надано, у суду відсутні підстави не погоджуватись із таким висновком спеціалістів. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, лише якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Представник лікарні не покликався на неспроможність пацієнта самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, а також на небезпеку для себе, натомість, покликався на те, що внаслідок даного захворювання пацієнт вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Зазначене обґрунтовує даними, вміщеними у висновку та отриманими зі слів матері - [PERSON] про те, що [PERSON] відчував переляк, вважав, що його переслідують, не випускав матір з дому, знищив усі мобільні телефони матері; а також власними спостереженнями про те, що [PERSON] підозрілий, швидко змінює настрій. Прояви агресивної поведінки не спостерігались. Проте, судом не встановлено, що [PERSON] вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є матір'ю [PERSON]. Раніше жодних проявів психічного захворювання у свого сина не помічала, а цей випадок є одиничним, викликаний одноразовим вживанням наркотичних засобів. Визнала, що [PERSON] жодної загрози для оточуючих та для неї не становить, жодної агресії не виявляє, а мобільні телефони знищив у зв'язку із тим, що побоювався, що за їх допомогою його знайдуть особи, які давали йому вживати наркотичні засоби. Заперечила, що надавала твердження того змісту, які включені до висновку лікарів-психіатрів. Пояснила, що мала намір звернутись до лікаря нарколога, а не психіатра, однак, лікар, який надавав їй направлення, ввів її в оману і замість направлення до наркологічного диспансеру скерував її сина до психіатричної лікарні. Заперечувала проти надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку. Поясненнями представника лікарні, [PERSON] та показами свідка [PERSON] підтверджується, що раніше [PERSON] у поле зору психіатрів не потрапляв, докази неодноразового вживання наркотичних засобів відсутні. Не заперечуючи висновку фахівців - психіатрів щодо наявності у [PERSON] психічного захворювання та потреби лікування, в світлі наведеного, суд не знаходить підстав для його лікування саме у примусовому порядку у психіатричному стаціонарі.

Outcome: dismissed