Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовна заява мотивована тим, що 19.05.2000 між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого [INFO] народилася спільна дитина - [PERSON] . 04.08.2006 року між Відкритим акціонерним товариством фірма «Дніпробудіндустрія» та позивачем за згодою її чоловіка [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого позивач набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер та його спадкоємцями першої черги за законом є позивач та відповідач, [PERSON] заповіту не складав, а спадкова справа не заведена. Позивач виявив намір вчинити правочин продажу зазначеної квартири, для чого звернувся до приватного нотаріуса Мазур Я.В., проте 31.08.2019 позивачем отримано відмову у вчинені нотаріальної дії, оскільки на час купівлі вказаної квартири позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі, та її чоловіком була надана згода на купівлю цієї квартири. Враховуючи те, що відповідач своє право на спадкування не виразив, позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 04.11.2019 року відповідачем надано заяву про визнання позовних вимог та про проведення судового розгляду справи за відсутності відповідача. Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року відмовлено [PERSON] у прийнятті визнання відповідачем позову, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 27 листопада 2019 року справу розглянуто по суді з ухваленням рішення. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначивши про те, що спору між сторонами про право власності на квартиру [ADDRESS] , відсутній. Зазначив, що сторони бажають продати квартиру, проте наразі не мають можливості, оскільки квартира придбана під час шлюбу батьків відповідача, а батько - [PERSON] , помер. Заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19 травня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 3). 04 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством фірми «Дніпробудіндустрія» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Підберезною Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2787, на підставі якого за позивачем зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи те, що на час вчинення правочину [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , правочин вчинено за згодою [PERSON] , а нерухоме майно було набуте у спільну сумісну власність подружжя. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.11). Як зазначає позивач, єдиними спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого [PERSON] є вона, як дружина померлого, та відповідач, який є сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 4). Згідно з витягами зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 27371008 від 29.08.2019 (а.с. 13) та зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 57370084 від 29.08.2019 (а.с. 14) [PERSON] заповіту не складав, також інформація у спадковому реєстрі щодо наявності спадкових справ відсутня. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинний з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідачем по справі про визнання майна, набутого позивачем у спільну сумісну власність подружжя, особистою приватною власністю, [PERSON] визначила [PERSON] , який доводиться сином померлого чоловіка [PERSON] , проте [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, у зв`язку з чим коло спадкоємців судом не встановлено, підстави вважати [PERSON] правонаступником [PERSON] відсутні. В ч. 3,ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що набута у спільну сумісну власність подружжя квартира [ADDRESS] , є особистою приватною власністю позивача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed