Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

27 червня 2017 року до Софіївського районного суду звернулась позивач з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що [INFO] в с. Миколаївка, Софіївського району Дніпропетровської області, померла мати позивача [PERSON] у віці 63 років, про що в книзі реєстрації смерті 12 червня 2013 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 20, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації смерті у с.Миколаївка 12 червня 2013 року. Задовго до смерті та на момент самої смерті, її мати постійно проживала в с.Миколаївка, Софіївського району, Дніпропетровської області, де і була похована. Протягом всього літнього життя її матері позивач займалася її утриманням, та постійно -їй допомагала. Також після смерті матері всю організацію її поховання та всі витрати пов'язані з цим були понесені позивачем самостійно. До складу спадщини увійшли всі права та обов'язки її матері - [PERSON] , а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві власності: земельна ділянка, площею 8,152З га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала їй на підставі державного акту [NUMBER], виданого на основі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації №454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010413300403 від 12.02.2004 року, кадастровий номер [NUMBER]. Однак, через деякий час після подання, у відповідності до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори,позивачу стало відомо, що до нотаріальної контори приходили інші люди, а саме [PERSON] та подав заяву про прийняття спадщини, надавши нотаріусу копію заповіту, складеного матір'ю позивача за час життя, яким вона розпорядилася своїм майном на випадок смерті, заповівши відповідачу, земельну ділянку, площею 8,1523 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала їй на підставі державного акту [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації №454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею. Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори, Дніпропетровської області, 13.10.2009 року зареєстрований в реєстрі за номером 447, що є підставою для усунення спадкоємців за законом, а натомість відповідач, здійснює свої права на спадкування за заповітом. 09 листопада 2016 року позивач звернулась до державного нотаріуса Софіївської Державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку. Постановою від 09.11.2016 року позивачу було відмовлено в отриманні свідоцтва з посиланням на те, що на дане майно вже видано свідоцтво на підставі вищевказаного заповіту. Позивач вважає, що складений заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що цей заповіт не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним. Як відомо позивачу, її мати за час життя не складала заповіту на випадок своєї смерті, тим більше на користь відповідача, оскільки відповідач, був лише орендатором вказаної вище земельної ділянки. Також необхідно зазначити, що ніякої матеріальної підтримки та підтримки по догляду за нею не надавав. На думку позивача, у її матері не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідача, а тому позивач вважає, що даний заповіт якщо і був складений то під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення мати позивача не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. 17 липня 2017 року відповідач [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву. З вказаними позовними вимогами не погоджується. Додає до матеріалів справи копію розписки [PERSON] про отримання орендної плати за земельну ділянку за 49 років від 13.10.2009 року в розмірі 50000,00грн, в присутності двох свідків. [PERSON] склала на [PERSON] довіреність, якою вповноважила його вирішувати питання стосовно користування, обміну, продажу, дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,1523 га, кадастровий номер [NUMBER] 17 липня 2017 року третя особа - державний нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори Русак Ліна Анатоліївна подала до суду заперечення на позовну заяву. З вказаними позовними вимогами не погоджується. Вказує, що при підписанні заповіту, нотаріусом було перевірено дієздатність заповідача: на усі поставлені запитання [PERSON] відповідала зрозуміло та вірно, відміток щодо наявності прийнятого рішення про її обмежену дієздатність чи недієздатність не було, підозри щодо нерозуміння вчинення нею дії не виникло, заповідач вільно володіла українською мовою, особисто вголос прочитала складений на її прохання заповіт та підписала його у двох примірниках, про що є відмітка на заповіті, написана особисто [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, заяв про розгляд справи без її участі суду не надавала. Відповідач [PERSON], будучи у встановленому чинним законодавством порядку увідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, заяву про розгляд справи без його участі суду не надавав. Третя особа - державний нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори Русак Ліна Анатоліївна будучи у встановленому чинним законодавством порядку увідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, заяву про розгляд справи без її участі суду не надавала. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог позивача з наступних підстав: [INFO] в с. Миколаївка, Софіївського району Дніпропетровської області, померла мати позивача [PERSON] у віці 63 років, про що в книзі реєстрації смерті 12 червня 2013 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 20, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації смерті у с.Миколаївка 12 червня 2013 року(а.с.7). Померлій [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала земельна ділянка площею 8,1523 га, розташована на території Миколаївської сільської ради(а.с.8). Після смерті матері позивач звернулась до державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва, тому що заявлена земельна ділянка була одержана спадкоємцем за заповітом(а.с.10). [PERSON] склала на [PERSON] довіреність, якою вповноважила його вирішувати питання стосовно користування, обміну, продажу, дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,1523 га, кадастровий номер [NUMBER](а.с.30). Відповідно до розписки від 13 жовтня 2009 року, [PERSON] отримала за оренду земельного паю повністю розрахунок за 49 років в сумі 50000,00 гривень від голови СФГ"Олександро-Володимирівське" [PERSON](а.с.31). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247, 1248 ЦК України. За ч. 2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Разом з тим суд враховує наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed