Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивака звернулась до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона 17.05.1975р. одружилася з [PERSON], з яким за час проживання 22.04.1982р. вони придбали за договором купівлі-продажу старий будинок загальною площею 16 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,07 га радгоспу «Комунар» від [PERSON]. В подальшому згідно рішення Великокопанської сільської ради і довідки радгоспу «Комунар» від 17.03.1982 року за №101 даний будинок перебудовано на старому місці за адресою с.В.Копаня вул.Щорса-17, 25.10.1982р. їм було надано акт про відведення земельної ділянки у межах села і прийнято рішення Виноградівською районною радою №395 від 10.11.1982р., яким дану земельну ділянку, надано в безстрокове користування та дозвіл на право виконання будівельних робіт по вул.Щорса-17 с.В.Копаня (згідно довідки №02-13/375 від 12.08.2008р. проведено переномерацію будинків в с.В.Копаня і старий номер 17 замінено на 18 по вул.Щорса с.В.Копаня.). Далі позивачка вказує, що з вересня 1983р. їх сім»я проживала в новозведеному будинку, на який не оформлено правовстановлюючі документи на [PERSON] (станом на 10.09.2005 року -день смерті його),що підтверджується довідкою Виноградівського БТІ №162 від 17.07.2014р., на день смерті чоловіка вона проживала одна із чоловіком, користувалася земельною ділянкою за цільовим призначенням, сплачувала земельний податок, сплачувала за постачання електроенергії і газу одна, так як він не працював з 1995р., а відтак в шестимісячний термін згідно ст.1268 ЦКУ вона одна фактично прийняла всі права і обов»язки, які належали її чоловікові відповідно до майна по вул.Щорса-18 с.В.Копаня, так як після смерті похоронила його, провела поминки, сороковину, роковину та встановила пам»ятник, а відтак, на підставі наведеного та у відповідності до вимог ст.344 ЦК України позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку за набувальною давністю по вул.Щорса-18 с.Велика Копаня, Виноградівського району Закарпатської області загальною площею 0,0814 га. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підримала в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просила суд їх задоволити повністю, представник позивача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд в їх задоволенні відмовити, оскільки вважають, що позовні вимоги не доведені та не безпідставні, так як власником будинку №18 по вул.Щорса в с.В.Ком»яти на підставі Заповіту померлого [PERSON] є [PERSON] (письмове заперечення \\а.с.44-58\\ долучене до матеріалів справи). Допитана у суді в якості свідка [PERSON] Миколаївна- невістка позивачки, показала, що будинок №18 по вул.Щорса в с.В.Ком»яти на підставі Заповіту померлого [PERSON], належить її неповнолітньому сину [PERSON], а відтак підстав для задоволення позову [PERSON] не має. Заслухавши пояснення позивачки, представника Великокопанської сільської ради, допитаного у суді свідка та дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємов"язку, суд приходить до наступного. Згідно із ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до норм ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказів встановлено, що позивачка 17.05.1975р. одружилася з [PERSON], з яким після реєстрації шлюбу проживали в с.В.Копаня, Виноградівського району. За час проживання 22.04.1982р. вони придбали за договором купівлі-продажу старий будинок від [PERSON] \\а.с.9\\. Згідно рішення Великокопанської сільської ради і довідки радгоспу «Комунар» від 17.03.1982р. за №101 даний будинок було перебудовано на старому місці за адресою с.В.Копаня вул.Щорса-17, 25.10.1982р. їм було надано акт про відведення земельної ділянки у межах села і прийнято рішення Виноградівською районною радою №395 від 10.11.1982р., яким дану земельну ділянку надано в безстрокове користування та дозвіл на право виконання будівельних робіт по вул.Щорса-17 с.В.Копаня (згідно довідки №02-13/375 від 12.08.2008р. проведено переномерацію будинків в с.В.Копаня і старий номер 17 замінено на 18 по вул.Щорса с.В.Копаня.). Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказувала, що 22.04.1982р. вони з покійним чоловіком придбали за договором купівлі-продажу старий будинок по вул.Щорса в с.В.Копаня, який на підставі дозволу на право виконання будівельних робіт та на виділеній у встановленому законом порядку для цієї мети земельній ділянці перебудували, звівши новий будинок №18 по вул.Щорса в с.В.Копаня, а відтак на підставі цього просила суд визнати за нею право власності на спірне майно- земельну ділянку за набувальною давністю. Проте суд, з обґрунтованістю та законністю таких доводів позивачки, не може погодитись, оскільки визнання за позивачкою права власності на спірне майно за набувальною давністю суперечать вимогам закону. Так, право власності (ч.ч.1,2 ст.328 ЦК України) набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зокрема, суд виходить з того, що інститут набувальної давності захищає права справжнього володільця і є одним із способів набуття права власності, який базується на сукупності таких обставин, як тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. За загальним правилом, право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу зазначених у ст.344 ЦК України строків. Так, відповідно до ч.1 даної норми, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, зокрема, у випадку, коли особа, яка добровільно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років (набувальна давність), якщо інше не встановлене цим кодексом. Право власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом (абзац 2 ч.1 ст.344 ЦК України). Між тим, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється ст.119 ЗК України, згідно якої встановлено строк набувальної давності щодо земельних ділянок у 15 років, що обчислюється з дня набрання чинності цим кодексом, тобто відповідно до п.1 Прикінцевих положень з 1 січня 2001р. Як передбачено ст.119 ЗК громадяни, які добросовісно, відкрито та безперервно користуються земельною ділянкою, але не мають документів, які-б свідчили про наявність у них права на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, установленому ЗК. Згідно зі ст.122 ЗК повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування належать зазначеним у ній органам. Аналіз зазначених норм закону дає суду підстави для висновку, що конструкція ст.119 ЗК України значно відрізняється від конструкції ст.344 ЦК України та не дає жодних переваг для осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, оскільки дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст.ст.118,123 ЗКУ). Зазначена норма надає таким особам лише право на звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов»язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів, а відтак суд вважає, що позивачкою невірно обраний спосіб захисту своїх прав. Так, частиною 2 ст.16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Між тим, матеріалами справи та показаннями самої позивачки у суді достовірно встановлено, що земельна ділянка, на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, не є для неї чужою, тобто в даному випадку ознаки добросовісності не встановлено. Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Сама позивачка в позові та у суді вказувала, що 22.04.1982р. вони з покійним чоловіком придбали за договором купівлі-продажу старий будинок загальною площею 16 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,07 га радгоспу «Комунар», згідно рішення Великокопанської сільської ради і довідки радгоспу «Комунар» від 17.03.1982р. за №101 даний будинок перебудовано на старому місці за адресою с.В.Копаня вул.Щорса-17, 25.10.1982р. їм було надано акт про відведення земельної ділянки у межах села і прийнято рішення Виноградівською районною радою №395 від 10.11.1982р. і дану земельну ділянку, надано в безстрокове користування та дозвіл на право виконання будівельних робіт по вул.Щорса-18 с.В.Копаня . Тобто земельна ділянка по вул.Щорса-18 в с.В.Копаня, на яку позивачка просить визнати право власності за набувальною давністю, для позивачки не є чужою, оскільки будинок і земельну ділянку вони з чоловіком придбали ще 22.04.1981р. на підставі договору купівлі-продажу, рішенням Виноградівської районної ради №395 від 10.11.1982р. дану земельну ділянку надано в безстрокове користування та надано дозвіл на право виконання будівельних робіт по вул.Щорса-17 (18) с.В.Копаня. З огляду на зазначене суд вважає, що звертаючись до суду з даним позовом поза увагою позивачки залишилось те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред»явити законний володілець. Проте у позові та у суді позивачка категорично доводила суду що саме вона є власником спірної земельної ділянки, оскільки таку придбала разом з чоловіком на підставі договору купівлі-продажу, в подальшому добросовісно сплачувала за неї земельний спір, на цій ділянці збудували з чоловіком будинок, який відповідно до довідки Виноградівського РБТІ та Будівельного паспорту зареєстрований за її померлим чоловіком, а відтак саме вона є власником землі, а тому за нею слід визнати право власності на цю земельну ділянку за набувальною давністю, проте суд констатує, що власник нерухомого майна ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Між тим, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад спадкування), а позивачка в даному випадку саме посилається на строк набувальної давності, то суд зазначає, що в даному випадку позивачкою вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли, а відтак, все вище зазначене виключає можливість застосування в даному випадку норм ст.334 ЦК України, як це просить позивачка у позові. Окрім того, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження доводи позивачки про те, що на день смерті чоловіка вона проживала одна із чоловіком, користувалася земельною ділянкою за цільовим призначенням, в шестимісячний термін згідно ст.1268 ЦКУ вона одна фактично прийняла всі права і обов»язки, які належали її чоловікові відповідно до майна по вул.Щорса-18 с.В.Копаня, оскільки такі спростованні належними та достовірним доказми. Так, з наданих відповідачем доказів вбачається, що позивачка ще 04.02.2008р. зверталась до Виноградівського районного суду за захистом свого права шляхом визнання за нею права власності, який своїм рішенням від 17.04.2008р., залишеним у силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18.09.2013р. \\а.с.48-55\\, відмовив позиваці у задоволенні її позову до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок №18 з надвірними спорудами по вул.Щорса в с.В.Копаня. При цьому суди встановили, що [PERSON] в силу ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON], оскільки у встановлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса за місцем відкриття спадщини про відмову від прийняття від спадщини спадкоємцем за заповітом подано не було, вказаним зповітом охоплено усю спадщину без виключень, а позивачка [PERSON] не одержала право на спадкування за законом після смерті [PERSON]. За таких обставин, оцінюючи всі докази в їх сукупності та взаємозв"язку у відповідності до ст.212 ЦПК України, суд обгрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст.16,328,344 ЦК України,ст.ст.119,121 ЗК України та

Outcome: dismissed