Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] ,\~ [PERSON] на\~користь Акціонерного\~товариства комерційний\~банк «Приват\~Банк» заборгованість\~за Кредитним\~договором б/н\~від 26.08.2007\~року у\~розмірі 5109,80\~грн.,\~а також\~стягнути з\~них судові\~витрати.\~В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог вказав\~на те,\~що відповідно\~до укладеного\~Кредитного договору\~б/н\~від 26.08.2007\~року,\~ [PERSON] отримав\~кредит у\~вигляді встановленого\~кредитного ліміту\~на платіжну\~картку зі\~сплатою відсотків\~за користування\~кредитом з\~кінцевим терміном\~повернення,\~що відповідає\~строку дії\~картки.\~Втім [INFO] [PERSON] \~помер. Спадкоємці [PERSON] мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 10-04-2017 року по 10-10-2017 року. У даному випадку спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , [PERSON] . Позивачем 03 серпня 2017 року була направлена претензія кредитора до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори. 29 вересня 2017 року позивачем було отримано відповідь Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Таким чином, відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника, так як відповідачі не відмовилися від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. 04.08.2019 року відповідачам було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 26.08.2007 року становить 5109 грн. 80 коп. з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості. Тому Банк був вимушений звернутися до суду з даним позовом для стягнення заборгованості в примусовому порядку. [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вищевказаного вказала, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приват Банком, підписана [PERSON] , померлим [INFO] , не може вважатися договором. Зміст Анкети-зави про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приват Банком зводиться до того, що [PERSON] лише висловив бажання на отримання кредиту (кредитної картки), що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. Також звертає увагу на те, що відсутнє будь-яке спадкове майно після смерті [PERSON] також було надано заяву про застосування строків позовної давності. Пізніше представником позивача було надано відповідь на відзив. В судове засідання представник позивача Савіхіна А.М. не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала до суду клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги позивача підтримує і просить задовольнити їх в повному обсязі. Справу просила розглянути без участі представника позивача і зазначила, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надала заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог, а розгляд справи провести без її участі. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 26 серпня 2007 року між позивачем і [PERSON] був укладений Кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останнього, згідно з умовами якого, він отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Даний Кредитний договір б/н від 26.08.2007 року складається з самої заяви і Умов та правил надання банківських послуг. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши і надавши відповідачеві кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в сумі 3900,00 грн., яку (картку) останній отримав і використав кредитні кошти у власних цілях. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим 12 квітня 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 61). Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Проте, станом на дату смерті заборгованість [PERSON] становить 5109 грн. 80 коп., яка складається з наступного: 5109 грн. 80 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2-4 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Таким чином, спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що на час смерті відповідачі проживали разом з померлим [PERSON] , а відтак вважаються такими, що прийняли спадщину і повинні нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 29 березня 2017 року позивачем було отримано відповідь на запит з П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори, з якої вбачається, що претензія від 25 липня 2017 року отримана та зведена спадкова справа № 118/2017, втім спадкоємці з заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини не зверталися (а.с. 65). Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що на час смерті відповідачі проживали разом з померлим [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дійсно, факт реєстрації місця проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] підтверджується відповідями з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, а також довідкою з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 83-84). В анкеті-заяві про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в Приват Банку зазначено, що місцем реєстрації [PERSON] є адреса: [ADDRESS] (а.с. 21). Але, належних доказів прийняття спадщини відповідачами суду не надано. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивачеві було відомо про смерть [PERSON] 29 березня року, оскільки саме 29.03.2017 року позивачем було отримано відповідь з П`ятої дніпровської нотаріальної контори на запит позивача (а.с. 65). Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 18 травня 2020 року. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а судом, в свою чергу, не було встановлено поважних причин для поновлення позивачеві строку звернення до суду з такими вимогами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed