Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного, в якому з урахуванням прийнятих судом уточнень, просив суд рахувати його роботу на посаді старшого наукового співробітника відділу № 42 "Формоутворення в машинобудуванні" Інституту проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного, як роботу за основним місцем, у зв'язку з чим внести відповідні зміни в записи з № 36 по № 43 в трудовій книжці, стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100000,00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 110000,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його робота на посаді старшого наукового співробітника у [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного була оформлена як робота за сумісництвом, при цьому за весь час роботи, це було єдине місце роботи позивача, а тому він вважає, що вона була основною роботою. Позивач наголосив, що зазначення відповідачем у його трудовій книжці, що він працював на вказаній посаді за сумісництвом, призвело до неможливості зарахування стажу у 3 роки 2 місці та 8 днів для нарахування йому наукової пенсії, що призвело до матеріальних збитків, а саме втрат у пенсійному забезпеченні у 2000 грн., що за три роки складає 72000 грн.. Крім того, позивач вказав, що між відповідачем та Харківським державним авіаційним виробничим підприємством у 2012 році були укладені дві угоди за темами: «Математичне моделювання з використанням обчислювальних методів для інформаційного супроводження авіаційної техніки» та «Математичне моделювання структури зберігання та пошуку документів, визначених стандартами підприємства». На час укладення вказаних угод позивач не був співробітником [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного та умовою укладення цих угод було його безстрокове зарахування на посаду старшого наукового співробітника на повну ставку та виконання цих договорів в якості наукового керівника. Однак після укладення цих угод, попередні домовленості відповідачем були порушені та йому було запропоновано оформитись за сумісництвом за строковим договором на 0,25 ставки для роботи за першою угодою та 0,75 ставки за другою угодою. Позивач стверджує, що в результаті навязаних йому двічі шляхом обману з боку відповідача дискримінаційних трудових угод, його втрати у заробітній платні за виконання вищевказаних угод склали: за 1 угодою 20102,61 грн., за 2 угодою 7817,25 грн., внаслідок чого його пенсійне забезпечення було зменшено на суму 6700,50 грн., сума, яка йому не була доплачена відповідачем в останні сім місяців роботи склала 8934 грн.. Крім того, позивач вважає, що вказаними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, суму якої він оцінює у 100000 грн.. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечувала проти позову у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що з 2009 року по 2012 рік сторони перебували у трудових відносинах на підставі волевиявлення позивача, згідно з його заявами про прийняття на роботу у відділ № 54 «Формоутворення в машинобудуванні» на посаду старшого наукового співробітника за сумісництвом. Та лише у 2012 році з позивачем було укладено договір про роботу з 01.06.2012 року по 15.07.2012 року з режимом роботи з 11.00 до 17.30 щоденно на 0,75 ставки та цей договір був подовжений до 31.12.2012 року і розірваний за заявою позивача 25 грудня 2012 року за власним бажанням. Всі записи до трудової книжки позивача заносились у відповідності до виданих відповідачем наказів. Крім того, відповідач вважає, що у своєму позові позивач не надав жодних доказів того, що відносно нього були заподіяні протиправні дії, не вказав яка саме моральна шкода була йому заподіяна відповідачем, не довів наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в заподіянні, не вказав з чого він виходить визначаючи суму моральної шкоди. Ствердження позивача про конфлікт, який призвів до руйнування його професійних звязків та ділової репутації, що потягло зниження якості життя позивача, на думку відповідача є надуманим. Також, відповідач спростовує посилання позивача на дискримінаційність трудових угод, які були укладені з позивачем, посилаючись на те, що домовленості про роботу виходили з реальних фінансових можливостей відповідача, який є державною бюджетною неприбутковою установою. Крім того, відповідач посилається на пропуск позивачем строку для звернення до суду щодо відновлення порушеного права, передбачений положеннями ст. 233 КЗпП України, та оскільки вимоги позивача, викладені у позовній заяві, стосуються його права на внесення змін до трудової книжки, яку він отримав у грудні 2012 року, цей строк ним пропущений. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд встановив наступне. Згідно з заявою позивача від 27 лютого 2009 року на імя директора [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного, [PERSON] просив прийняти його на посаду старшого наукового співробітника за сумісництвом у відділ № 54 «Формоутворення в машинобудуванні» з 01 березня по 31 грудня 2009 року, з режимом роботи з 17:30 до 21:30 щоденно (а.с. 31). Наказом № 19-к, виданим відповідачем 01.03.2009 року прийнято кандидата технічних наук [PERSON] на вказану посаду за сумісництвом з 01.03.2009 року по 31.12.2009 року з окладом 2149 грн. на місяць з встановленням режиму роботи з 17:30 до 21:30 щоденно з оплатою 50% окладу, та встановленням доплати до посадового окладу за науковий ступінь 15% (а.с. 32-33). Згідно з заявою позивача про прийняття його на посаду старшого наукового співробітника за сумісництвом у відділ № 54 «Формоутворення в машинобудуванні» з 18 січня по 31 грудня 2010 року, з режимом роботи з 17:30 до 21:30 щоденно, наказом відповідача № 6-к від 18.01.2010 року прийнято кандидата технічних наук [PERSON] на вказану посаду за сумісництвом з 18.01.2010 року по 31.12.2010 року з окладом 2150 грн. на місяць з встановленням режиму роботи з 17:30 до 21:30 щоденно з оплатою 50% від окладу, та встановленням доплати до посадового окладу за науковий ступінь 15% (а.с. 34, 35-37) Згідно з заявою позивача про прийняття його на посаду старшого наукового співробітника за сумісництвом у відділ № 54 «Формоутворення в машинобудуванні» з 17 січня по 30 червня 2011 року, з режимом роботи з 17:30 до 19:30 щоденно, наказом відповідача № 5-к від 17.01.2011 року прийнято кандидата технічних наук [PERSON] на вказану посаду за сумісництвом з 17.01.2011 року по 30.06.2011 року з окладом 2417 грн. на місяць з встановленням режиму роботи з 17:30 до 19:30 щоденно з оплатою за фактично виконану роботу (25%), та встановленням доплати до посадового окладу за науковий ступінь 15% (а.с. 38, 39-41). 23.06.2011 року позивач склав заяву на імя директора [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного, в якій просив прийняти його на посаду старшого наукового співробітника у відділ «Формоутворення в машинобудуванні» з режимом роботи з 17:30 до 19:30 щоденно з оплатою 0,25 % від окладу (із спеціальних засобів) для виконання робіт по господарському договору (а.с. 42). Наказом № 55-к, виданим відповідачем 01.07.2011 року прийнято кандидата технічних наук [PERSON] на вказану посаду за сумісництвом з 01.07.2011 року по 31.12.2011 року з окладом 2464 грн. на місяць для виконання робіт по господарському договору (оплата із спеціальних засобів), з встановленням режиму роботи з 17:30 до 19:30 щоденно з оплатою за фактично виконану роботу (25%), та встановленням доплати до посадового окладу за науковий ступінь 15% (а.с. 43-44). Згідно із заявою позивача про прийняття його на посаду старшого наукового співробітника у відділ «Формоутворення в машинобудуванні» з режимом роботи з 11:00 до 17:30 щоденно з оплатою 0,75 % від окладу старшого наукового співробітника для виконання робіт по господарському договору з 01.06.2012 року по 15.07.2012 року, наказом відповідача № 42-к від 01.06.2012 року прийнято кандидата технічних наук [PERSON] на вказану посаду з 01.06.2012 року по 15.07.2012 року з окладом 3131 грн. на місяць для виконання робіт по господарському договору (оплата із спеціальних засобів), з встановленням режиму роботи з 11:00 до 17:30 щоденно з оплатою пропорційно відпрацьованому часу (75%), та встановленням доплати до посадового окладу за науковий ступінь 15%, надбавки до посадового окладу за стаж роботи у науковій сфері 20% (стаж 15 років 6 місяців) (а.с. 45, 46-47). Згідно з витягом з книги обліку руху трудових книжок та вкладишів до них, [PERSON] надав відповідачеві свою трудову книжку 01.06.2012 року, та отримав її на руки при звільненні 27.12.2012 року (а.с. 48-49). Як вбачається із записів у трудовій книжці позивача, усі записи в ній виконані у відповідності до вищенаведених наказів [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного (а.с. 5-6). Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 ст. 24 КЗпП України встановлено, що укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органом про зарахування працівника на роботу. Підстави для укладення працівниками трудових договорів на роботу за сумісництвом (поряд з основним) на законодавчому рівні регламентовані ст. 21 КЗпП України. Згідно з нею працівник має право реалізувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового договору водночас на декількох підприємствах, установах та організаціях. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. п. 1.1, 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці, юстиції, соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх підприємствах, в установах, організаціях. Робота за сумісництвом, яка оформлена в установленому порядку, в трудовій книжці зазначається окремим рядком. Запис відомостей про роботу за сумісництвом проводиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом. Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 року № 43, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 року за № 76, затверджено Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій (далі Положення). Згідно з п. 1, 3 вказаного Положення сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. Не є сумісництвом робота, яка визначена Переліком робіт, що додається до цього Положення. Працівник, який приймається на роботу за сумісництвом на інше підприємство, в установу, організацію повинен пред'явити власнику або уповноваженому ним органу паспорт. При прийнятті на роботу, що потребує спеціальних знань, власник або уповноважений ним орган має право вимагати від працівника пред'явлення диплома або іншого документа про набуту освіту або професійну підготовку. Пунктом 9 цього Положення передбачено, що запис у трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за основним місцем роботи. Як вбачається з копій заяв [PERSON] на імя директора [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного про прийняття його на посаду старшого наукового співробітника у відділ «Формоутворення в машинобудуванні», на періоди роботи: з 01 березня по 31 грудня 2009 року, з режимом роботи з 17:30 до 21:30 щоденно; з 01.03.2009 року по 31.12.2009 року з режимом роботи з 17:30 до 21:30 щоденно; з 18 січня по 31 грудня 2010 року, з режимом роботи з 17:30 до 21:30 щоденно; з 17 січня по 30 червня 2011 року, з режимом роботи з 17:30 до 19:30 щоденно, позивач просив прийняти його на вказану посаду за сумісництвом, що не заперечувалось ним в судовому засіданні. Позивач вказав, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець, та раніше не знав, що це не вважається основним місцем роботи. Крім того, позивач стверджував, що він систематично намагався надати до відділу кадрів свою трудову книжку та бажав працювати на вказаній посаді як на основному місці роботи, проте його трудову книжку викидували до коридору, та внаслідок конфлікту з керівником Інституту, він вимушений був погоджуватись на дискримінаційні умови оформлення його на роботу. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Всупереч наведених норм, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів про те, що його волевиявлення під час написання заяв про прийняття його на роботу за сумісництвом було відсутнім, оскільки з боку директора чи працівників відділу кадрів [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного чинився тиск на нього, або не приймалась його трудова книжка. Виходячи з поданих позивачем заяв про прийняття на роботу за сумісництвом та норм діючого законодавства, якими передбачено, що при прийнятті працівника на роботу за сумісництвом він повинен пред'явити власнику або уповноваженому ним органу паспорт, а у разі прийняття на роботу, що потребує спеціальних знань - диплом або інший документ про набуту освіту або професійну підготовку, [PERSON] був прийнятий на посаду старшого наукового співробітника у відділ «Формоутворення в машинобудуванні» у вищевказані періоди за сумісництвом. Таким чином, відсутні підстави для внесення змін у трудову книжку позивача у вищевказані періоди його роботи в [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного. Як вбачається зі змісту заяви позивача від 23.06.2011 року на імя директора [PERSON] Наук України Інститут проблем машинобудування ім. А.Н. Підгорного, він просив прийняти його на посаду старшого наукового співробітника у відділ «Формоутворення в машинобудуванні» з режимом роботи з 17:30 до 19:30 щоденно з оплатою 0,25 % від окладу (із спеціальних засобів) для виконання робіт по господарському договору. Таким чином, позивач у вказаній заяві просив прийняти його на цю посаду на неповний робочий день. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Не зважаючи на те, що у вказаній заяві позивача було відсутнє його волевиявлення щодо прийняття його на посаду за сумісництвом, відповідачем виданий наказ № 55-к від 01.07.2011 року, яким прийнято [PERSON] на вказану посаду саме за сумісництвом. Такі дії відповідача є безпідставними та не обґрунтованими. Разом з тим, слід зазначити, що у відповідності до п.1. ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з вимогами ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. За змістом п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Позивач вказав, що строк звернення до суду він порушив через зайнятість на роботі, а також у звязку із судовим розглядом інших цивільних справ за його позовами до відповідача. Представник відповідача, в свою чергу, наполягала на застосуванні строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачем не наведено жодної обґрунтованої підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом. Суд приймає до уваги обставини, викладені вище, та враховує, що позивач був обізнаний про те, що він був прийнятий на посаду старшого наукового співробітника у відділ «Формоутворення в машинобудуванні» саме за сумісництвом, а до суду про внесення змін до трудової книжки він звернувся тільки 27.10.2015 року, пропустивши тримісячний строк звернення до суду і не надавши доказів поважності такого пропуску, тому вказані обставини є підставами відмови у задоволенні позову. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини нанесення [PERSON] моральної шкоди відповідачем, тому в задоволенні вимог про стягнення 100 000 грн. моральної шкоди необхідно відмовити. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed