Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

У листопаді 2018 року заявник звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт народження дитини чоловічої статі [PERSON], [INFO], на території міста Севастополь, Автономна Республіка Крим, України, від матері [PERSON], [INFO], громадянки України, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі. В обґрунтування поданої заяви, заявник посилалася на те, що [PERSON], громадянка України є матірю дитини чоловічої статі - [PERSON], [INFO], який народився на території міста Севастополь, Автономна Республіка Крим, Україна. Народження дитини вимушено було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі. Після народження дитини у медичному закладі на тимчасово окупованій території, заявнику було видане медичне свідоцтво про народження від 20 серпня 2018 р. (серія 67 № 173540) та свідоцтво про народження дитини серія І-АС № 060064. Заявник - матір дитини, [PERSON], не знаходиться у зареєстрованому шлюбі, батько дитини - невідомий, батьківство не визнане. Прізвище, імя, по батькові батька дитини у документах, що видані на непідконтрольній території України, вказані на підставі усної заяви матері. Враховуючи, що заявник не може отримувати допомогу на дитину, не може оформити соціальну допомогу по догляду за дитиною, допомогу при народженні дитини та інші види соціальних виплат, вона звернулася до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, щодо проведення державної реєстрації народження дитини. Але у зв'язку з тим, що державні органи на території України не визнають документів, виданими «державними органами» на території непідконтрольній Україні, заявнику було відмовлено у реєстрації дитини, у звязку з чим, заявник вимушена звернутись до суду. У судове засідання заявник не зявилася, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд заяви за її відсутності, вимоги, викладені у заяві підтримала в повному обсязі, просила суд її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не зявився в судове засідання; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; надав заяву про розгляд заяви за відсутності представника. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає у звязку з наступним. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії І-АС № 060064, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, [PERSON] народився 07 червня 2014 року у м. Севастополь, про що зроблено відповідний актовий запис № 615 від 02 липня 2014 року (арк.с.10). Як вбачається з дубліката медичного свідоцтва про народження серії 67 № 173540 від 20 серпня 2018 року, 07 червня 2014 року у [PERSON], [INFO], народився хлопчик (арк.с.11). Відповідно до обмінної карти № 1394 пологового будинку, пологового відділення лікарні [PERSON] народила дитину 07.06.2014 року (арк.с.12-14). Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.11.2018 року № 3702/14.6-29 відмовлено [PERSON] у проведенні державної реєстрації народження, так як заявником для підтвердження факту народження чоловічої статі документ не предявлено (арк. с. 9). Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 2 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1\~ст. 5 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.\~293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст.\~317\~ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно з ч. 1ст.\~144\~СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства. Згідно з листом Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» про встановлення факту народження особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події народження. Відповідно до ст.\~13\~Закону України\~«Про реєстрацію\~актів цивільного\~стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. Відповідно до п. 1 гл. 2 розд. ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України № 545 від 08 серпня 2006 року, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи, засвідчене печаткою закладу (установи) Міністерства охорони здоров'я України. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.\~33\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» визначено, що м. Севастополь АРК Крим є тимчасово окупованою територією України. Згідно ст.1 Закону України\~«Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України» визначає, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до\~ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Частиною 1 ст.5\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~встановлено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим та м.Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Згідно з висновками ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15 квітня 2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України. З огляду на викладене суд як виняток бере до уваги документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території,\~ та оцінює їх в сукупності з іншими доказами, наданими заявником, а саме: копією паспорта заявника, копією свідоцтва про народження [PERSON], медичним свідоцтвом про народження, відмовою у проведенні державної реєстрації народження. Відповідно до ч. 3\~ст. 317 ЦПК України\~у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на встановлення факту (на підставі вказаних статей ЦК), позивач, в силу\~ст.12 ЦПК України, зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно\~ст.76\~ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відомості про прізвище та імя дитини, відомості про її батьків, які заявник просить зазначити у рішенні, не відповідають відомостям, зазначеним в медичному свідоцтві про народження, виданому на тимчасово окупованій території України. З урахуванням вищевикладеного, суд позбавлений можливості встановити зазначений факт, оскільки відомості, зазначені в заяві, не співпадають з відомостями, зазначеними в документах, доданих до заяви. Таким чином, відсутні підстави для задоволення поданої заяви. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed