Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договорів недійсними, в обґрунтування якого вказав наступне. З 17.08.1997 він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі, 26.07.1999 року він придбав домоволодіння за адресою [ADDRESS], на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. У цьому домоволодінні зареєстровані та постійно проживають він, відповідач та їх син. Домоволодіння знаходиться на двох земельних ділянках: земельній ділянці площею 0,2353 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER]. Дана земельна ділянка була приватизована ним і належала на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Кізлівською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області 20.01.2010. Та на земельній ділянці площею 0,1047 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER]. Дана земельна ділянка була приватизована і належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Кізлівською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області 20.01.2010 року. У 2015 році в його сім'ї почався важкий період, вони з дружиною конфліктували і рішенням Чорнухинського районного суду від 19.08.2015 їх шлюб було розірвано. Втім, позивач та його колишня дружина разом із їх сином продовжили проживати разом в одному домоволодінні, власником якого був він. Восени 2015 року він працевлаштувався, став працювати в ТОВ «Автосервіс», у сім'ї все владналось, сторони продовжили жити однією сім'єю, вели спільне господарство, виховували сина, але вже без реєстрації шлюбу. 22 жовтня 2015 року сталася ДТП на вулиці Бориспільське шосе в місті Києві за участю двох транспортних засобів - автобуса «Iveco Pegaso» під його керуванням та автомобіля «Chevrolet Evanda» під керуванням [PERSON] Внаслідок даної ДТП обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 21.12.2015 позивач був визнаний винним у ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Після ДТП він продовжував працювати у ТОВ «Автосервіс». 01.02.2016 потерпілий [PERSON] подав до Дарницького районного суду міста Києва цивільний позов до страхової компанії та ТОВ «Автосервіс». Потерпілий через суд вимагав відшкодування собі 96873,12 грн майнової шкоди та 100000 грн моральної шкоди. Керівництво ТОВ "Автосервіс" стало тиснути на позивача, вимагало від нього віддати їм 100000 гривень на той випадок, якщо суд прийме рішення щось стягувати з ТОВ на користь потерпілого [PERSON] Позивач керівникам підприємства повідомив, що таких коштів у нього немає, керівників це вкрай обурило, вони влаштовували йому психологічний пресинг, вимагали від нього кошти, погрожували йому та його дружині фізичною розправою. Від позивача стали вимагати написати розписку про те, що він нібито позичив у родича керівника підприємства 100000 гривень. Позивач був у відчаю, а тому під тиском погодився написати керівнику підприємства [PERSON] таку розписку, при цьому, звичайно, йому ніхто ніяких коштів не надавав. В подальшому, у квітні 2016 року, позивач звільнився з цієї роботи. Не дочекавшись рішення Дарницького районного суду міста Києва по справі за позовом [PERSON], [PERSON] подав на позивача позов у Бориспільський міськрайонний суд про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням суду від 16.02.2017 (справа №359/5801/16-ц) позов [PERSON] був задоволений, із позивача на користь [PERSON] стягнуто 100000 грн боргу. Позивач подавав зустрічний позов, оскаржував рішення суду, подав новий позов про скасування договору позики, подав заяву до правоохоронних органів тощо. Але рішення місцевого суду після рішення апеляційного суду мало набрати законної сили і після цього воно у будь-який момент могло бути [PERSON] передане до виконавчої служби для примусового виконання. У зв'язку із тим, що у позивача, крім домоволодіння та земельних ділянок, немає іншого майна, яке б могло коштувати 100000 грн, він розумів, що у випадку примусового виконання рішення суду через виконавчу службу, остання безумовно зверне стягнення саме на його домоволодіння та на земельні ділянки. Відповідач була у курсі всіх судових процесів позивача, вона також розуміла небезпеку, яка виникла для домоволодіння. Вона постійно вимагала від нього вчинити дії для того, щоб уберегти домоволодіння від можливого стягнення, від його можливого продажу виконавчою службою. Позивач пропонував оформити право власності на їх сина, але відповідачка категорично відмовлялась від цього. Вона вимагала перевести право власності на домоволодіння виключно на неї, лише на такий спосіб вона погоджувалась. При цьому вона повідомляла, що у неї не зможуть забрати домоволодіння, бо сторони розлучені, тобто офіційно є юридично сторонніми особами, і вона за боргами позивача не буде відповідати. Позивач був у відчаю, розумів, що час спливає, що часу для прийняття рішення та вчинення дій залишається все менше і менше. А тому, діючи і в інтересах свого малолітнього сина, мав здійснити дії для того, щоб уберегти від стягнення єдине нерухоме майно, що за ним зареєстроване. Для цього, скориставшись тим, що арешт на майно не був накладений, він прийняв рішення і 13.06.2017 вимушено здійснив відчуження свого домоволодіння та земельних ділянок під цим домоволодінням своїй колишній дружині. 29 червня 2017 року рішення суду по справі №359/5801/16-ц набрало законної сили. Звичайно, позивач за продане майно ніяких коштів не отримував взагалі. Після укладання вищевказаних договорів позивач продовжив проживати у домоволодінні, продовжує бути у ньому зареєстрованим. Ця обставина також свідчить про те, що сторони договорів купівлі-продажу, укладаючи їх, насправді не мали реального наміру на оплатний і реальний перехід права власності від позивача до відповідача, а мали на меті лише бажання отримати юридичну підставу і можливість уберегти моє нерухоме майно від звернення на нього можливого стягнення. Якби перед ним не було загрози можливості реального позбавлення житла, тяжкої для нього обставини, він ці правочини ніколи б не вчинив взагалі або вчинив їх не на таких умовах і не з відповідачем. Після відчуження позивачем домоволодіння та земельних ділянок відповідач стала влаштовувати сварки, стала відкрито жити із своїм коханцем у його будинку. Вони заволоділи усім майном його домоволодіння та тепер його активно розпродають та намагаються виселити з будинку. Позивач зазначає, що договори купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок від 13 червня 2017 року були укладені ним явно під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, а тому під час укладення договорів його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі- продажу. На підставівикладеного просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 червня 2017 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори, щодо відчуження домоволодіння за адресою [ADDRESS] у складі житлового будинку «А-1» загальною площею 75,9 кв.м. та житловою площею 38,0 кв.м., з допоміжними господарчими будівлями: сарай-літня кухня «Б», саж «б», саж «б1», погріб «В», гараж «Г», прибудова до гаражу «г», вбиральня «Д», погріб «Е», колодязь №1, огорожа №2, огорожа №3, ворота №4, вигрібна яма №5, вигрібна яма №6; визнати недійсним договір купівлі-продажу, який був укладений 13 червня 2017 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори, щодо відчуження земельної ділянки площею 0,2353 га із цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер [NUMBER]; визнати недійсним договір купівлі-продажу, який був укладений 13 червня 2017 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори, щодо відчуження земельної ділянки площею 0,1047 га із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», кадастровий номер [NUMBER], стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Відповідач [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що не визнає позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Заперечувала обставини спільного проживання однією сім'єю з позивачем після розірвання шлюбу та на час укладення спірних договорів купівлі-продажу. Вказує, що спільне проживання у будинку з позивачем було неможливе, тому за взаємною згодою сторони вирішили укласти спірні договори купівлі-продажу. Позивач продав їй належне йому майно без будь-якого впливу чи тиску, а відповідач відповідно провела за нього повний розрахунок, що підтверджується підписами сторін в оспорюваних правочинах. Зазначає, що позивач намагається перекрутити факти, посилаючись на наявність у нього боргових зобов'язань визнати недійсними оспорювані правочини. На думку відповідача, його посилання на те, що укладення з відповідачем цих правочинів було з метою збереження його майна є дивним, так як він міг подарувати оспорюване майно своїй матері, в якої він проживає, а не сторонній людині. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державний нотаріус Чорнухинської державної нотаріальної контори Карбан Л.М. направила до суду заперечення проти позовної заяви, у яких зазначила, що до укладення оспорюваних договорів продавцю (позивачу) було роз'яснено вимоги чинного законодавства щодо недійсності угод, у тому числі приписи ст.233 ЦК України. Продавець за змістом договорів також засвідчив, що розуміє значеня і умови договорів та їх правові наслідки, дійсність намірів при їх укладанні. За текстом договору купівлі-продажу будинку (п.4) є пряме застереження, що договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини. Відтак, позивач особисто, розуміючи суть правовідносин, підтвердив, що тяжких обставин не було. Обставини, на які посилається позивач - наявність боргу та бажання убезпечити нерухоме майно від звернення на нього стягнення, не є тяжкими обставинами в сенсі ст. 233 ЦК України. Наразі невідомо, чи взагалі існував сам борг та відповідне виконавче провадження щодо стягнення такого боргу на час укладення оспорюваних правочинів, чи міг позивач погасити борг за рахунок інших джерел. Не є переконливими також доводи позивача про занижену ціну (вкрай невигідні умови). З матеріалів справи вбачається, що майно, що є предметом оспорюваних правочинів, набуто сторонами в шлюбі, тобто є спільним майном подружжя і позивач фактично відчужував лише свою половину. Сторони по справі (продавець і покупець) могли вирішити питання поділу майна шляхом укладення договорів купівлі-продажу, що і було зроблено. Крім того, з урахуванням частки позивача у майні та реєстрації малолітньої дитини, звернення кредитором стягнення на нерухоме майно позивача взагалі не видається доцільним та можливим, а відтак і загрози втратити майно не існує. Таким чином, позивач свідомо відчужив своє майно, подальші ж обставини не мають жодного значення для підстав визнання правочинів недійсними, оскільки їх не існувало на час укладення договорів. Просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач додатково пояснив, що відповідач сама допомагала йому розробляти план, як приховати його майно від стягнення на користь [PERSON]. Саме вона відмовилась від його пропозиції подарувати будинок сину чи матері позивача, погодилася лише на той варіант, що житло перейде в її власність. На той час у них з відповідачем були нормальні сімейні відносини і позивач навіть не уявляв, що вона в своїх інтересах використовує тяжкі обставини, які виникли у нього. Коли укладав у нотаріуса спірні договори, то нотаріус розяснював всі положення договору, і він особисто читав та розумів умови договорів та наслідки їх укладення. Після отримання у власність його житла вона намагалася у судовому порядку виселити позивача. Її доводи про те, що він застосовує до неї фізичне насильство, нічим не підтверджуються. Представник позивача також додатково пояснив, що коли сторони приїжджали до нього разом для отримання юридичної консультації, він не знав про те, що їх шлюб розірваний. Він був переконаний, що вони проживають однією сім'єю. Саме він порадив їм позбавитися права власності на житло, щоб уберегти його від звернення стягнення за рішенням суду. Як варіант, адвокат пропонував їм переписати житло на їх спільну дитину. Зазначив, що наявність боргових зобов'язань на суму 100000 грн були для позивача дійсно тяжкими обставинами, внаслідок чого він був вимушений передати своє житло у власність колишньої дружини. Цей борг був реальним, не дивлячись на те, що на час укладення договору рішення про його стягнення не набрало законної сили, а виконавче провадження не було відкрите. Позивач реально дивився на речі і розумів, що це тільки питання часу, бо шансів на позитивне рішення апеляційного суду у нього фактично не було, так як є його документальна розписка [PERSON] про отримання коштів, а зустрічний позов до [PERSON] був залишений без розгляду. Заходи забезпечення позову до майна позивача в ході розгляду справи судом першої інстанції вжиті не були, це був шанс для позивача його зберегти і він зміг його використати. Тому всі ці обставини вплинули на рішення позивача укласти спірні договори купівлі-продажу. При цьому коли сторони йшли до нотаріуса укладати спірні договори, вони свідомо приховували від нотаріуса наявність боргу, тобто тяжких обставин. Також зазначив, що після укладення оспорюваних договорів тяжка обставина була усунута, а саме: арешт на нерухоме майно, що належало позивачу, накладений не був. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог не визнали, просили в їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державного нотаріуса Чорнухинської державної нотаріальної контори Карбан Л.М., - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що до укладення оспорюваних договорів продавцю нотаріусом було роз'яснено вимоги чинного законодавства щодо недійсності угод, у тому числі приписи ст.233 ЦК України. Продавець у договорі засвідчив, що розуміє значеня і умови договорів та їх правові наслідки, дійсність намірів при їх укладанні. Обставини, на які посилається позивач - наявність боргу та бажання убезпечити нерухоме майно від звернення на нього стягнення, не є тяжкими обставинами в розумінні ст. 233 ЦК України. Позивач свідомо відчужив своє майно, подальші ж обставини не мають жодного значення для підстав визнання правочинів недійсними, оскільки їх не існувало на час укладення договорів. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, заперечення відповідача та її представника, представника третьої особи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 81, 89 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.08.1997 до 31.08.2015 (а.с.9). Під час перебування у шлюбі, 26.07.1999 позивач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав домоволодіння у [ADDRESS]. Домоволодіння знаходиться на двох земельних ділянках - земельній ділянці площею 0,2353 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER]. Ця земельна ділянка була приватизована позивачем і належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Кізлівською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області 20.01.2010, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за [NUMBER]. Та на земельній ділянці площею 0,1047 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER]. Ця земельна ділянка була приватизована позивачем і належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Кізлівською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області 20.01.2010, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за [NUMBER]. 13 червня 2017 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] були укладені: договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою [ADDRESS], що складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 75,9 кв.м. та житловою площею 38,0 кв.м., з допоміжними господарчими будівлями: сарай-літня кухня «Б», саж «б», саж «б1», погріб «В», гараж «Г», прибудова до гаражу «г», вбиральня «Д», погріб «Е», колодязь №1, огорожа №2, огорожа №3, ворота №4, вигрібна яма №5, вигрібна яма №6 (а.с.38-39); договір купівлі-продажу щодо відчуження земельної ділянки площею 0,2353 га із цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер [NUMBER] (а.с.41); договір купівлі-продажу щодо відчуження земельної ділянки площею 0,1047 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства», кадастровий номер [NUMBER] (а.с.44). Ці договори були посвідчені державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори та відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] занесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.40-41, 43, 45). Позивач просить визнати недійсними указані договори купівлі-продажу як такі, що вчинені ним під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Вказує, що укладаючи договір, він немав реального наміру на оплатний і реальний перехід права власності на належне йому майно від позивача до відповідача, а мав на меті лише бажання отримати юридичну підставу і можливість уберегти своє нерухоме майно від звернення на нього можливого стягнення по примусовому виконанню судового рішення. Якби перед ним не було загрози можливості реального позбавлення житла - тяжкої для нього обставини, він ці правочини ніколи б не вчинив взагалі або вчинив їх не на таких умовах і не з відповідачем. Після встановлення зазначених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. За положеннями статей 626-628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. За вказаними нормами права необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Дослідженими у справі доказами встановлено, що рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 16.02.2017 (справа №359/5801/16-ц) із позивача на користь [PERSON] стягнуто 100000 грн боргу за договором позики (а.с.182-183). Рішення суду було оскаржено до Апеляційного суду Київської області, який своєю ухвалою від 29 червня 2017 року залишив рішення суду першої інстанції без змін (а.с.184-186). Постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області 12.10.2017 відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Бориспільського районного суду від 16.02.2017 у справі №359/5801/16-ц (а.с.190). 01.02.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна, належного боржнику [PERSON] (а.с.188). Водночас, на думку суду, відсутні підстави стверджувати, що оспорювані договори купівлі-продажу позивач вчинив саме для усунення або зменшення цих обставин. Сама по собі наявність рішення про стягнення з позивача боргу (яке на час укладення договорів ще не набрало законної сили) без доведеності факту, що саме його наявність вплинула на прийняття позивачем рішення продати домоволодіння, не мають правового значення для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними. Доводи про те, що єдиним способом для позивача зберегти своє нерухоме майно було його відчуження саме відповідачу, є непереконливими та недоведеними. Також є безпідставними доводи представника позивача про те, що шляхом укладення оспорюваних договорів були усунуті тяжкі обставини, а саме: арешт на будинок не накладений, оскільки, як убачається з матеріалів виконавчого провадження ВП №54858996, постановою державного виконавця від 01.12.2017 накладений арешт на все майно боржника [PERSON] (а.с.188). Посилання позивача на те, що вони з відповідачем на час укладення спірних договорів проживали як одна сім'я, що вплинуло на прийняття ним саме такого рішення, не доведено належними та допустимими доказами. Так само не доведено позивачем, що на прийняття такого рішення його спонукала саме відповідач, позбавивши його можливості іншим чином уникнути примусового стягнення на належне йому майно. За змістом договору купівлі-продажу будинку позивач своїм підписом засвідчив, що розуміє значення і умови договору та його правові наслідки, підтвердив також застереження, що договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини. Відповідно до ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Посилаючись на наявність невигідних для нього умов укладених договорів, позивач зазначає, що ніяких коштів за отримане майно від відповідача взагалі не отримував. Проте, згідно з пунктом 2 договору купівлі-продажу будинку від 13 червня 2017 року продаж майна було здійснено за 10000 грн, пунктом 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2353 га - продаж здійснено за 1000 грн, пунктом 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1047 га - продаж здійснено за 1000 грн, які продавець одержав повністю від покупця на момент підписання цього договору. Доказів того, що ці пункти договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбане майно позивачем суду надано не було. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Позивач зазначав як причину укладення оскаржуваних договорів - бажання уникнути звернення стягнення на майно при наявності боргу. При цих обставинах суд не вбачає підстав вважати поведінку позивача добросовісною (такою, що переслідувала законну мету). В цьому випадку права особи, яка оспорює вчинені ж нею правочини, метою яких було уникнення відповідальності за зобов'язаннями, на думку суду, не підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем. Доводи позивача про те, що зобов'язання у нього виникли за недійсним договором позики жодним доказом не підтверджені та їх доведення не стосується предмету цього спору. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами підтвердження того, що договори купівлі-продажу нерухомого майна укладено ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах у зв'язку з можливою загрозою втратити житло, чим скористалася відповідач, укладення оспорюваних правочинів відповідало його волевиявленню, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу на підставі статті 233 ЦК України.

Outcome: dismissed