Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивачка, [PERSON], звернулася до Покровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON], третя особа: орган реєстрації при виконавчому комітеті Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, а саме, про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а також просила зобов'язати відповідача звільнити шляхом виселення зайнятий ним житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує наступним. [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок позивачці належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кривошей О.Г. 25.11.2014 року, реєстраційний номер 2254; житловий будинок зареєстрований за позивачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.11.2014 року. В даному будинку зареєстрований колишній чоловік позивачки [PERSON]; згідно рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 р. шлюб між позивачкою та відповідачкою було розірвано. Відповідач в усній формі неодноразово відмовлявся звільняти будинок, крім того відповідач систематично зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, а також спричинив пожежу у житловому будинку, що належить позивачці. Позивачка посилається на те, що вона - єдина власниця будинку, відповідно до статті 41 Конституції України та статті 319 Цивільного кодексу України власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю; відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечував у повному обсязі, пояснивши, що у теперішній час відповідач не проживає за вказаною адресою разом з позивачкою, одже, не спричиняє перешкод у користуванні будинком, в той же час, позивач фактично не проживає там менше ніж 6 місяців, і, таким чином, не втратив право на користування. Відповідач при цьому посилався на ст. 71 Житлового Кодексу України, відповідно до якої жиле приміщення зберігається за відсутньою особою протягом шести місяців. Та відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Заслухавши представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши письмові докази, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кривошей О.Г. 25.11.2014 року, реєстраційний номер 2254; житловий будинок зареєстрований за позивачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.11.2014 року (копія свідоцтва та витягу, а. с. 4-5). Таким чином, позивач [PERSON] як власник будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Таке право позивача, згідно ч.4 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області за № 1317 від 30.06.2017 року, в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстровані четверо осіб: власниця будинку [PERSON] 1970 р. н., колишній чоловік [PERSON] 1969 р. н., син [PERSON] 1991 р. н., син [PERSON] 1997 р. н. (копія, а. с. 8). Відповідно до рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (копія рішення, а. с. 9). 19.07.2017 року за адресою: [ADDRESS] був складений акт комісією у складі депутата селищної ради та двох сусідів позивачки про те, що у будинку прописані чотири особи, але на даний час у будинку проживає одна людина - позивачка, інші особи проживають окремо (копія акту, а.с. 10). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право користування особи жилим приміщенням регулюється відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час статтями 156, 64 ЖК України, визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вище зазначених норм дає підстави для висновку про те, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: чоловік власниці, їх діти і батьки, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що [PERSON] вселився та був зареєстрований у вказаному житловому будинку зі згоди власника цього приміщення з 20.05.1990 року, тобто належним чином набув право користування житловим приміщенням, що підтверджується записом в домовій книжці житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (копія домової книги, а. с. 6- 7). Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2017 року за адресою: [ADDRESS] був складений акт комісією у складі депутата селищної ради та двох сусідів позивачки про те, що у будинку прописані чотири особи, але на даний час у будинку проживає одна людина - позивачка, інші особи проживають окремо (копія акту, а.с. 10). Таким чином, на час звернення до суду термін відсутності відповідача за місцем його реєстрації не перевищує шестимісячного строку, а тому не може бити визнаний судом таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням до закінчення цього терміну. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що відповідач руйнує та псує жиле приміщення, порушує правила співжиття. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів руйнування та псування будинку [ADDRESS] зареєстрованим там відповідачем, чи притягнення до адміністративної відповідальності відповідача, що свідчило б про застосування відносно нього заходів громадського впливу. Суд не знайшов підтвердження того, що відповідач спричинив пожежу у домоволодінні позивачки, оскільки згідно копії акту про пожежу від 31.03.2017 р., що виникла 30.03.2017 р. о 21:45 год. місце виникнення сарай, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], ця пожежа виникла внаслідок необережного поводження з вогнем невстановленою особою. (копія акту, а. с. 13). Жодних документів про те, що відповідач був встановлений як особа, що спричинила пожежу, що він був притягнутий за це до відповідальності в матеріалах справи також немає. Немає також інших підтверджень, що відповідач в якийсь інший спосіб, інший час систематично здійснював псування та/або руйнування будинку, яке могло би бути підставою для його виселення. Посилання позивачки як на підставу для виселення відповідача, на факти звернення [PERSON] в міліцію (поліцію) зі скаргами на дії відповідача, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки за результатами розгляду звернень позивача, не було встановлено, що відповідач вчиняв дії, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України, або щодо нього було вжито заходів запобігання і громадського впливу. Єдиний адміністративний протокол про дрібне хуліганство, як витікає з матеріалів справи, був складений у відношенні відповідача 02.05.2014 року, після цього до адміністративної відповідальності за антигромадську поведінку він не притягувався (а. с. 44). Як вбачається з копій листів на ім'я позивачки з міліції (поліції) за період 2014-217 року, на її звернення в рамках закону України «Про звернення громадян» поліція реагувала шляхом проведення профілактичних бесід з відповідачем, при цьому жодного разу фактично не зафіксована його протиправна поведінка і склад правопорушення, відсутні докази притягнення його до відповідальності (копії листів, а. с. 39-44). Для застосування ч.1 ст. 116 ЖК України, відповідно до якої особи підлягають виселенню з квартири у зв'язку з руйнуванням або псуванням жилого приміщення, необхідні такі складові, як триваюча антигромадська поведінка та повторне порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Але зазначені складові в діях відповідача відповідно до обґрунтування позову відсутні, а тому відсутні підстави для задоволення позову. З наданих документів (копії акту від 19.07.2017 року, а. с. 10) також випливає, що відповідач на даний час в будинку не проживає; таким чином, твердження позивачки, що відповідач своїм проживанням за вказаною адресою та своєю протиправною поведінкою (зловживанням алкогольними напоями та порушення громадського порядку) обмежує її у можливості проживати у своєму будинку, вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном - не підтверджуються матеріалами справи, з яких витікає, що відповідач станом на 19.07.2017 року (і за твердженням представника позивачки - на час подачі позову) фактично у будинку не проживав, не проживає, одже, не може створювати фактом свого проживання створювати перешкоди у фактичному володінні та користуванні будинком, таким чином, не представляється можливим виселити відповідача або зобов'язати його звільнити будинок шляхом виселення. Відповідно до ст. ст.10,11ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України). Згідно зі ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed