Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

04.04.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 14.07.2014 року просив суд ухвалити рішення яким: виселити [PERSON] із будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зняти її з реєстрації; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] зі зняттям її з реєстраційного обліку в будинку [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником 8/25 частин будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. У даному домоволодінні окрім позивача зареєстровано ще двоє осіб, а саме його донька [PERSON] та колишня дружина [PERSON]. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON], дізнавшись, що він захворів на запалення легенів, вигнала його з власного будинку, поміняла замки та привела іншого чоловіка, з яким почала проживати разом. Крім того позивач зазначає, що його донька [PERSON] без поважних причин не проживає у вищевказаному житловому будинку більш ніж рік, а від так, на його думку втратила право користуванням даним будинком. Все вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, просили викликати у судове засідання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зможуть підтвердити факт не проживання позивача у належному йому будинку та неможливість вселитися до нього. Зважаючи на те, що предметом даного спору є виселення особи з житлового будинку та визнання особи такою, що втратила право проживання в будинку, а не вселення позивача до спірного будинку, суд у задоволенні даного клопотання відмовив, так як свідчення, які могли б дати вказані свідки, не стосуються предмету спору по даній справі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважаючи його необгрунтованим та безпідставним. Також пояснила, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси (с. Петренко В.С.) перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділення частини будинку в окрему одиницю та визнання права користування, що унеможливлює задоволення позову в частині виселення її довірительки зі спірного будинку. Також надала суду акт про проживання особи, з якого вбачається, що відповідачі постійно мешкають в будинку [ADDRESS]. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 8/25 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 серпня 1985 року (а.с. 13). Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 17 січня 2008 року було розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 42, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER]. Як вбачається з довідок відділу адресної довідкової роботи головного управління державної міграційної служби України Одеської області (а.с. 14,15), [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача пояснив, що відповідач [PERSON] дізнавшись, що позивач захворів на запалення легенів, вигнала його з власного будинку, поміняла замки та привела іншого чоловіка, з яким почала проживати разом, а відповідачка [PERSON] більш ніж рік не проживає за спірною адресою. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) регламентується статтею 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не грунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду доказів, що відповідають вимогам ст. 60 ЦПК України, які б підтверджували, що відповідачі створюються умови, що унеможливлюють сумісне проживання в домоволодінні з позивачем. Також суд бере до уваги, що з позовом про вселення до спірного будинку [PERSON] до суду не звертався. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звертався до правоохоронних органів з заявами, про вчинення протиправних дій відносно нього, однак постановою від 20.10.2008 року в порушенні кримінальної справи за вказаною заявою було відмовлено та встановлено, що саме позивач вів паразитичний спосіб життя, постійно зловживав спиртними напоями, створював скандали та погрожував своїй неповнолітній доньці, та у 2007 року добровільно пішов з будинку. Стаття 116 ЖК встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. На думку суду, позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання ним цього житла не за призначенням, або такого систематичного порушенням відповідачем правил соціалістичного співжиття, яке б робило неможливим для позивачки проживання з ним в одному будинку. Не надано позивачем і доказів застосування до відповідача [PERSON] належних заходів попередження за вчинення правопорушень. За його заявами до органу внутрішніх справ виносилися постанови про відмову у порушенні кримінальних справ, при цьому протоколи про адміністративні правопорушення щодо відповідача також не складалися і до адміністративної відповідальності жодного разу не притягувався. В судовому засіданні не знайшли підтвердження і посилання позивача на систематичне порушення правил співжиття відповідачем [PERSON] Суд вважає, що позивач не навів переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача [PERSON] зі спірного будинку, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення. Посилання позивача на те, що він є власником домоволодіння, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача. Крім того, судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси (с. Петренко В.С.) перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділення частини будинку в окрему одиницю та визнання права користування, що унеможливлює задоволення позову в частині виселення відповідача [PERSON] до вирішення зазначеного спору по суті. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші не заборонені законом угоди. До членів сім'ї власника належить дружина, їх діти і батьки. Як встановлено судом, [PERSON] є донькою [PERSON], а від так є членом його сім'ї, і після розірвання шлюбу батьків бути ним не перестала, таким чином вона має право проживати та користуватися спірною житловою площею. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожна особа має право на вільний вибір місця проживання. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги акт про проживання особи, з якого вбачається, що відповідачі постійно мешкають в будинку [ADDRESS], так як будь-яких доказів не проживання [PERSON] у спірному будинку суду позивачем надано не було. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову в частині виселення доньки позивача також слід відмовити.

Outcome: dismissed