Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон +» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, посилаючись на те, що з 5.10.2018 року по 12.05.2020 р. вона працювала продавцем продтоварів у Херсонському «АВІОН +» в магазині « Кефір » за адресою вул. Кулика, буд. 129 . 12.05.2020 року була звільнена з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, їй було надано трудову книжку на руки. Однак, відпустку за відпрацьований період їй так і не було нараховано. За цей період їй повинні були начислити відпустку за 1 рік і 7 місяців. Так її заробіток у 2019 році складає 73076,64 грн, середній заробіток у день складає: 73076,64 : 355 = 205,85 грн. За весь період роботи їй повинні були надати грошову компенсацію за 37 днів невикористаної відпустки, тобто 205,85 грн. х 37 дн.= 7616,45 грн. За останні 2 місяці березень і квітень 2020р. вона пропрацювала 32 дні і її заробіток склав 12848.62 грн., тому її середній заробіток складає : 12848,62: 32 = 401,52 грн. З 12 травня по 16 вересня пройшло 4 місяці, тобто відповідач повинен їй заплатити середній заробіток 401,52 грн. х 4 м. х 14 дн = 22485,12 грн. На день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на її користь за час не проведення остаточного розрахунку при звільненні складає 22485.12 грн. У зв`язку із чим просить стягнути з ТОВ «Авіон +», на її користь компенсацію за невикористану відпустку за період з 05.10.2018 р. по 12.05.2020р. у сумі 7616,45 грн.; стягнути з ТОВ «АВЮН+» на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 12.05.2020 року по 16.09.2020 року у сумі 22485.12 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач та її представник неодноразово змінювали позовні вимоги, остаточно просили стягнути з ТОВ «Авіон +» на її користь компенсацію за невикористану відпустку за період з 05.10.2018 р. по 05.10.2019р. у сумі 4769,00 грн.; стягнути з ТОВ «АВЮН+» на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 13.05.2020 року по 28.04.2021 року у сумі 61138,80грн., які підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, за підставами зазначеними в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав посилаючись на його необґрунтованість, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, крім того просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивач пропустила тримісячний строк на звернення з заявою до суду. Вислухавши сторони, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно запису в трудової книжки від 05.10.2018р. [PERSON] прийнято на роботу до ТОВ «Авіон +» на посаду продавца продтоварів, що також підтверджується наказом №83-К від 12.05.2020р. про прийняття на роботу. Наказом №85-к від 12.05.2020 року [PERSON] звільнено з займаної посади з 12.05.2020 року за власним бажанням за ст.36 ч.1 КЗпП України. Відповідно до довідки ТОВ «Авіон +» середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 3864,00грн. заробітна плата за один робочий день складає 184,00грн. Заборгованість ТОВ «Авіон +» по заробітній платі чи іншим виплатам перед [PERSON] на момент звільнення була відсутня. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не здійснив виплату позивачу всіх сум, що належали їй від ТОВ «Авіон +» в день звільнення 12.05.2020 року, а саме згідно розрахунку позивача компенсація за невикористану відпустку за період з 05.10.2018р. по 05.10.2019р. складає у сумі 4769,00грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 13.05.2020 року по 28.04.2021 року у сумі 61138,80грн. Згідно вимог ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з ч. 1 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ч.1 ст. 24 закону України « Про відпустки» від 15.11.1996 року. Середню заробітну плату для оплати часу щорічної відпустки або для виплати компенсації за невикористані відпустки обчислюють виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки чи виплати компенсації за невикористані відпустки (абз. 1 п.2 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100). При цьому, нормативно не передбачений спеціальний механізм розрахунку середньої заробітної плати для випадку, коли немає повного відпрацьованого календарного місяця. У випадку, коли працівник не мав заробітку не з його вини, розрахунок проводиться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абз. 3 п.4 Порядку № 100). У випадках коли немає жодного повного календарного місяця у розрахунковому періоді під час розрахунку середньої заробітної плати для виплати компенсації застосовується загальний алгоритм, передбачений п. 7 Порядку 100, а саме: нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується як календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період відповідно календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки та використовуються дані поточного календарного року. Під час звільнення позивача відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, відповідач розрахувався з даними працівниками по заробітній платі але компенсації за невикористану щорічну відпустку їм в повному обсязі виплачено не було. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та вказаною нормою Закону визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). У відповідності до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін. Частина 2 статті 233 КЗпП України передбачає, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі вищенаведених норм статті 233 КЗпП України, вважаємо, що для звернення до суду з позовом про порушення права робітника встановлено тримісячний строк, окрім позовів про звільнення, для яких позовний строк встановлений в один місяць, та позовів про порушення оплати праці, для яких позовний строк не встановлений, що визначено частиною 1 статті 233 КЗпП України. Разом з цим, вважаємо, що компенсація за невикористану відпустку не відноситься до структури заробітної плати, тому Позивачі пропустили строк звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно до статті 2 Закону України "Про оплату праці", основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно п.2.2. Інструкції зі статистики заробітної плати №5 від 13.01.2004 року, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить в тому числі оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством (п.п. 2.2.12. Інструкції). З положень зазначених норм видно, що компенсація за невикористану відпустку відноситься до фонду додаткової заробітної плати. Вищенаведені норми свідчать про те, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітною плати чи компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків. Таким чином суд вважає, що до позовних вимог про компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні та про стягнення середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні застосовується строк позовної давності передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України, тобто три місяці. Встановивши, що компенсація за невикористану відпустку відноситься до фонду додаткової заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітною плати чи компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків, отже до вказаних обставин та правовідносин. при звільненні позивачів застосовується строк позовної давності передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України, тобто три місяці, з дня коли позивачі отримали розрахунок по заробітної платі. Вимогами статті 267 ЦК України визначено: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, а також вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги спростовані наявними в матеріалах справи доказами та судом встановлено, що 28.04.2020 року позивач написала заяву про звільнення з зайнятої посади та наказом ТОВ «Авіон +» від 12.05.2020р. була звільнена з посади продавця продовольчих товарів ТОВ «Авіон +» згідно п.1 ст. 36 КЗпП України та проведено розрахунок при звільненні, однак не в повному обсязі. Таким чином, відповідно до норм статті 233 КЗпП України, позивач мала право звернутися до суду з позовними вимогами, які зазначені у позовній заяві про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не пізніше 12.08.2020 року. Оскільки позивач звернулася до суду лише 16.09.2020 року, суд вважає, що позивач пропустила строки звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Отже, позивачем не заявлено вимог про поновлення строку на звернення до суду за захистом своїх прав. А тому, заява відповідача про застосування строку позовної давності є обґрунтованою, позивач пропустила строки звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог суд відповідно до ст. 141 ЦПК України відмовляє у стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed