Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивачка 26 жовтня 2016 року звернулася до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.3-7). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батьку [PERSON] під забудову житлового будинку у безстрокове користування була виділена земельна ділянка площею 300 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул..\~Гарнізонна, буд. 23 (колишня вул.. Ледокол Красіна, №21а). 07 січня 1998 року помер батько позивачки. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить домоволодіння №23 по вул.. Гарнізонна у м.\~Дніпропетровську, яку позивачка фактично прийняла, так як фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, мешкала та була зареєстрована в спірному домоволодінні. Згідно відомостей КП ДМБТІ - станом на 31.12.2012 року відомості щодо реєстрації права власності на вказаний житловий будинок відсутні. Позивачка зазначає, що вказаний будинок збудовано в 1992 році, а тому відповідно до чинного на той час законодавства порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку, що складається БТІ. Виходячи зі змісту нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. За умови наявності акту відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним. Враховуючи вищевикладене та уточнивши свої позовні вимоги позивачка просила суд визнати право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння № 23 по вул. Гарнізонна в м. Дніпро, за [PERSON], яка є спадкоємцем за законом після померлого 07 січня 1998р. [PERSON], і яке складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудови літ. А1-1, прибудови літ. а-1, прибудови літ.а1-1, прибудови літ. а2-1, загальною площею 93,6 кв.м., житловою площею 40,3кв.м., під А-1 погребу, під А1-1 погребу, ганку літ. а, сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, літнього душу літ. Д, навісу літ. Е, /4 № 1, № 2-6 споруд, мостіння І. Позивач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], в судове засідання не з'явилась. До суду представник надала письмову заяву, у якій не заперечувала проти розгляду справи без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.60). Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не з'явився. До суду представник надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати відповідно до чинного законодавства. Проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі (а.с.64). Третя особа [PERSON] державна нотаріальна контора про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. До суду надіслала заяву про розгляд справи за відсутності свого представника у звязку із виробничою завантаженістю (а.с.59). У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, зясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилась 01 березня 1949 року у батьків [PERSON] та [PERSON], після укладення шлюбу змінила прізвище з «Вишницька» на «Тараненко» (а.с.28). Позивачка має рідного брата [PERSON], [INFO] (а.с.52). На підставі договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 19 січня 1953 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 300 кв.м. під індивідуальне будівництво будинку по вул.. Ледокол Красина, буд. №21-а у м. Дніпропетровську (а.с.8-9). Рішенням виконкому міської Ради народних депутатів від 12.12.1973 року №697 вулиця «Ледокол Красина, 21-а» перейменована на «Гарнізонна, 23» (а.с12,13). На вищевказаній земельній ділянці до 05.08.1992 року було збудовано житловий будинок, який згідно висновку з технічної інвентаризації від 20.07.2016 року не належить до самочинного будівництва. Дане домоволодіння складається із: літ. А-1 житловий будинок, житловою площею 40,3 кв.м., загальною площею 93,6 кв.м., літ. Б сараю, літ. В сараю, літ. Г вбиральні, літ. Д літнього душу, літ. Е навісу, ?№1, №2-6 споруд, І - мостіння (а.с.24). Із відомостей КП «ДМБТІ» від 22.02.2016 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року відомості щодо реєстрації права власності за адресою: м.\~Дніпропетровськ, вул.. Гарнізонна, буд. 23, відсутні (а.с.27). 07 січня 2007 року [PERSON] помер (а.с.51). Із матеріалів спадкової справи №1167/99. (а.с.50-53) вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] та [PERSON]. Згідно інформаційної довідки ДДДНК, після смерті [PERSON] свідоцтв про право на спадщину не видавалось, заповіту чи то спадкові договори не складались (а.с.48,49). Державним нотаріусом ДДДНК 23 жовтня 1999 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] (з.а.с.53). Відповідно до ст. 67\~Закону України "Про нотаріат"\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до розяснень викладених у п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила\~Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Так як батько позивачки помер 07.10.1998 року, тому правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями\~ЦК УРСР\~(1963 року). Відповідно до стт.548\~ЦК УРСР\~(1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.. 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За ст.. 527 ЦК Української РСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст..549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном і доказом цього може служити наявність у спадкоємця ощадних книжок на імя померлого, іменних цінних паперів, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів тощо. Фактом прийняття спадщини є також спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю, що встановлюється за допомогою штампа в паспорті про його прописку в одній квартирі або одному будинку із спадкоємцем. Із паспортних документів позивачки вбачається, що починаючи із 01 квітня 1993 року вона зареєстрована за адресою: [INFO] (з.а.с.29). Враховуючи вищевикладене суд зауважує, що будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачка протягом шести місяців з дня відкриття спадщини вступила в управління або користування спадковим майном або подала до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини вона не надала. Згідно вимог ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed