Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2005 року було визнано за [PERSON] право власності на 59/100 частини житлового будинку по вул. Вавілова, 25 в м. Ковелі з виділенням їй в натурі відповідних приміщень. Згідно цього ж рішення, за позивачем та відповідачем було визнано право власності на 49/100 частин цього ж житлового будинку з виділенням їм відповідних приміщень. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 12.10.2015 року було визначено, що позивачу належить 16,3/100 частини у праві власності на спірний житловий будинок з виділенням в натурі відповідних приміщень. Позивач зазначає, що вони з відповідачем не мають можливості користуватись кожний своєю частиною житлового будинку, оскільки він проживає разом з дружиною та сином, має намір зробити капітальний ремонт будинку, зробити добудову до житлового будинку. В той же час відповідач проживає в частині житлового будинку, який належить їх мамі, яка в подальшому має намір скласти в її користь заповітне розпорядження на належну їй частину. Крім цього, позивач вказує на те, що частки кожного з них є незначними і не можуть бути виділеними в натурі. Цей будинок є неподільним і його неможливо поділити без втрати його цільового призначення, а припинення права власності відповідача на частку у вказаному житлі не завдасть їй істотної шкоди. Враховуючи наведене та покликаючись на норми чинного законодавства, позивач просив суд припинити право спільної часткової власності за [PERSON] на 32,7/100 частини житлового будинку № 25 по вул. Вавілова в м. Ковелі та визнати за ним право власності на 49/100 частин цього житлового будинку з виділенням йому відповідних приміщень в натурі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов визнає повністю, не заперечує проти його задоволення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, проте подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2005 року, визнано за [PERSON] право власності на 51/100 частину житлового будинку № 25 по вул. Вавілова в м. Ковелі, а за [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на 49/100 частин цього житлового будинку. Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 12.10.2015 року, за позивачем визнано право власності на 16,3/100 вказаного житлового будинку. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно… від 23.11.2015 року, право власності на 51/100 спірного будинку зареєстровано лише за [PERSON] Частки позивача та відповідача у встановленому законом порядку не зареєстровані. Статтею 41 Конституції\~ України передбачено, що кожен має право володіти,\~ користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно\~ до\~ ст. 321\~ ЦК\~ України\~ право\~ власності\~ є\~ непорушним.\~ Ніхто\~ не\~ може\~ бути\~протиправно позбавлений цього\~права\~чи\~обмежений\~у\~ його\~здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Частина перша ст. 365 ЦК визначає підстави, лише за наявності яких суд може задовольнити позов співвласників про припинення права на частку одного з них. При цьому для задоволення позову суд має встановити наявність усіх чотирьох підстав. Відсутність хоча б однієї з них свідчить про неможливість задоволення позову співвласників. В п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 року № 7 (з наступними змінами та доповненнями) роз'яснено, що в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник будинку не проживає і забезпечений жилою площею. Виходячи з наведених вище судових рішень, слід прийти до висновку, що частка відповідача в спірному будинку на даний час складає 32,7/100, тобто є значно більшою, ніж частка позивача (16,3/100). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду жодного доказу того, що: частка відповідача не може бути виділена в натурі; спірний житловий будинок є неподільним; спільне володіння і користування цим будинком є неможливим; таке припинення права на частку відповідача не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім'ї; відповідач не проживає в будинку і забезпечена жилою площею. Відтак позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Крім цього, відповідно до ухвали про залишення позовної заяви в цій справі без руху від 10.11.2015 року, позивачу було запропоновано внести на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача в нерухомому майні, право на яку він просить припинити, а саме 55943,81 грн. Проте, станом на день розгляду справи, позивачем не надано доказів того, що вказана сума внесена на депозитний рахунок. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що визнання позову відповідачем [PERSON] суперечить закону та порушує її права та інтереси щодо права власності на частину житлового будинку, а тому суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed