Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, в редакції уточненої позовної заяви від 18.07.2016 року (ас. 150-154), в обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що [INFO] помер його батько [PERSON], який проживав за адресою [ADDRESS], при цьому після смерті останнього відкрилася спадщина на майно у вигляді права на земельну частку (пай [NUMBER]) в КСП «Заповіт Леніна» Юр'ївського району Дніпропетровської області, належного померлому на підставі сертифіката серії [NUMBER] , виданого Юрївською РДА 22.05.2000 року. Позивач вказував, що спадкове майно після смерті батька прийняв шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, при цьому, на день смерті батька він був неповнолітнім та заяви про прийняття спадщини не подавав, а оформленням спадкових прав займалася його мати - відповідач по справі [PERSON]. Разом з матір'ю позивач досить тривалий час проживав однією родиною, спільно користуючись спірною земельною ділянкою. Однак, в березні 2016 року відповідачка [PERSON] повідомила позивача про те, що він не має права на земельну ділянку, яка належала його покійному батьку та заборонила нею користуватися. 12.04.2016 року позивач звернувся до Юрївської державної нотаріальної контори стосовно видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на належну йому частку спадкового майна, що залишилось після смерті батька. Однак, йому було відмовлено, оскільки на заявлене майно вже видано свідоцтво про право на спадщину в цілій частці дружині померлого - відповідачу по справі [PERSON], при цьому було встановлено, що при подачі заяви про прийняття спадщини та оформленні спадкових прав (спадкового майна) відповідачка [PERSON] повідомила нотаріуса про наявність тільки одного спадкоємця. Про те, що окрім неї є й інші спадкоємці, а зокрема діти та мати померлого, які спадщину прийняли шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, відповідачка [PERSON] приховала, саме тому свідоцтво про право на спадщину за законом в цілій частці на спірне майно було видане 02.08.2000 року лише відповідачці по справі [PERSON]. Згодом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачка [PERSON] 03.04.2003 року отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], при цьому такий був виданий їй на підставі розпорядження голови Юрївської РДА Дніпропетровської області № 344 від 16.12.2002 року. 10.12.2013 року відповідачка [PERSON] здійснила реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач вказував, що відповідно до ст. ст. 529, 524, 549 ЦК України , в редакції 1963 року, є спадкоємцем першої черги спадкування за законом та має право на 1/4 частку майна, що належало покійному батьку. За викладених вище обставин позивач вважав, що свідоцтво про право на спадщину за законом , видане на ім'я відповідачки [PERSON] 02.08.2000 року на спадкове майно у вигляді права на земельну частку (пай), розпорядження голови Юрївської РДА № 344 від 16.12.2002 року на підставі якого відповідачці [PERSON] виготовлено та видано державний акт на право приватної власності на землю , а також сам державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] слід визнати недійсними, скасувавши запис про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачкою по справі [PERSON], вчиненого на підставі вищезазначених свідоцтва про право на спадщину, розпорядження РДА та державного акту. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (ас.60, 61), заявлені позовні вимоги повністю підтримав. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] (ас. 177, 178), в судовому засіданні позовні вимоги повністю не визнав, просив залишити такі без задоволення , у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Представник відповідача Юрївської райдержадміністрації - Плахута А.С. (ас.176), в судовому засіданні при вирішенні позовних вимог покладалася на розсуд суду. Третя особа по справі [PERSON], що залучена до участі у справі на підставі ухвали суду від 10.06.2016 року (ас. 92-93), в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечувала, зазначаючи, що позивачем пропущені строки звернення до суду з даним позовом, а окрім того, останній достовірно знав, що спірна земельна ділянка оформлена на матір. Третя особа по справ відділ Держгеокадастру в Юрївському районі Дніпропетровської області, що залучені до участі у справі на підставі ухвали суду від 10.06.2016 року (ас. 85-86), в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином (ас. 169). Третя особа по справі Юрївська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутності , проти заявлених вимог не заперечували (ас. 173). Третя особа по справі Юрївська селищна рада Юр'ївського району Дніпропетровської області, що залучені до участі у справі на підставі ухвали суду від 10.06.2016 року (ас. 90-91), в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутності , проти заявлених вимог не заперечували (ас. 174). Суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності не з'явившихся вище перелічених третіх осіб по справі, проти чого присутні в судовому засіданні учасники процесу не заперечували. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], представника Юрївської РДА - Плахути А.С., третьої особи [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного: - згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.10.2016 року позивач по справі [PERSON] народився [INFO] та батьками останнього є: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (ас. 7). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.04.2016 року батько позивача [PERSON] помер [INFO] (ас. 8). Згідно копії довідки Юрївської селищної ради Дніпропетровської області № 494 від 04.04.2016 року [PERSON] на момент смерті, а саме [INFO], дійсно був зареєстрований і проживав в домоволодінні [ADDRESS], при цьому на момент смерті з померлим в даному домоволодінні також були зареєстровані та проживали: мати останнього [PERSON], 1930 р. народження, дружина померлого [PERSON], 1957 р. народження, син померлого [PERSON], 1980 р. народження та донька померлого [PERSON], 1984 р. народження (ас. 11). На час розгляду справи встановлено, що [PERSON] (мати спадкодавця [PERSON]) померла [INFO], про що в справі мається копія свідоцтва про смерть останньої серії [NUMBER] від 04.05.2016 року (ас. 83). Згідно ст. 524 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкування здійснюється за законом і заповітом. Згідно ст. 525 ЦК України , в редакції 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 526 ЦК України, в редакції 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 527 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живим на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 529 ЦК України , в редакції 1963 року, при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги, в рівних долях, є діти, дружина і батьки померлого. Згідно ст. 548 ЦК України , в редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою, або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч 1 ст. 549 ЦК України , в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, при цьому вказані дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Якщо спадкоємці неповнолітні, то від їх імені діють законні представники - батьки, опікуни. Фактом прийняття спадщини являється також сумісне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю. За викладених вище обставин, враховуючи відомості викладені в довідці Юрївської селищної ради № 494 від 04.04.2016 року, про те, що на момент смерті з померлим спадкодавцем [PERSON] в одному будинку були зареєстрованими та проживали мати [PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON], суд знаходить, що саме вищевказані особи на підставі ст. 549 ЦК України , в редакції 1963 року, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON]. Відповідно до ст. 560 ЦК України , в редакції 1963 року , спадкоємці закликані до спадкування можуть отримати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 561 ЦК України , в редакції 1963 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини. В судовому засіданні судом були досліджені матеріали спадкової справи до майна [PERSON], померлого [INFO] (ас. 137-147). З матеріалів спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася дружина померлого (ас. 140), вона ж відповідачка по справі [PERSON], зазначаючи, що [INFO] помер її чоловік, на день смерті якого залишилося спадкове майно, яке вона фактично прийняла, при цьому, окрім неї, других спадкоємців не має (ас. 138). 13.10.1997 року відповідачці по справі [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця [PERSON] на майно у вигляді грошових внесків на рахунках з процентами та компенсаційною сумою у філії Павлоградського «Ощадбанку» № 8195/012 (ас. 143). Крім того, 02.08.2000 року відповідачці по справі [PERSON] видане додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого спадкодавця [PERSON] у вигляді права на земельну частку (пай) в КСП «Заповіт Леніна» Юр'ївського району Дніпропетровської області, розміром 6, 89 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, належного померлому на підставі сертифікату серії [NUMBER] , виданого Юрївською РДА 22.05.2000 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів за № 42 (ас. 144, 147). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.04.2016 року, вбачається, що 12.04.2016 року позивач [PERSON] звернувся до Юрївської держнотконтори для оформлення спадщини після померлого батька [PERSON], однак , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено в зв'язку з вже виданою спадщиною в цілій частині на ім'я дружини померлого [PERSON] (ас. 10). На час видачі нотаріусом відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року, відповідно до п. 113 гл. 3 якої свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Відтак, нотаріус мав належним чином визначити коло спадкоємців за законом. Разом з тим, судом встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] нотаріус не встановив належним чином коло всіх спадкоємців за законом. Так, в матеріалах спадкової справи відсутній паспорт спадкоємця [PERSON], в якому були би наявними відомості про неповнолітніх дітей від шлюбу. Однак, достовірно знаючи, що заявник [PERSON] з померлим [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, оскільки у матеріалах спадкової справи міститься свідоцтво про укладення шлюбу (ас. 140), нотаріус не витребував жодного документу щодо наявності неповнолітніх дітей від шлюбу, а також про коло осіб (склад сім'ї), які були зареєстрованими та на момент смерті проживали разом з померлим [PERSON]. Безпосередньо відповідачка [PERSON] приховала факт наявності у неї неповнолітніх дітей від шлюбу, зазначивши в заяві про прийняття спадщини, що окрім неї інших спадкоємців за законом не має. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, чинної на час розгляду справи, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Серед таких випадків можна назвати усунення особи від спадкування; недійсність заповіту; закликання до спадкування тієї черги спадкоємців за законом, які не мають на момент спадкування такого права; наявність спадкоємців, які мають переважне право на отримання спадщини (особи, що мають право на обов'язкову частку, особи, що проживали однією сім'єю зі спадкодавцем) та інші. Вказане кореспондується із п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, оскільки відповідачкою [PERSON] був прихований факт наявності у неї на момент отримання свідоцтва про право на спадщину неповнолітніх дітей, а нотаріус належним чином не визначив коло спадкоємців за законом, суд вважає, що у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] у вигляді, в тому числі, права на земельну частку (пай) в КСП «Заповіт Леніна» Юр'ївського району від 02.08.2002 року, права позивача на отримання спадщини, який фактично також вступив в управління та володіння спадковим майном, були порушені. Згодом, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] у вигляді права на земельну частку (пай) в КСП «Заповіт Леніна» відповідачка [PERSON] на підставі розпорядження голови Юрївської РДА № 344 від 16.12.2002 року отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], а також 10.12.2013 року зареєструвала за собою право власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дане підтверджено в судовому засіданні копією розпорядження голови Юрївської РДА № 344 від 16.12.2002 року «Про відведення в натурі (на місцевості) земельних ділянок в розмірі земельної частки (паю) та видачу державних актів на право приватної власності на землю на території Юрївської селищної ради» (ас. 115-116, 117); копією державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 03.04.2003 року, згідно якого [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка, площею 6, 0808 га (пай [NUMBER]) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Юрївської селищної ради (ас. 162); копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2013 року за № 14906004, з якого вбачається, що 10.12.2013 року за [PERSON] здійснена державна реєстрація права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6, 081 га, з кадастровим [NUMBER] (ас. 155). За викладених вище обставин, враховуючи, що у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачці [PERSON] на майно померлого [PERSON] в цілій частині були порушені права позивача на отримання спадщини, вбачаються підстави для визнання такого недійсним. При цьому, інші вимоги позивача, які є похідними від вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним і вирішення яких залежить саме від визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним також є обґрунтованими, оскільки всі в подальшому отримані документи на землю, а в тому числі і державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, були видані на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке підлягає визнанню недійсним. При цьому, суд приймає до уваги, що недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Окрім того, відповідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Разом з тим, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявив клопотання про відмову у задоволенні позову в зв'язку з пропуском позивачем строків звернення до суду з відповідними вимогами. Про дане також безпосередньо просила і відповідачка по справі [PERSON], зазначивши про це в наданих суду запереченнях на позов (ас. 58-59). Третя особа по справі [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи проти позову вказала, що є рідною сестрою позивача по справі та рідною донькою відповідачки [PERSON], при цьому саме за її згодою та згодою позивача по справі їхня мати [PERSON] у 2000 році оформила на себе свідоцтво про право на спадщину за законом на майно у вигляді земельного паю, що залишилось після смерті батька [PERSON] та дане питання в свій час обговорювалося на сімейній нараді. Окрім того, за їхньою з позивачем згодою та допомогою, їхня матір [PERSON] у 2003 році оформила на своє ім'я та отримала державний акт на право приватної власності на землю. Також, вказаною земельною ділянкою позивач користувався без обмежень до 2015 року, обробляв таку, отримував від неї доходи, частиною яких ділився з матір'ю, сплачував за землю податки і лише після того, як мати вирішила передати цю земельну ділянку іншому орендареві в оренду позивач, після виниклого в сім'ї скандалу, звернувся до суду з даним позовом, хоча і до подання такого достовірно знав кому на праві власності належить успадкована після смерті батька земельна ділянка. Безпосередньо представник позивача не заперечував, що позивач тривалий час був зареєстрований в одному будинку зі своєю матір'ю та проживав разом з нею користуючись спірною земельною ділянкою без будь - яких обмежень. Так, з копії паспорта позивача [PERSON] вбачається, що місце проживання останнього зареєстроване за адресою [ADDRESS] з 25.05.1995 року (ас. 5-6), при цьому останній до теперішнього часу проживає за вказаною адресою. Відповідно до копії паспорта відповідачки [PERSON] місце проживання останньої за адресою [ADDRESS] було зареєстровано з 01.10.1984 року по 24.01.2007 року, при цьому, з 25.01.2007 року місцем проживання відповідачки [PERSON] є [ADDRESS] (ас. 19). Відтак, проживаючи разом до 2007 року вказані особи були об'єднані спільним побутом та позивач мав знати про все, що робить в родині. На час отримання відповідачкою [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2000 року на майно у вигляді права на земельну частку (пай) після смерті чоловіка [PERSON], позивачу [PERSON] було повних дев'ятнадцять років. При цьому, як встановлено в судовому засіданні та не оспорювалось сторонами, до 2015 року включно позивач без обмежень користувався вказаною земельною ділянкою, а відтак, йому було відомо, або могло бути відомо про оформлення права власності на вказану земельну ділянку саме за його матір'ю [PERSON], оскільки, користуючись вказаною земельною ділянкою, обробляючи її власними силами, сплачуючи за неї податки позивач, на думку суду, не міг не знати кому вона належить на праві власності, бо приступати до обробітку такої не оформивши на землю право власності (оренди) не можливо. Відтак, суд критично оцінює доводи позивача, викладені в позові, стосовно того, що про видачу відповідачці [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом в цілій частці на спірне майно він дізнався лише в квітні 2016 року коли звернувся до нотаріальної контори з питання отримання свідоцтва про право на спадщину. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні жодними доказами не оспорював дані обставини та не спростовував такі, так само, як і покази третьої особи по справі [PERSON], на пропозицію суду допитати з даних обставин будь - яких свідків, самого позивача не погодився та таких клопотань не заявляв. Поновити строки позовної давності представник позивача також не просив та підстав, в зв'язку з якими такі були пропущені не навів. Таким чином, стороною позивача не надано будь - яких належних доказів щодо неподання ним позовної заяви до суду з даних питань, а також заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини на протязі майже шістнадцяти років. Відповідно до ст. 71 ЦК України ( в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 76 вищевказаного Кодексу перебіг строку позовної давності виникає з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В силу статті 80 ЦК України ( в редакції 1963 року) , закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Статтею 257 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, також передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що позивачеві було відомо, або могло бути відомо про порушення своїх прав станом на 2000 рік та в подальшому , а відтак, останній мав можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності, однак, на протязі шістнадцяти років він цього не зробив. Позивач, своєчасно не звернувшись до суду за захистом порушеного права, розпорядився своїм правом на власний розсуд та протягом 2000 - 2016 років не вчиняв жодних дій, направлених на отримання свідоцтва про право на спадщину, при цьому користуючись земельною ділянкою, отримуючи від неї доходи, самостійно її обробляючи позивач не міг не знати кому вона належить на праві власності та на підставі чого. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у судовій справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи, що позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а судом таких не встановлено, у позові необхідно відмовити за спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed