Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дряблом О.В. та у квітні 2016 з уточненим позовом про визнання договорів дарування квартири та нежитлового приміщення цоколю недійсними. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 1976 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів був набута у спільну сумісну власність квартира [ADDRESS] та нежитлове приміщення цоколю [ADDRESS] , право власності на які були оформлені на відповідача. При зверненні в 2014році до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про поділ майна, позивач дізналась, що відповідач без її згоди оформив договори дарування квартири та нежитлового приміщення на їх доньку [PERSON] вказані договори позивач просить суд визнати недійсними, оскільки вони укладені в порушення норм ЦК України, а саме без її письмової згоди. 12 липня 2016року представником позивача подана заява про забезпечення позову, в задоволенні якої відмовлено ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016року. 10 липня 2017року представником позивача подано клопотання про витребування доказів, яке задоволено ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2017року. 15 листопада 2017року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та зазначила, що її батьки перебували в шлюбі з 1976року по 2010рік, від шлюбу є 3 дітей, з 2001року батько [PERSON] мешкав окремо від матері [PERSON] та переїхав з м. Надим РФ до м. Харкова. 18 лютого 2003 року між відповідачем [PERSON] та ЗАТ «Макрокап Девелопмент Україна» укладено договір № 34 про участь у будівництві, згідно з яким забудовник зобов*язаний був у другому кварталі 2005року передати відповідачу у власність двокімнатну квартиру загальною площею орієнтовно 82кв.м. того ж дня, [PERSON] сплатила 146 543,00грн., які останній надав чоловік з яким на той час вона зустрічалась. На початку 2005рокув відповідач з метою убезпечити себе від втрати житла, оскільки стосунки між нею та її цивільним чоловіком погіршилися, уклала з батьком - відповідачем по справі [PERSON] угоду щодо відступлення права вимоги за договором № 34 про участь у будівництві, однак обумовилися, що згодом батько подарує квартиру, за яку відповідач [PERSON] повністю сплатила всі внески. У 2007році [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 82,8кв.м., житловою площею 36,2кв.м. на [ADDRESS] та на нежитлове приміщення цоколю № 62 - місце паркування в літ. «А-18» та в 2013році на виконання усної домовленості подарував вказане нерухоме майно відповідачу [PERSON] . Таким чином, оскільки на момент придбання спірного майна, сторони [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, вказане майно не придбано за сумісні кошти подружжя та не може вважатися спільною сумісною власністю, згода на відчуження якої є обов*язковою. 04 травня 2018року представником позивача подана відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що твердження відповідача щодо окремого проживання подружжя не відповідає дійсності, тому як про рішення суду про розірвання шлюбу позивач дізналась під час розгляду справи в суді та воно ухвалено без її участі, тобто в заочному порядку, також відповідач уклав спірні правочини щодо дарування квартири та нежитлового приміщення після звернення позивача до суду з позовом про розподіл майна, оскільки в добровільному порядку відповідач відмовлявся це зробити. Також позивач зазначила, що з 2005року вона разом з чоловіком [PERSON] та молодшою донькою [PERSON] мешкали в м. Нікополь, де мешкали батьки відповідача та мали реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними відмітками в паспорті. У 2006році ними була придбана квартира в м. Нікополь, в 2007році оформлено право власності на нерухоме майно в м. Харкові, 13.09.2008 відповідач видав позивачу довіреність на представництво його інтересів в різних установах, в цьому ж році позивач надала письмову згоду на продаж квартири в м. Надим, в 2011-2012роках позивач допомагала чоловіку оформити пенсію в Росії, приймала участь в платежах по квартирі в м. Надим. Окрім того, позивач зазначила, що в 2003 році відповідач за її згодою на сумісні кошти уклали договір ЗАТ «Макрокап Девелопмент Україна» № 34 про участь у будівництві, який оформив на доньку [PERSON] мотивуючи тим, що в неї є паспорт громадянина України, в той час як позивач та відповідач [PERSON] мали російські паспорти. Позивач разом з відповідачем постійно контролювали хід будівництва, були присутніми на майданчику, всі технічні рішення приймалися за її участю, а після оформлення права власності, позивачем був проведений ремонт в квартирі. Твердження відповідача [PERSON] про те, що гроші на квартиру їй дав чоловік не відповідає дійсності та не підтверджені жодними доказами, оскільки на той час вона мешкала в Єгипті та їй було 23 роки. Також позивач зазначила, що існування в матеріалах нотаріальної справи договору відступлення права вимоги за договором про участь у будівництві не є безспірним доказом виникнення у [PERSON] права особистої власності на об*єкти нерухомості, які є предметом спору. 15 червня 2018року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подані заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких зазначено, що для застосування до спірних правовідносин ст.. 60 СК України необхідно встановлення таких умов як спільне проживання, набуття майна за спільні кошти та чи було майно придбане для спільного володіння, використання задля задоволення інтересів сім*ї. Відповідач зазначила, що дійсно відповідач [PERSON] набув право власності за договором про пайову участю у будівництві житла та право власності на спірну квартиру під час зареєстрованого шлюбу, однак з 2000року подружжя разом не мешкало, спільне господарство не вели та не мали спільного бюджету. Стосовно реєстрації позивача в м. Харкові, то така носила лише формальний характер та рішенням суду встановлено, що з 31.01.2013 позивач не мешкала в зазначеній квартирі, реєстрація була потрібна позивачу лише для отримання посвідки на постійне мешкання з метою спілкування з дітьми. Позивачем не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував той факт, що шлюбні відносини існували з 2001року. Щодо коштів на набуття майна у власність відповідач зазначила, що [PERSON] набув спірну квартиру у власність шляхом реалізації свого права вимоги, яке він набув безоплатно за договором відступлення права вимоги, при цьому грошові кошти за набуття права вимоги сплачені відповідачем [PERSON] за власний рахунок під час укладання договору про пайову участь у будівництві. Таким чином, позивач не приймала жодної участі у набутті вказаного майна. Стосовно мети придбання квартири відповідач зазначила, що укладення договору відступлення права вимоги між нею та батьком є виключно допомога їй вирішити проблемні питання з колишнім нареченим, тобто не було мети набуття такої квартири у власність подружжя з метою спільного володіння, про що свідчить відсутність згоди позивача на укладення договору про відступлення права вимоги на користь відповідача [PERSON] . Таким чином, при укладенні оспорюваного договору дарування сторони діяли добросовісно, не з метою ніби-то порушення майнових прав позивача, а з зовсім іншою метою, то як наслідок, порушення прав позивача відсутнє. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав доводи, які зазнечені у відзиву на позовну заяву та в запереченнях на відповідь на відзив. Відповідач [PERSON] надав заяву, в якій проти позову заперечував та просив розглядати справу за його відсутністю. 3-тя особа в судове засідання не з*явився, надав до суду витребувані документи. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей215та216 ЦКУкраїни, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 1976 року по 30 червня 2010 року. Сторони по справі мають трьох повнолітніх дітей [PERSON] , 1976р.н., [PERSON] , 1980р.н. та [PERSON] , 1989р.н. З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2003року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Макрокап Девелопмент Україна» укладено договір № 34 про участь у будівництві, згідно з яким забудовник зобов*язаний був у другому кварталі 2005року передати відповідачу у власність двокімнатну квартиру загальною площею орієнтовно 82,7кв.м., яка розташована на 2 поверсі. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 50 [PERSON] сплатила внесок до вказаного договору в розмірі 145 543,00грн. 01 лютого 2005року [PERSON] та [PERSON] уклали угоду про відступлення права вимоги за договором про участь у будівництві. 06 грудня 2006року [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] загальною площею 81,93кв.м. на виконання договору про участь у будівництві, що підтверджується актом пройма-передачі квартири. 09 серпня 2007року [PERSON] зареєстрував право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний номер 19706783 та право власності на нежитлове приміщення цоколю [ADDRESS] - місце паркування в літ. А-18 площею 28,0кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний номер 19869842. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2010року, яке набрало чинності 11.07.2010, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 06 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 801. Згідно п. 1 вказаного договору [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] вищезазначену квартиру, яка належить останньому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (б/н), виданого Дзержинською районного в м. Харкові радою 26 липня 2007 року. 20 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування нежитлового приміщення цоколю [ADDRESS] - місце паркування в літ. А-18 площею 28,0кв.м. за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1100. Згідно п. 1 вказаного договору [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] вищезазначене нежитлове приміщення, яке належить останньому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (б/н), виданого Дзержинською районного в м. Харкові радою 26 липня 2007 року. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідност. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошувала, що відповідач вчинив оспорювані правочини без її згоди, перебуваючи з нею в шлюбі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-1587цс16, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. На момент укладення оскаржуваних правочинів позивач був власником спірного майна і мав право розпоряджатися ним на власний розсуд. Спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою. Суд приходить до висновку, що позивач при укладенні договору дарування передбачав реальне настання правових наслідків. Укладений спірний договір дарування від 28.03.2013 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення не є порушенням частин першої та п`ятої статті 203ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Ознак фіктивного правочину, як то: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, судом не встановлено. Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто, позивач, використовуючи своє право власника, розпорядився належною йому на праві квартирою та нежитловим приміщенням шляхом передачі її в дар своїй доньці. Такі дії позивача, як власника нерухомого майна, не суперечить закону та не викликають сумнівів у його волевиявленні при укладенні договору. Враховуючи викладене, вимоги позивача про визнання договорів дарування не дійсним не підлягають задоволенню. Згідност. 44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна ізсторін однаковорозуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно оспорюваних договорів дарування від 06 вересня 2013 року та 20 грудня 2013 року вбачається, що вони посвідчені приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу. Договори підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, перевірено, надана заява дарувальника щодо відсутність перебування його у шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах . Зі спірних договорів дарування вбачається, що нотаріусом було роз*яснено сторонам зміст ст.ст.59, 65 СК України, ст.ст. 182, 215-220, 225, 228-236,717-728 ЦК України. Договорами дарування визначено, що сторони під час укладення договорів однаково розуміють значення і умови цих договорів та їх правові наслідки, договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договори не мають характеру фіктивного чи удаваного правочину, вони необмежені в праві укладати правочини. Інших підстав для задоволення позову про визнання спірних договорів недійсним позивачем суду не надано. Згідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки Чинне законодавства не наводить визначення договору відступлення майнових прав, так само його істотних умов. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України, які викладені в п.4 листа 30.01.2009N Н-35267-18 «Щодо порядку дій правозастосовчого органу у випадку наявності у змісті нормативно-правового акта прогалин» зазначено наступне. Розрізняють прогалини в праві та прогалини в законі. Прогалини вправі - це повна або часткова відсутність в діючих нормативно-правових актах необхідних юридичних норм. Прогалини в законі - це повна або часткова відсутність необхідних юридичних норм у даному законі. У зв`язку з цим в юриспруденції розроблені способи заповнення прогалин в процесі застосування закону, які отримали назву аналогії. Розрізняють: аналогію закону - рішення справи або окремого юридичного питання на основі правової норми,розрахованої на схожі випадки. Застосування аналогії забороняється,якщо вона прямо заборонена законом чи якщо закон пов`язує настання юридичних наслідків з наявністю конкретних норм. Застосування аналогії закону та аналогії права у випадку існування прогалину нормативно-правових актах передбачено законодавством України Відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно до ст..717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст.718 ЦК України дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, договір дарування майнових прав та договір відступлення майнових прав подібні за змістом, предметом та істотними умовами. Враховуючи вищевикладеного, на підставі договору відступлення прав виникає особиста, а не спільна сумісна власність. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно дозакону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Частиною 3статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК Українипередбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно достатті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, правовий висновок Верховного суду у справі 6-1587цс16, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Outcome: dismissed