Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про стягнення із відповідача аліментів на утримання сина - [PERSON], [INFO] у розмірі ? витрат на навчання, згідно договору про навчання, у зв'язку з продовженням сином навчання, до досягнення ним двадцяти трьох років за умови, що він буде продовжувати навчання та стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину, а саме на проживання у м. Херсоні [PERSON], [INFO], який навчається у судоводійному відділенні Державного вищого навчального закладу «Херсонське морехідне училище рибної промисловості» у розмірі 1000 грн. до досягнення ним двадцяти трьох років за умови, що він буде продовжувати навчання. Відповідач, надавши до суду відзив по справі заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач не надала суду жодних доказів того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, також відповідач зазначає, що має на утриманні малолітню доньку, заробіток не дозволяє сплачувати зачявлену суму коштів. Разом з відзивом на позов відповідач заявив клопотання про слухання справи в порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим кодексом, у порядку, зокрема позовного провадження (загального або спрощеного). Відповідно до ч.3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. На підставі ч. 4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: залишення заяви відповідача без задоволення; розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 274 ЦПК України, а також на підставі п. 2 ч. 2 ст. 277 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2009 року по 07 грудня 2000 року. Шлюб між сторонами розірвано 07 грудня 2000 року, свідченням чого є свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. [INFO] [PERSON], [INFO], виповнилося 18 років. За договором №19 кс-17д про навчання у ДВНЗ «Херсонському морехідному училищі рибної промисловості» від 28.08.2017 року, укладеного між ДВНЗ «Херсонському морехідному училищі рибної промисловості» («Виконавець») та [PERSON] («Замовник», «Одержувач»), Виконавець бере на себе зобов'язання за рахунок коштів Замовника здійснити надання Одержувачу освітньої послуги, а саме: навчання [PERSON], за денною формою навчання, освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст за спеціальністю 271 «Річковий та морський транспорт («Судноводіння на морських шляхах») з терміном навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року. Як вбачається із довідки Державного вищого навчального закладу «Херсонське морехідне училище рибної промисловості» від 13.04.2018 року №08-26/306, [PERSON] є курсантом, першого курсу денної форми навчання. Термін закінчення навчання 30.06.2021 року (навчання на контрактній основі). На повному державному забезпеченні не знаходиться (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. За змістом ст. 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Згідно із ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до довідки ТОВ "Охоронна компанія Альфа безпека" [PERSON] працює на посаді охоронника з 14.09.2017 року згідно Наказу №169 від 13.09.2017 року. За період з вересня 2017 року по червень 2018 року його заробіток склав 22960,71 грн.. Також з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини Влади у розмірі 1/4 частини від заробітної плати. За відрахуванням податків та аліментів, дохід відповідача на місяць складає близько 1600 грн.. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, суд вважає, що у відповідача відсутнія об'єктивна можливість сплачувати аліменти на навчаня, а оскільки наявність такої можливості є обо'вязковою підставою для призначення аліментів на повнолітню дитину, то позов задоволенню в цій частині не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Верховний Суд України в постанові від 13 вересня 2017 року в справі №6-1489цс17 дійшов висновку, що це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Частиною 2 статті 185 Сімейного кодексу України визначено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 13 вересня 2017 року в справі №6-1489цс17, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. З аналізу зазначених норм законодавства можна зробити висновок, що додаткові витрати на дитину стягуються до досягнення нею повноліття. Після досягення повноліття законодавець передбачів участь одного за батьків при навчанні дитини, шляхом можливості стягнення аліментів на повнолітню дитину пов'язаних з навчанням. Таким чином вимога щодо стягнення додаткових витрат у розмірі 1000 гривен до закінчення навчання чи до досягнення динитою 23 років безпідставна та задоволеню не підлягає. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed