Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду від 09 квітня 2009 року з відповідача стягнуто заборгованість в розмірі 12 726 грн. До цього часу рішення суду не виконано. Вказав, що за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин та не звільняє боржника від відповідальності за не виконання грошового зобовязання. На підставі ст. 625 ЦК України відповідач має відшкодувати йому борг за період з січня 2010 року по 31 грудня 2014 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 14 300 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь кошти в розмірі 14 300 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання; судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивач не зявився. Просив слухати справу в його відсутність. У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду свої заперечення. Просив суд відмовити в задоволенні позову як з необґрунтованості, так і через пропуск строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 квітня 2009 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] борг в розмірі 10 000 грн., індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання 2230 грн., пеня в розмірі 5000 грн., три відсотки річних в розмірі 366 грн., судові витрати в розмірі 30 грн.. Всього стягнуто 17 626 грн. За рішення суду, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист, який предявлений для примусового виконання до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області. Постановою державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 22 листопада 2010 року відкрито виконавче провадження №22887415 по примусовому виконання виконавчого листа та направлено копію постанови до ПрАТ «Вентиляційні системи» для виконання. З листа ПрАТ «Вентиляційні системи» №560 від 21 лютого 2014 року встановлено, що станом на 24 січня 2014 року рішення суду виконано повністю. Дана обставина підтверджується також звітом про здійснені відрахування та виплати ПрАТ «Вентиляційні системи» відносно [PERSON] за період з 01 листопада 2010 року по 01 лютого 2014 року. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При розгляді справи відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову через пропуску строку позовної давності за період з січня 2010 року. Встановлено, що з заробітної плати [PERSON] кожного місяця здійснювались відрахування, що відповідно зменшувало суму боргу. Розрахунок заборгованості по інфляційним втратам, поданий [PERSON], розрахований на всю суму боргу в розмірі 10 000 грн. та за весь період заборгованості з січня 2010 року по грудень 2014 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач знав про часткове погашення боргу, починаючи з листопада 2010 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про часткове погашення, не заявлено клопотання про його поновлення, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог з січня 2010 року по лютий 2013 року. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12. Зобовязальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобовязань (наприклад, обовязок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обовязок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Разом з тим не є грошовими зобовязання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару. За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що [PERSON] нарахував інфляційні втрати на всю суму заборгованості та на весь період до погашення боргу, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, враховуючи щомісячне погашення заборгованості боржником, що відповідно зменшувало суму заборгованості, іншого розрахунку позивач не надав, вимоги не уточнив, в судове засідання не зявився, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляції на суму боргу в 10000 грн. за період з лютого 2013 року по грудень 2014 року суд відмовляє.

Outcome: dismissed