Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач та представник позивача звернулися до суду з позовом та уточненим позовом до [PERSON] про розподіл сумісного майна подружжя та стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що у період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано наступне майно: транспортний засіб - автомобіль марки «Renault Master», 2008 року виготовлення, дата реєстрації 17.10.2014 року, об`єм двигуна 2464 куб.см., державний номерний знак [NUMBER] ; причіп ПА 004, 2010 року виготовлення, дата реєстрації 28.10.2010 року; житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спірний автомобіль перебуває у володінні і користуванні відповідача, відповідач не дає позивачу можливість вільно ним користуватися. Відповідно до Інформації Лозовської філії універсальної біржі «Україна» від 01.12.2020 року середня вартість продажу подібних автомобілів складає 230000,00 грн. Транспортний засіб - автомобіль марки «Chevrolet Aveo», 2006 року виготовлення, дата реєстрації 17.01.2007 року, об`єм двигуна 1498куб.см., зареєстрований на ім`я відповідача, проте був реалізований, і наразі не перебуває у володінні і користуванні сторін, тому питання його поділу не вирішується. Спірний причіп сторонами не використовується, перебуває у володінні позивача. Відповідно до Інформації Лозовської філії універсальної біржі «Україна» від 01.12.2020 року середня вартість продажу подібних причепів складає 9000,00 грн. Спірний житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , використовується відповідачем, позивач не має до нього доступу. Крім того, відповідачем було реалізовано більшість цінного майна, яке перебувало на території цього домоволодіння, частина - без відома позивача, частина - всупереч волі позивача. Проте це майно придбавалося за час шлюбу сторін, за кошти позивача, так як більшість часу відповідач не працював, дохід у сім`ї був лиш від трудової діяльності [PERSON] . Спірний житловий будинок з господарськими спорудами (старенька занедбана хатина та земельна ділянка) придбавався за кошти подружжя, не дивлячись на той факт, що право власності оформлене за відповідачем на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.04.2011 року (справа №2025/2-559/11). Цей факт підтверджується розпискою від\~06.10.2010\~року про передання грошових коштів [PERSON] за купівлю будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ,\~завіреною секретарем\~Надеждівської сільської\~ради Козловою\~О.М. Спірний житловий будинок з господарськими спорудами сторонами не використовується, знаходиться в жахливому, непридатному для проживання стані, натомість сторонами на вільній від забудов частині спірного домоволодіння, було побудовано новий житловий будинок, на який було виготовлено всю необхідну документацію і дозволи. Також цей новий житловий будинок було газифікована за спільні кошти сторін. Відповідно до Інформації Лозовської філії універсальної біржі «Україна» від 01.12.2020 року середня вартість продажу подібних будинків складає 80000,00 грн. Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу сторони не досягли. Житловий будинок з господарськими спорудами, автомобіль і причеп є неподільними речами, будинком і автомобілем користується відповідач, причеп ніким не використовується, а тому вважають за можливе поділити це майно між сторонами. Оскільки зазначений будинок, автомобіль та причеп придбані позивачем та відповідачем за час перебування у шлюбі (тобто є спільним майном подружжя), вважають правомірним їх поділ між сторонами у рівних частинах. На підставі вищевикладеного, з урахуванням уточнень, просили суд здійснити поділ спільного майна подружжя та у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] , у рахунок компенсації за 1/2 частину автомобіля «Renault Master», 2008 року виготовлення, дата реєстрації 17.10.2014 року, об`єм двигуна 2464 куб.см., державний номерний знак [NUMBER] , суму грошових коштів 115000,00 гривень; стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] , у рахунок компенсації за 1/2 частину причепу ПА 004, 2010 року виготовлення, дата реєстрації 28.10.2010 року, суму грошових коштів 4500,00 гривень; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 03 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позову наполягала, просила винести законне і справедливе рішення у справі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі «Bellet v. France» суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, з 30 квітня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 вересня 2020 року по цивільній справі №629/109/20 розірвано. Як зазначає позивач, за період шлюбу сторони за спільні кошти придбали автомобіль марки Renault Master, 2008 року виготовлення, причіп ПА 004, 2010 року виготовлення, житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року по справі №2025/2-559/11 за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . З витягу про державну реєстрацію прав від 12.05.2011 року за №29923291 вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на вказаний житловий будинок. З повідомлення Територіального сервісного центру №6348 від 22.01.2020 року за №31/20/8-32 вбачається, що за [PERSON] значаться зареєстрованими наступні транспортні засоби: Chevrolet Aveo, 2006 року виготовлення, дата державної реєстрації 17.01.2007 року, об`єм двигуна (см.куб.) 1498; причіп ПА 004, 2010 року виготовлення, дата державної реєстрації 28.10.2010 року; Renault Master, 2008 року виготовлення, дата державної реєстрації 17.10.2014 року, об`єм двигуна (см.куб.) 2464. Відповідно до вимог ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~статті 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За загальним правилом\~ст.60 СК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1\~ст.69 СК). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1\~ст.70 СК). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Відповідно до ст.129 Конституції України\~основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (Nadtochiy v. Ukraine, заява №7460/03, п. 26, рішення від 15.05.2008). При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що Європейський суд з прав людини у рішенні Benderskiy v. Ukraine (заява № 22750/02, рішення від 15.11.2007) при оцінці доказів застосовує «баланс ймовірностей» як стандарт доказування. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Зібрані у справі докази надають суду можливість використати у даній справі баланс ймовірностей та визначити, що позивачем не доведено факту належності сторонам спірного житлового будинку на праві спільної сумісної власності. Належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини позивач суду не надала. Відповідно до ч.5\~ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. При оцінці доказів суд враховує те, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року за [PERSON] визнано право власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . З цього моменту відповідач набув право приватної власності на спірне майно в порядку спадкування, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили та є чинним. Оцінюючи надані позивачем докази, надані на підтвердження заявлених нею вимог про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю, суд визнає недопустимим доказом розписку [PERSON] від 06.10.2010 року щодо сплати грошових коштів в сумі 6000,00 грн. за купівлю спірного будинку [PERSON] , посвідчену секретарем Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області. Вказана розписка не може засвідчувати відповідний правовий режим майна, як спільна сумісна власність, і впливати на характер спірних правовідносин. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки спірний житловий будинок набутий відповідачем в порядку спадкування за законом. Відповідно до ч.1\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч.1\~ст.71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зі змісту п. 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~свідчить, що «…вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6\~статті 3 ЦК України\~засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц. Заявляючи вимоги про стягнення компенсації за Ѕ частину автомобіля позивачем не надано доказів про те, що спільне користування майном є не можливим, що відповідач є спроможним сплатити таку компенсацію, та що у разі стягнення компенсації для нього це не становитиме надмірний тягар. Разом із тим, заявляючи вимогу щодо стягнення з неї на користь відповідача Ѕ частини вартості спірного причепу, позивач під час судового розгляду грошових коштів на депозитний рахунок відповідача не вносила, намірів це зробити не висловлювала. Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 22\~\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Відповідно до п. 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року\~\~№20\~\~«Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 61-9018сво18 викладений правовий висновок, згідно з яким у випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Суд не бере до уваги повідомлення Лозівської філії Універсальної біржі України від 01.12.2020 року за №70 щодо середньої вартості автомобіля марки Renault Master, 2008 року виготовлення, причепу ПА 004, 2010 року виготовлення, визначених шляхом аналізу даних відритого ринку щодо подібних вживаних транспортних засобів. Оскільки зазначена лише середня вартість транспортних засобів, а не дійсна ринкова вартість, транспортні засоби безпосередньо не оглядалися та не враховано їх дійсний технічний стан, до оцінки не була залучена робота експерта. Крім того, з наданого повідомлення не вбачається станом на який час визначена вартість транспортних засобів. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст.77,78,79,80 ЦПК України\~докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідач у спростування своїх заперечень проти позову не надав суду доказів того, що він придбавав спірний автомобіль та причеп не під час шлюбу, або отримав його поза шлюбними відносинами з позивачем, отже вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний сторонами під час шлюбу. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторона позивача у разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до\~статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Сторони не надали належні докази вартості часток власності спірного майна і не зверталися до суду з питанням призначення експертизи стосовно визначення вартості автомобіля та причепу на час розгляду спору та частини грошової компенсації, а суд позбавлений можливості визначити вказане на власний розсуд. Крім того, в позові позивач не просить визнати конкретну частку права власності автомобіля та причепу за нею, вказавши лише частку компенсації. Так, суд розглядає позов саме в межах заявлених позовних вимогах та не може виходити за межі заявлених вимог. Звертаючись до суду позивач посилалась на те, що за відсутності згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у\~спільному майні\~може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2)\~річ\~є\~неподільною; 3) спільне володіння і користування\~майном\~є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його\~сім`ї. Фактично позивач заявила вимогу щодо грошової компенсації частки у спільному сумісному майні, не заявляючи при цьому вимогу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіля марки Renault Master, 2008 року виготовлення, причепу ПА 004, 2010 року виготовлення. Тому суд,

Outcome: dismissed