Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому вказує, що 01.10.2006р. він був прийнятий на роботу ТОВ «ЕКОМЕД» на посаду менеджера із розвитку бізнесу. 05.12.2014р. на підставі наказу №153-к, виданого директором ТОВ «ЕКОМЕД», він був звільнений із займаної посади, на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку втратою довір'я. Підставою став акт перевірки ввірених матеріальних цінностей. Однак його посада не пов'язана із безпосереднім обслуговуванням грошових коштів або товарних цінностей. Крім того внаслідок незаконного звільнення була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він безпідставно був позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сімї, а також постійні хвилювання про матеріальне забезпечення сімї. У зв'язку з наведеним просить визнати звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст.41 КзпП України незаконним та поновити його на роботі в ТОВ «ЕКОМЕД» на посаді менеджера з розвитку бізнесу; стягнути з ТОВ «ЕКОМЕД» середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 5000грн.; судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові, які просив задовольнити. Представник відповідача, який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позову, з підстав викладених в письмових запереченнях долучених до матеріалів справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, суд встановив, що згідно трудової книжки серія БТ-І №9287684 виданої 01.04.1989р. [PERSON] 25.05.1999р. прийнятий на посаду менеджера з розвитку бізнесу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД», згідно наказу №26 від 01.10.2006р. Відповідно до наказу ТОВ «ЕКОМЕД» №153-к від 05.12.2014р. [PERSON] звільнено з посади менеджера з розвитку бізнесу у зв'язку з втратою довір'я п.2 ст.41 КЗпП України. 05.12.2014р. Підстава: згідно акту перевірки ввірених матеріальних цінностей п.2 ст.41 КЗпП України. Відповідно до довідки про доходи №160 від 01.12.2014р. загальна сума доходу позивача за період з червня 2014р. по листопад 2014р. за винятком податків становить 15569,49грн. Відповідно до наказу ТОВ «ЕКОМЕД» №7-г від 10.06.2010р. [PERSON] призначено відповідальним за зберігання та використання печаток №5 для видаткових накладних, №5 для податкових накладних регіонального представника з продажу товарів медичного призначення. Відповідно до наказу ТОВ «ЕКОМЕД» №27-г від 27.12.2012р. [PERSON] призначено одним з трьох представників продажу товарів медичного призначення ТОВ «ЕКОМЕД» в Херсонському регіоні. Крім того його призначено відповідальним за організацію роботи в регіоні. 27.12.2012р. позивача ознайомлено під розпис з посадовою інструкцією менеджера продаж. 27.12.2012р. між позивачем та відповідачем укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно залишків товарів про прасу на 31.10.2014р., доповідної записки від 26.11.2014р. та акту №1 від 01.12.2014р. - виявлена відсутність матеріальних цінностей закріплених за позивачем на суму 369944,13грн. За передбаченими п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України підставами, трудовий договір може бути з ініціативи власника або уповноваженого ним органу розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за втрату довір'я необхідно, щоб працівник безпосередньо обслуговував грошові або товарні цінності та вчинив умисно або необережно дії, які дають власнику або уповноваженому органу підстави для втрати довір'я, щоб ці підстави були належним чином підтверджені, а не носили характер припущення. Таким чином, крім встановлення факту обслуговування позивачем грошових або товарних цінностей, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є вчинення ним дій, що дають підстави для втрати довір'я. Тому процедура звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України відповідає вимогам встановленим трудовим законодавством. У ході судового розгляду справи відповідачем надано належні та допустимі докази на спростування зазначених в позові вимог та відповідних документів про винні дії позивача. З урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, і зважаючи на те, що за обставинами справи, звільнення позивача проведено з повним і об'єктивним з'ясуванням на час звільнення обставин, що давали роботодавцю законні підстави для звільнення працівника за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, а відповідачем надано належні та допустимі докази на підтвердження, вчинення позивачем винних дій, які давали підстави для його звільнення, то наявні правові підстави для відмови в задоволенні вимог щодо визнання звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст.41 КзпП України незаконним та поновлення його на роботі в ТОВ «ЕКОМЕД» на посаді менеджера з розвитку бізнесу. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці " за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак враховуючи, що суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог про визнання звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст.41 КзпП України незаконним та поновлення його на роботі в ТОВ «ЕКОМЕД» на посаді менеджера з розвитку бізнесу, то вимоги про стягнення з ТОВ «ЕКОМЕД» середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди в розмірі 5000грн., а також відшкодування судових витрат, не підлягають задоволенню, як похідні.

Outcome: dismissed