Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

02.05.2020 р. представник позивача Зеркін А.С. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівнГЗК»), яким просить стягнути - 100 000 грн. моральної шкоди (а.с.1-3). В обґрунтування вказує, що [PERSON] працював у відповідача в період з 10.08.1987 р. по 01.08.2003 р. 13.07.1992 р., о 09:30 год., позивач зазнав значного ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку. Актом № 26/VІІ про нещасний випадок на виробництві від 16.07.1992 р. встановлено причину нещасного випадку: «неудовлетворительное состояние производственной дисциплини, виразившееся в нарушении правил техники безопасности при ремонте кришевого оборудования дрезини на електрофицированном участке». [PERSON] було діагностовано - «термічний опік тулубу, лівої верхньої кінцівки ІІ-ІІІступенів». 09.12.1992 року, за результатами первинного огляду, [PERSON] було встановлено 80 відсотків втрати працездатності, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги. З 01.04.2018 р. за результатами повторного огляду встановлено 10 відсотків втрати професійної працездатності. З вини відповідача, який порушив норми безпеки праці, [PERSON] спричинена значна моральна шкода. Протягом тривалого часу він потребував сторонньої допомоги, що ставило під сумнів забезпечення свого існування власними силами, не потребуючи стороннього догляду у майбутньому. Ціною значних зусиль, за рахунок фінансових збережень та фінансової допомоги рідних та близьких, позивач поправив своє здоров`я та повернувся до роботи, але продовжує відновлення від отриманих травм, в тому числі психологічних. Продовж 20 років, два рази на рік, проходить стаціонарне лікування у медичних закладах у різних містах України. При рухах терпить значний біль, відчуває постійну тривогу, втратив сон, постійно відчуває біль в голові, що суттєво впливає на процес його життєдіяльності. За станом здоров`я, враховуючи вік, позивач позбавлений можливості влаштуватися на ту роботу, яка б забезпечила йому належний матеріальний стан та фінансову незалежність. Тому він звертається в суд з вказаним позовом. Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Тернівського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 19.05.2020 року, в якій зазначено, що розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу встановено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 03.08.2020 року представником відповідача Доценко Т.Ю. (довіреність №69/12 від 24.04.2020 року, дійсна до 24.04.2021 року (а.с.28)) надано суду відзив на позов разом з підтвердженням про направлення його копії позивачу. Представник відповідача позов не визнає в повному обсязі, у відзиві вказує, що позивач працював водієм дрезини (ДЗКУ) на відкритих гірничих роботах в кар`єрі і на відвалах управління залізничного транспорту (УЗТ) «Північного гірничо-збагачувального комбінату», правонаступником якого є відповідач, у період з 29.08.1991 р. по 09.12.1992 р. Під час виконання трудових обов`язків із позивачем стався нещасний випадок з тяжкими наслідками, що підтверджується Актом про нещасний випадок на виробництві. Як видно із акту ф.Н-1, позивачу було своєчасно проведено навчання за професією, відповідні інструктажі, перевірку знань, згідно з законодавством про охорону праці. Згідно з висновком комісії з розслідування., винною особою було визнано службову особу [PERSON] , який не забезпечив дотримання трудової дисципліни підлеглим працівником (потерпілим). На думку відповідача, при проведенні розслідування нещасного випадку комісія з розслідування свідомо, з міркувань гуманності., уникла визнання вини потерпілого, враховуючи незначний досвід його роботи за професією, молодий вік та тяжкі наслідки травми, і саме тому вся провина була покладена на керівника робіт. У позивача право на відшкодування шкоди, завданої ушкодження здоров`я, виникло з дати встановлення первинно стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК від 09.12.1994 р., отже до правовідносин щодо відшкодування шкоди мають застосовуватись ті нормативні акти, які були чинними на той час, а саме: Закон України «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992 р. (у відповідній редакції) та «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджені постановою КМУ від 23.06.1993 р. Ст. 237-1 КЗпП України та ст.ст. 1167, 1168 ЦК України набрали законної сили з 13.01.2000 р. та з 01.01.2005 р. відповідно, та не розповсюджуються до спірних правовідносин. Також, до спірних правовідносин має застосуватись строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України, а саме три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. (а.с.25-29). Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач працював на ПАТ «ПівнГЗК» в період з 10.08.1987 р. по 01.08.2003 р. (а.с. 6-8 - копія трудової книжки). Згідно Акту № 26/VІІ від 16.07.1992 р. встановлено причину нещасного випадку, який стався 13.07.1992 року, 09:30 год. з [PERSON] : «неудовлетворительное состояние производственной дисциплини, виразившееся в нарушении правил техники безопасности при ремонте кришевого оборудования дрезини на електрофицированном участке» (а.с.12-19). Позивачу [PERSON] , згідно висновку МСЕК від 09.12.1992 р., первинно, встановлено 80 відсотків втрати професійної працездатності (а.с.11). Внаслідок повторного огляду, відповідно до довідки МСЕК від 18.04.2018 р., [PERSON] встановлено 10 відсотків втрати професійної працездатності, безстроково (а.с.12). Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до стаття 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладене, суд оцінює надані докази позивачем як належні, допустимі, достовірні, та критично відноситься до доводів представника відповідача, оскільки Актом № 26/VІІ від 16.07.1992 р., підписаний начальником цеха Астаховим О.С., начальником відділу охорони праці Солодовником В.М., старшим громадським інспектором по охороні праці Дегтяревим А.Г., встановлений та визнаний факт нещасного випадку на виробництві 13.07.1992 р., який стався з [PERSON] , з вини роботодавця. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Суд вважає, що при вирішенні спору по відшкодуванню моральної шкоди, завданої позивачу [PERSON] ушкодженням здоров`я, слід застосовувати норми трудового законодавства України, які регулюють спірні правовідносини. Вперше встановлено втрату професійної працездатності [PERSON] 09.12.1992 року. Тобто, право на відшкодування моральної шкоди виникло у [PERSON] з моменту первинного встановлення йому втрати професійної працездатності - 09.12.1992 року, саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди. На час виникнення спірних правовідносин підставами для стягнення моральної шкоди, а також порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалися ст. 456 ЦК УРСР 1963 р., ст. 12 Закону України «Про охорону праці», та п.п.11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, зв`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р. (далі Правила) Згідно ст.456 ЦК УРСР 1963 р. - у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаних з виконанням ним трудових обов`язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток. Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я громадянина, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п.11,40 Правил - моральна шкода відшкодовується власником за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі встановленою за домовленістю сторін, рішенням комісії по трудовим спорам, або рішенням суду. Зокрема, п.11 ч.2 зазначених Правил (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Статтею 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати. Виходячи з зазначеного, з урахуванням статей 3 і 8 Конституції України, є підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваного мінімумом доходів громадян, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та врахувати засади розумності, виваженості та справедливості. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14, № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 8 Закону України № 294-ІХ від 14.11.2019 року «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата на час розгляду справи становить 4723,00 грн. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди дорівнює 23616,00 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. Відповідно до положень постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі № 210/5258/16-ц, провадження № 14-463цс18, у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодження здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні з`ясувати, що сума шкоди повинна бути домірною цій шкоді. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про працю, звернення працівника до суду з позовом про стягнення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежується будь-яким строком. З огляду на викладене, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо застосування строку позовної давності. У зв`язку з нещасним випадком на виробництві, [PERSON] зазнав фізичні страждання у вигляді термічного опіку тулубу, лівої верхневої кінцівки ІІ-ІІІ ступенів, травма призвела до істотних змін у його житті: втрата працездатності встановлена безстроково, продовж двадцяти років два рази на рік він проходить стаціонарне лікування у медичних закладах у різних містах України, постійно відчуває біль в голові, прозбавлений можливості влаштуватися на ту роботу, яка б забезпечила йому належний матеріальний стан, що розцінюється судом як значні моральні страждання. Тому, з`ясувавши всі обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, відповідно до наслідків що наступили у [PERSON] від отриманої травми, стан його здоров`я, тяжкість вимушених змін, зважаючи на 80% втрату ним професійної працездатності первинно, та вподальшому 10% безстроково, слід стягнути з відповідача на користь позивача 40 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що буде домірною завданій шкоді від нещасного випадку. У відповідності зі ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. (відповідно до п.5 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовами про відшкодування моральної шкоди становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму доходів громадян). На підставі ст. 3,8,43 Конституції України, ст.ст. 440-1 ЦК УРСР, ст. 3 Закону Україну "Про оплату праці",

Outcome: partial