Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

20 травня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 19.06.2018 по 14.05.2019 він працював оператором елеваторного обладнання ПП «Аграрні інвестиції». Наказом по підприємству № 47 від 14.05.2019 його було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри. Підставою втрати довіри в наказі зазначено відмову від виконання посадових обов`язків, що заподіяло збитки підприємству та завдало шкоди його діловій репутації. Наказ про звільнення позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на таке. Так, колективним договором між адміністрацією ПП «Аграрні інвестиції» та трудовим колективом визначено строки виплати заробітної плати. Згідно договору остаточна виплата заробітної плати здійснюється 7 числа кожного місяця, авансова - 22 числа. Але, починаючи із січня 2019 року, заробітна плата виплачувалася нерегулярно та зі значними затримками. 26.04.2019 ряд працівників звертався до адміністрації підприємства з колективним листом щодо вжиття заходів з виплати заборгованості по заробітній платі. Одночасно вони усно повідомили адміністрацію підприємства про можливість зупинки роботи до отримання заробітної плати за відпрацьований час. Підтвердження факту невиплати заробітної плати зазначені безпосередньо в наказі про звільнення. Серед підстав, перелічених в наказі, в п. 1 зазначається, що певні події, які адміністрацією ПП «Аграрні інвестиції» визначені як «незаконний бойкот» відбулися 22.04.2019, 23.04.2019 та 24.04.2019. В цьому ж пункті адміністрація ПП «Аграрні інвестиції» посилається на вимоги працівників виплатити заробітну плату за березень включно. В мотивувальній частині оскаржуваного наказу адміністрація ПП «Аграрні інвестиції» підтверджує той факт, що станом на 22.04.2019 заробітна плата за березень 2019 року не виплачувалася, хоча відповідно до п. 19.2 колективного договору в цю дату має бути виплачений аванс за квітень 2019 року. Таким чином, адміністрація ПП «Аграрні інвестиції» визнає факт порушення з її боку прав працівника на оплату праці, визначених розділом IV Закону України «Про оплату праці». Також мотивувальна частина оскаржуваного наказу містить посилання щодо наявності безпосередньо вини позивача в завданні підприємству збитків та шкоди діловій репутації. Також зазначено, що службовою перевіркою встановлено наявність саме вини позивача у завданні шкоди. Однак, жодного доказу, що саме позивач завдав збитків підприємству та його діловій репутації, відповідач не надав. Крім того, із позивачем не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, а тому він не міг бути звільнений відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України. За таких обставин, позивач вважає своє звільнення незаконним, а тому просить визнати протиправним та скасувати наказ № 47 від 14.05.2019 року про звільнення його з роботи, поновити його на посаді оператора елеваторного обладнання ПП «Аграрні інвестиції» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. 07 червня 2019 року до Глухівського міськрайонного суду надійшов відзив ПП «Аграрні інвестиції» на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач зазначає наступне. 22.04.2019 р., 23.04.2019 р., 24.04.2019 р. оператор елеваторного обладнання [PERSON] та інші працівники підприємства відповідальні за відвантаження зерна, відмовились здійснювати відвантаження зерна кукурудзи врожаю 2018 року, що перебувало в ємностях елеватора. Внаслідок цього було спричинено затримку відвантаження товару та поставлено під загрозу виконання міжнародного контракту. В зв`язку із неналежним виконанням позивачем [PERSON] своїх службових обов`язків останній був притягнутий до відповідальності у виді догани, а потім він був звільнений з роботи за ч. 2 ст. 41 КЗпП України в зв`язку із втратою довіри. Відповідач вважає, що звільнення позивача з роботи було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення його позову. 11.06.2019 року до суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив відповідача, в якій той зазначає, що у своєму відзиві відповідач не спростував твердження та аргументи позивача стосовно суті позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що з 19.06.2018 по 14.05.2019 позивач працював оператором елеваторного обладнання ПП «Аграрні інвестиції». Наказом по підприємству № 47 від 14.05.2019 його було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України в зв`язку із втратою довіри. Підставою для звільнення позивача слугувало наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 22.04.2019 р., 23.04.2019 р., 24.04.2019 р. заступник директора та старший зміни охорони підприємства службовими записками повідомили керівництво ПП «Аграрні інвестиції», що у вказані дні оператор елеваторного обладнання [PERSON] та інші працівники підприємства відповідальні за відвантаження зерна, відмовились здійснювати завантаження/відвантаження зерна кукурудзи врожаю 2018 року, що перебувало в ємностях елеватора у 15 залізничних вагонів, які були направлені на територію підприємства із залізничної станції «Глухів». В зв`язку з цим, для проведення службового розслідування на підприємстві наказами № 41/1 від 23.04.2019 року, № 41/2 від 24.04.2019 р., № 41/3 від 25.04.2019 р. було створено комісію. За результатами службового розслідування комісією було складено акт № 49 від 26.04.2019 р., яким встановлено наступне. 22 квітня 2019 року виявлено та зафіксовано факти неналежного виконання трудових обов`язків позивачем [PERSON] , а саме: останній в категоричній формі 22.04.2019 відмовився здійснювати завантаження/відвантаження зерна кукурудзи врожаю 2018 року, що перебувало в ємностях елеватора ПП «Аграрні Інвестиції» в подані залізницею вагони по станції Глухів Сумської області за зовнішньоекономічним контрактом № 269AI-VT19FC від 18.04.2019 року, мотивуючи свої дії наявністю заборгованості перед ним по заробітній платі. Проведеною перевіркою також встановлено, що заборгованість по заробітній платі дійсно мала місце. За результатами службового розслідування подій 23.04.2019 р. комісією було складено акт № 50 від 26.04.2019 р., яким було встановлено факт неналежного виконання трудових обов`язків позивачем. Так само, за результатами службового розслідування подій 24.04.2019 р. комісією було складено акт № 51 від 26.04.2019 р., яким також встановлені аналогічні порушення трудового законодавства [PERSON] . Також із актів про відмову від надання пояснень вбачається, що [PERSON] відмовився надати письмове пояснення з приводу відмови виконувати свої обов`язки 22, 23 та 24 квітня 2019 р., а саме: відмовився відвантажувати зерно кукурудзи, що зберігається в ємностях елеваторного комплексу ПП «Аграрні Інвестиції» у вагони. У зв`язку із встановленням факту неналежного виконання функціональних обов`язків, за результатами службового розслідування наказом Підприємства № 41/4 від 02 травня 2019 р. [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Також він був попереджений про те, що у випадку вчинення протягом року іншого порушення трудових обов`язків, його буде звільнено у встановленому чинним законодавством порядку. Наказом Підприємства № 44 від 03 травня 2019 р. [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Також його було попереджено про те, що у випадку вчинення протягом року іншого порушення трудових обов`язків, його буде звільнено у встановленому чинним законодавством порядку. А наказом № 47 від 14.05.2019 р. позивач [PERSON] був звільнений із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України в зв`язку із втратою довіри. Відповідно до п. 18 ППВСУ № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Підставою розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України є вчинення винних дій працівником, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. У розумінні пункту 2 статті 41 КЗпП України до працівників, яких можна звільнити за згаданою підставою, належать особи, які обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням грошових і товарних цінностей. Головна ознака цього - одержання працівником підзвітних цінностей. В той же час, проаналізувавши зміст посадової інструкції позивача [PERSON] , суд приходить до висновку, що до кола його посадових обов`язків не входило безпосереднє обслуговування матеріальних цінностей, а обов`язком позивача є лише забезпечення технологічного процесу руху зерна різних культур по елеватору. Тобто, позивач за своїми посадовими обов`язками мав лише обслуговувати певне устаткування. Крім того, відповідно до ст. 135-1КЗпП України працівник несе повну матеріальну відповідальність за спричинену підприємству шкоду лише у випадку укладання між ним та підприємством письмового договору про таку відповідальність. Однак, відповідачем не надано доказів, що між ним та позивачем [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Тож, враховуючи вищевикладене, звільнення позивача [PERSON] за ч. 2 ст. 41 КЗпП України в зв`язку із втратою довіри є необґрунтованим. В той же час, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне з таких заходів стягнення: догана, звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Отже, у силу статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 Постанови № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Судом встановлено, що 22, 23 та 24 квітня 2019 року позивач [PERSON] відмовився здійснювати подачу зерна в бункер на залізничній лінії для подальшої подачі його у вагони, тобто позивач відмовився виконувати свої трудові обов`язки. Дані обставини підтверджуються відповідними актами службового розслідування, а також фактично не оспорюються і самим позивачем, хоча останній і виправдовує свої дії наявністю заборгованістю перед ним підприємства по заробітній платі. Таким чином, судом встановлено, що позивач систематично не виконував без поважних причин обов`язки, покладені на нього трудовим договором, за що до нього спочатку були застосовані дисциплінарні стягнення, а потім він був звільнений з роботи. При цьому суд вважає, що з урахуванням обставин справи, тяжкості вчинених порушень трудової дисципліни, що через відмову позивача виконувати свою роботу ледь не зірвалось виконання міжнародних контрактів на постачання зерна, в зв`язку із чим з метою виконання укладених контрактів та дотримання графіку поставки залізничних вагонів, обов`язки позивача вимушені були виконувати інші працівники, відповідач цілком правомірно звільнив позивача з роботи, хоча дав цим діям позивача неправильну юридичну кваліфікацію. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВС №9 від 06.11.1992, якщо обставинам, які стали підставою для звільнення, в наказі ( розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством про працю. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним змінити формулювання звільнення позивача з роботи із ч. 2 ст. 41 КЗпП України за втратою довіри на п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. При цьому суд не може взяти до уваги посилання позивача на ст. 44 Конституції України, що він мав право відмовитись від виконання своїх трудових обов`язків в зв`язку із систематичною невиплатою відповідачем заробітної плати. Частина перша статті 44 Основного Закону, дійсно, гарантує працівникам право для захисту своїх економічних і соціальних інтересів. В той же час частина друга цієї статті передбачає, що порядок здійснення права на страйк встановлюється з урахуванням необхідності забезпечення національної безпеки, охорони здоров`я, прав і свобод інших людей і визначений Законом України "Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)". У ч. 1 ст. 17 цього Закону визначено, що страйк - це тимчасове колективне добровільне припинення роботи працівниками підприємства (структурного підрозділу) з метою вирішення колективного трудового спору. Формами добровільного припинення роботи працівниками є невихід на роботу та невиконання ними своїх трудових обов`язків. Страйк застосовується як крайній засіб (коли всі інші можливості вичерпано) вирішення колективного трудового спору у зв`язку з відмовою власника або уповноваженого ним органу (представника) задовольнити вимоги найманих працівників або уповноваженого ними органу, профспілки, об`єднання профспілок чи уповноваженого нею (ними) органу. Страйк може бути розпочато, якщо примирні процедури не привели до вирішення колективного спору або власник ухиляється від примирних процедур чи не виконує угоду, досягнуту в перебігу вирішення колективного трудового спору. Рішення про оголошення страйку на підприємстві ухвалюється за поданням виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або іншої організації найманих працівників, загальними зборами (конференцією) найманих працівників шляхом голосування. Однак, судом встановлено, що рішення про оголошення страйку на ПП «Аграрні інвестиції» у встановленому законом порядку не приймалось. Відтак, відмову позивача [PERSON] виконувати свої посадові обов`язки, навіть за наявності перед ним заборгованості відповідача по зарплаті, суд в даному випадку розцінює не інакше як невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі [PERSON] та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного та відповідно до ст. ст. 10, 12, 13, 81, 247, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed