Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшов позов від [PERSON] про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, зміну умов договору найму жилого приміщення. На підтвердження своїх вимог, з урахуванням уточнених позовних вимог позивачем зазначено наступне. Батьки позивачки: [PERSON] та [PERSON] в 1973 році від Одеського заводу керамічних виробів отримали на всіх членів сім'ї в складі п'яти чоловік чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] в: м. Одесі. На підставі ордеру серії ИР № 1146 від 15.08.1973 року вони вселилися у вказану квартиру, де і проживають з 1973 року, а саме: вона, [PERSON], зареєстрована з 14.10.1985 року, тобто, з моменту отримання паспорта, її донька [PERSON] була зареєстрована з 1987 року (з моменту народження, її син - [PERSON] був зареєстрований з [INFO] року, її брат [PERSON] був зареєстрований з 19.08.1991 року, її сестра - відповідачка [PERSON] була зареєстрована з 05.09.1988 року, її діти - син [PERSON] був зареєстрований з 14.01.1993року, її донька [PERSON] була зареєстрована з 31.08.1998 року. Відповідальним наймачем була їхня мати - [PERSON], яка померла в 1994 році, а їх батько - [PERSON] помер в 2003 році. [INFO] року помер їх брат [PERSON]. При цьому, позивачка вказала, що вона лише тимчасово мешкала разом зі своєю сім'єю в смт. Раухівка Березівського району Одеської області, у зв'язку з переводом її чоловіка на нове місце проходження військової служби, Проте, після розірвання шлюбу, вона з 2003 року проживає в батьківській квартирі [ADDRESS]. На теперішній час у вказаній квартирі [ADDRESS] проживають: вона - [PERSON], її донька - [PERSON], її сестра - це відповідачка [PERSON], чоловік та її двоє дітей - син [PERSON] та донька [PERSON]. На початку грудня 2013 року їй стало відомо, що її сестра - відповідачка [PERSON] приватизувала на себе та своїх дітей зазначену, спірну квартиру державного житлового фонду, а саме: чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] в якій вона постійно проживає з донькою. Позивачка вважає, що відповідачка [PERSON] свідомо порушила норми чинного законодавства України та таємно, незаконно, без її - позивачки, участі в приватизації квартири, стала співвласником вказаної квартири, в якій позивачка постійно проживає зі своєю донькою. На думку позивачки, на момент приватизації у відповідачів було відсутнє право на повну безоплатну приватизацію спірної квартири. Позивачка вважає, що розпорядження органу приватизації -Департаменту міського господарства Одеської міської ради за № 240281 від 11.11.2013 року про передачу у спільну часткову власність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартири [ADDRESS], є незаконним. Також, позивачка вважає, що свідоцтво про право власності на житло, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради за № 3-29750 від 11.11.2013 року про передачу у спільну часткову власність в рівних частках громадянам [PERSON], [PERSON] , [PERSON] квартири [ADDRESS], необхідно визнати недійсним. При цьому, позивач вказала, що спірна квартира є чотирикімнатною, жилі кімнати в квартирі є окремими, площа житлових приміщень у спірній квартирі становить 47,00 кв.м., а загальна площа становить 62,40 кв.м., в перерахунку на 4-х осіб, які в ній проживають, на кожного припадає 11,75 кв.м., а тому, на думку позивачки, задоволення її позову, в якому вона просить закріпити за нею кімнату 8,2 кв.м., не порушить права тих чи інших мешканців квартири. Позивачка просить суд надати їй в користування кімнату, розміром 8,2 кв.м. та вважає, що за таких підстав виділення їй кімнати, площею 8,2 кв.м не ущемляє права на користування спірним житлом інших осіб, які проживають в спірній квартирі, оскільки їй буде виділено житла на 3,55 кв.м меньше, ніж її частка - 11,75 кв.м. Позивач вказала, що у неї та відповідачів виникли та тривають неприязні стосунки через те, що відповідачі не визнають за нею самостійного права на користування квартирою та відмовляються надати їй згоду на реєстрацію у вказаній квартирі, від поділу її та участі позивачки в приватизації квартири та перешкоджають їй здійснити свої права на спірну квартиру. Позивачка вказала, що вона та її донька веде в цій квартирі своє господарство окремо від відповідачів, оскільки, у них з особами, які мешкають у зазначеній квартирі, склалися неприязні стосунки, зокрема, з сестрою [PERSON], яка, на думку позивачки, створює нестерпні умови для її проживання у квартирі та встановлює «свої правила користування квартирою» та приховала від неї приватизацію квартири і не надає їй згоду на реєстрацію за її місцем постійного проживання, тобто в квартирі [ADDRESS]. Вказані факти, зазначила позивачка, підтверджуються її зверненнями до правоохоронних органів. На думку позивачки, на теперішній час у неї виникла необхідність у поділі спірної квартири і вона вважає, що має право на зміну договору найму квартири та укладення з нею окремого договору Посилаючись на ст.ст. 63, 64, 104 ЖК України, позивачка просила визнати недійсним розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради за № 240281 від 11.11.2013 року про передачу квартири [ADDRESS] в спільну часткову власність в рівних частках [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло, видане органом приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 3 - 29750 від 11.11.2013року про передачу квартири [ADDRESS] в спільну часткову власність в рівних частках: [PERSON],[PERSON], [PERSON]; вселити її - [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши їй - [PERSON], у користування кімнату площею 8,2 кв.м., а [PERSON], [PERSON], [PERSON] житлові кімнати загальною площею 38,8 кв.м., а інші підсобні приміщення: коридор площею 4,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,2 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., вбудоване приміщення площею 0,8 кв.м., кухню площею 5,7 кв.м.- залишити у спільному користуванні сторін; змінити умови договору найму жилого приміщення квартири [ADDRESS], а саме: зобов'язати Житлово - експлуатаційну контору (дочірнє підприємство ТОВ «Одеський завод керамічних виробів ») укласти з нею - [PERSON] окремий договір найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач - [PERSON] та [PERSON] надали до суду заперечення на позов, у якому позов не визнали та вказали наступне. Позивачка [PERSON] разом із своїми дітьми [PERSON], 1987 р. н., та [PERSON], [INFO] р. н., знялися з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] - 09.04.1993 р. та вибули в смт Раухівку Березівського району, де були прописані не на тимчасове, а на постійне місце проживання в квартиру [ADDRESS]. При цьому, відповідачі зазначили, що про вказане свідчать наступні факти: - в наданій позивачкою довідці Житлово-експлуатаційної контори (дочірнього підприємства ТОВ «Одеський завод керамічних виробів») про склад осіб, що зареєстровані в квартирі [ADDRESS], вказано, що вона - позивачка, та її донька і син, були зняті з реєстрації у якості осіб, що постійно проживали за цією адресою - 09.04.1993 р.; - шлюб із чоловіком [PERSON], позивачка розірвала 12.05.2006р. у відділі Березовського районного управління юстиції Одеської області; - новий паспорт на прізвище, що вона отримала його після розірвання шлюбу, позивачка отримала 31.07.2009 р. в Березівському РВ ГУМВС України в Одеській області; - з реєстрації за адресою: [ADDRESS], позивачка знялася тільки 04.12.2013 р., тобто безпосередньо перед подачею позовної заяви. Також відповідачі вказали на те, що донька позивачки [PERSON], 1987 р. н., та її син [PERSON], [INFO] р. н., станом на сьогодення, продовжують бути зареєстрованими за проживати, за постійною адресою: [ADDRESS]. Щодо обґрунтування позивачки своїх позовних вимог, з посиланням на пункт 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого передача квартир, здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири та пункту 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого: якщо загальна площа квартир, що підлягають приватизації, відповідає передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири, передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймачів включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі, разом з наймачем, або за якими зберігається право на житло, відповідачами було зазначено, що ні позивачка, ні її діти до осіб, які мали б право приймати участь в приватизації квартири [ADDRESS], не відносяться, оскільки на час здійснення приватизації, позивачка та її діти постійно проживали за адресою: [ADDRESS], де були офіційно зареєстровані. Зокрема, позивачка перебувала офіційно зареєстрованою за адресою: [ADDRESS], з 14.04.1993року по 04.12.2013року, тобто двадцять років сім місяців та двадцять днів. Тому, на думку відповідачів, про тимчасову відсутність позивачки в квартирі [ADDRESS], навіть не може бути і мови. При цьому, відповідачами зазначено, що, на їх думку, офіційна реєстрація відповідачки та її дітей з 14.04.1993року по 04.12.2013року, за вказаною вище адресою, вказує на те, що вони мали право користування житлом саме в квартирі [ADDRESS], де були зареєстровані, внаслідок чого, такого права відносно квартири [ADDRESS], за ними не могло зберігатись. Пославшись на житлове законодавство, відповідачі зазначили, що особи мають право користування в квартирі, що належать місцевим громадам, тільки за одною адресою, тому ствердження позивачки про те, що приватизацією квартири [ADDRESS], суттєво погіршились її житлові права, у тому числі, і на приватизацію житла, не відповідають дійсності і не грунтуються на законі. Відповідачі також зазначили, що зняття 04.12.2013року позивачки з реєстрації у якості особи, яка постійно проживає в [ADDRESS], є, на їх думку, штучним погіршенням своїх житлових умов, оскільки, саме за тією адресою вона мала право на безоплатне отримання житла у власність. Але це не дає їй жодного права, на законних підставах претендувати на визнання за нею права проживання в квартирі [ADDRESS], тим більше, що, як позивачка сама визнає, що з іншими особами, які проживають в квартирі [ADDRESS], вона спільного господарства не веде, а, отже, на думку відповідачів, позивачка, до складу їх сім'ї, відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, відношення не має. Відповідачі вважають, що зазначене також не дає позивачці права на задоволення її позовних вимог про визнання приватизації та свідоцтва про власність на житло недійсним, про визначення порядку користування житловим приміщенням та зміну умов договору найму жилого приміщення і з включенням її в наймачі цієї квартири. Також, посилаючись на довідку Житлово-експлуатаційної контори (дочірнього підприємства TOB «Одеський завод керамічних виробів») про склад осіб, що зареєстровані в квартирі [ADDRESS] за № 520 від 29.08.2013 р. (на підставі якої було винесене розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради за № 240281 від 11.11.2013 р.), відповідачі зазначили, що до складу осіб, яки мали претендувати на приватизацію квартири [ADDRESS] відносилися тільки [PERSON], 1972 р. н., [PERSON], 1992 р. н., та [PERSON], 1998 р. н., тобто відповідачі за позовом [PERSON], Що стосується позивачки [PERSON], відповідачі вказали, що на час винесення 11.11.2013р. розпорядження Департаментом міського господарства Одеської міської ради за №240281 про передання квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вона ще зберігала право користування житлом в квартирі [ADDRESS]. На думку відповідачів, вимоги позивачки, не грунтуються на реальному стані речей, а тому не можуть бути задоволеними, тому просили в задоволенні позовних вимог [PERSON], відмовити повністю. Відповідачі - Департамент міського господарства Одеської міської ради, житлово-експлуатаційна контора (дочірнього підприємства ТОВ «Одеський завод керамічних виробів»), неодноразово попереджалися про явку до суду, але своїм правом надання заперечень до суду, не скористалися, у судове засідання не прибули. Третя особа: КП «Міське агентство з приватизації житла», надало до суду заяву, в якій зазначено, що Свідоцтво про право власності на житло, видано органом приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 3- 29750 від 11.11.2013 року про передачу квартири [ADDRESS] в спільну часткову власність в рівних частках [PERSON], [PERSON], [PERSON], було видано на підставі наданих документів, порушень з боку органу приватизації при цьому не було, а тому просили в задоволенні позову відмовити.(а.с.95 т.1). Третя особа - [PERSON], просила задовольнити позов. Треті особи: Малиновський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради надали до суду заяви, у яких просили про розгляд позову без їх участі. Вивчивши і дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази по справі, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до ордеру серії ИР № 1146 від 15.08.1973 року, виданого [PERSON] Виконавчим комітетом Іллічівської райради депутатів трудящихся на членів сім'ї в складі п'яти чоловік, а саме: вона, чоловік та три дочки, надано право заселення в чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] в: м. Одесі.(а.с.113 т.1) Згідно довідки № 625 від 12.02.2014 р. Житлово-експлуатаційної контори (дочірнього підприємства ТОВ «Одеський завод керамічних виробів») про склад осіб, що були та є зареєстровані в квартирі [ADDRESS], в зазначеній квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], 1972 р. н., [PERSON], 1992 р. н., та [PERSON], 1998 р. н. та були зареєстровані в зазначеній квартирі: [PERSON], 1940 року народження, була зареєстрована з 07.09.1973 року, знята з реєстрацій ного обліку - 12.09.1994 року, у зв'язку зі смертю; [PERSON], її чоловік, 1941 року народження, був зареєстрований з 07.09.1973 року, знятий з реєстраційного обліку - [INFO] року, у зв'язку зі смертю; [PERSON], їх дочка, 1966 року народження, була зареєстрована з 30.06.1982 року, знята з реєстрацій ного обліку - 27.02.2002 року; [PERSON], їх син, 1975 року народження, був зареєстрований з 19.08.1991 року, знятий з реєстраційного обліку - [INFO] року, у зв'язку зі смертю; [PERSON], їх дочка, 1969 року народження, була зареєстрована з 14.10.1985 року, знятий з реєстраційного обліку - 09.04.1993 року; [PERSON], їх внучка, 1987 року народження, була зареєстрована за зазначеною адресою та знята з реєстраційного обліку - 09.04.1993 року; [PERSON], їх внук, 1988 року народження, був зареєстрований за зазначеною адресою та знятий з реєстраційного обліку - 09.04.1993 року. (а.с.116 т.1)) Позивач оскаржує дії щодо приватизації спірної квартири. Приватизація - це передача у приватну власність громадян державного житла, яке перебуває у віданні органів місцевого самоврядування або державних підприємств чи установ та використовується громадянами на умовах найму. Приватизацією є відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках державного житлового фонду на користь громадян України. Зазначені правовідносини між сторонами, регулюються нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Так, статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. У той же час підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Частиною 4 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Підставою для оформлення приватизаційної справи є заява особи, що виявила бажання приватизувати займану ним та членами його сім'ї квартиру чи інше житло. З такою заявою до органу приватизації звернулась відповідач - [PERSON]. (а.с.110 т.1). При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку), громадянин витребує у підприємства, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Така довідка була витребувана з Житлово-експлуатаційної контори (дочірнього підприємства ТОВ «Одеський завод керамічних виробів») Так, відповідно до довідки № 520 від 29.08.2013 р. Житлово-експлуатаційної контори (дочірнього підприємства ТОВ «Одеський завод керамічних виробів») про склад осіб, що зареєстровані в квартирі [ADDRESS], в квартирі [ADDRESS], в зазначеній квартирі [ADDRESS] вказано зареєстрованих [PERSON], 1972 р. н., [PERSON], 1992 р. н., та [PERSON], 1998 р. н.(а.с.53 т.1). У вказаній довідці відсутнє зазначення про те, що є тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. (а.с.53 т.1). Згідно ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир, здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Тобто, для приватизації житла та оформлення відповідної заяви необхідною є письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку). Така письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, була отримана. (а.с.110 т.1). Пунктом.10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», встановлено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Таке розпорядження Органу приватизації департаменту міського господарства Одеської міської ради було видано 11.11.2013 року за №240281. Так, згідно розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 240281 від 11.11.2013р., передано квартиру [ADDRESS], в спільну часткову власність в рівних частках [PERSON], [PERSON], [PERSON].(а.с.55 т.1). Відповідно до п.5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир у власність громадян відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення; Таке свідоцтва про право власності на житло було видано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.11.2013 р. Департаментом міського господарства Одеської міської ради за № 240281 та зареєстрованого в реєстровій книзі за № 3-29750, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в рівних частках.(а.с.56 т.1). Виходячи з викладеного, судом не встановлено порушень при здійсненні приватизації квартири та з боку відповідача - Департаменту міського господарства Одеської міської ради при видачі свідоцтва про право власності на житло. Позивачка у позові вказує про те, що вона тимчасово була відсутня в спірній квартирі. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача визначений ст.71 Житлового кодексу України, а їхні права і обов'язки - ст.78 Житлового кодексу. Згідно зі ст.71 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї у будинках державного або громадського житлового фонду за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Однак жиле приміщення може зберігатися за тимчасово відсутніми і протягом більш тривалих термінів. Так, у ЖК України зазначені слідуючі випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутніми понад шість місяців, а саме: 1) призов на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призов офіцерів із запасу на дійсну військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби, протягом перших п'яти років перебування на військовій службі; 2) тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном (екіпажі суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій тощо) або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, аспіранти, стажисти тощо) протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) поміщення дітей на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування, якщо в жилому приміщенні залишилися проживати інші члени сім'ї; 4) виїзд у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника) протягом усього часу виконання цих обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів у будинки-інтернати та інші установи соціальної допомоги , протягом усього часу перебування в них; 6) виїзд для лікування в лікувально-профілактичному закладі протягом всього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту, або засудження до позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в житлі залишилися проживати інші члени сім'ї. Отже, законодавцем встановлені випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутніми понад шість місяців. Проте, посилання позивачки на те, що вона постійно проживала з 1993 року і проживає дотепер в квартирі [ADDRESS], і лише тимчасово мешкала разом зі своєю сім'єю в смт. Раухівка Березівського району Одеської області, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки зазначені ЖК України випадки, позивачем не наведено, та, крім того, спростовується наданими, у тому числі і позивачкою, матеріалами справи. Так, відповідно до паспорту позивачки, [PERSON], [INFO], паспорт отримала 31.07.2009 року в Березівському РВ ГУМВС України в Одеській області. Тобто, позивачкою паспорт було отримано за місцем постійного проживання у Березівському районі Одеській області. Крім того, в паспорті позивачки, в графі: місце проживання вказано, що зареєстровано її місце проживання з 14.04 1993 року в квартирі [ADDRESS] та знята з реєстраційного обліку в указаній квартирі 04.12.2013 року, (а.с.236 т.1), тобто, після приватизації відповідачами спірної квартири. Також, відповідно до довідки, наданої позивачем у судовому засіданні, з Раухівської селищної ради, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована з 14.04 1993 року та знята з реєстраційного обліку в указаній квартирі 04.12.2013 року. Тобто, зазначена довідка свідчить про те, що позивачка більше 20 років була зареєстрована та проживала постійно за вказаною адресою в квартирі [ADDRESS], що не може свідчити про тимчасовість проживання, а вказує саме на постійне, а не тимчасове проживання за зазначеною адресою. Окрім того, згідно до дублікату Довідки від 20.08.2009 року Березівської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області, 12.01.1999 року було внесено дані до державного реєстру фізичних осіб Березівською державною податковою інспекцією Одеської області, щодо [PERSON], яка одержала ідентифікаційний номер.(а.с.8 т.1). Тобто, зазначене також вказує на те, що картку щодо ідентифікаційного номеру, позивачка [PERSON], отримала в 1999 році та її дублікат - в 20.08.2009 році саме за місцем свого постійного проживання - в Березівському районі Одеської області. Також, зазначене позивачкою у позовних вимогах про те, що, після розірвання шлюбу, вона з 2003 року проживає в батьківській квартирі [ADDRESS] спростовується наданою нею до суду ксерокопією Свідоцтва про розірвання шлюбу. Так, відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано 12 травня 2006 року, та після реєстрації розірвання шлюбу, присвоєно прізвище жінці - [PERSON].(а.с.10 т.1). Вказане свідоцтво про розірвання шлюбу видано відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції Одеської області.(а.с.10 т.1). Тобто, зазначене також свідчить про те, що Свідоцтво про розірвання шлюбу було видано позивачці за місцем її постійного проживання та реєстрації. Не може бути прийнято також до уваги, надана позивачем довідка про те, що у неї в смт. Раухівка, не має власного житла, оскільки, довідка, на яку посилається позивач, (а.с.12 т.1), не дає підстав для скасування законного рішення щодо приватизації житла відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст.107 ЖК України, наймач, або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням із дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985р. №2 у справах про визнання наймача, або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відповідно до ст.71 Житлового кодексу, завжди треба з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Окрім того, наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права. Аналізуючи наведені норми, та виходячи з того, що позивач не підтвердив безспірними доказами факт його відсутності у спірній квартирі понад 20 років, більш того, в судовому засіданні встановлено, що всі ці роки позивачка мала постійне місце проживання за іншою адресою, суд приходить до висновку, що фактів того, що непроживання позивачки в спірній квартирі за зазначений період часу, пов'язано з поважними причинами, не встановлено судом. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту, або до іншого жилого приміщення в тому самому населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним із дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням із дня вибуття. Абзац другий п. 5 "Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 р. за № 56, зі змінами від 5 серпня 1994 р. за № 72, включає до членів сім'ї наймача лише громадян, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем, або за якими зберігається право на житло. Тобто, закон до числа суб'єктів права на приватизацію відніс тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача, за якими зберігається право на житло на момент введення в дію вказаного закону (на 22 липня 1993 р.), з урахуванням положень ст. 71 Житлового Кодексу України, якою встановлені строки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову. Оскільки, прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, питання щодо стягнення судових витрат, не вирішується.

Outcome: dismissed