Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

07.12.2017 представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ТОВ «Річен груп» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 26003,25 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 14813,97 грн. На обґрунтування позовних вимог вказував, що в період з 29.03.2017 по 28.09.2017 [PERSON] працював у ТОВ «Річен груп» на посаді водія автотранспортних засобів першого класу, з якої звільнився у звязку з невиплатою заробітної плати за весь період роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні підприємство не виплатило належну йому заробітну плату у розмірі 29627,23 грн. Вже після звільнення, 17.10.2017 позивачу частково було виплачено заробітну плату у розмірі 3624,38 грн. (заробітна плата за квітень 2017). Та до часу звернення з позовом до суду відповідач не розрахувався з ним повністю і заборгованість по заробітній платі становить 26003,25 грн. Також, представником позивача зазначено, що вказаними неправомірними діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягала у відчутті матеріальних труднощів, негативного впливу на стосунки в сім'ї, яку останній оцінює у розмірі 4000,00 грн. Вказане і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с. 66). Представник відповідача ТОВ «Річен груп» у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи документів (а.с.70). Згідно з наявним в матеріалах справи відзивом на позов, представник відповідача не заперечував щодо наявності заборгованості товариства перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 26003,25 грн., однак зазначав, що хоч дійсно існує заборгованість по заробітній платі позивачу, проте товариство не мало можливості сплатити кошти працівнику з причин, що виключають вину товариства, оскільки позивач у день звільнення 28.09.2017 не працював, і не ставив вимог перед товариством про проведення остаточного розрахунку при звільненні, а тому і відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та для стягнення моральної шкоди. Вважає, що вини підприємства немає у затримці виплати заробітної плати, а тому просив суд відмовити у стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, відповідачем зазначено, що така вимога є безпідставною, не підтвердженою жодним належним доказом, а розмір моральної шкоди необґрунтований (а.с.35-37). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно з копією трудової книжки позивача (а.с.10) в період з 29.03.2017 по 28.09.2017 позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Річен груп» на посаді водія автотранспортних засобів першого класу, з якої був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що не заперечується відповідачем (довідка № 6 від 29.01.2018 (а. с. 39)). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст.117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, згідно з довідкою № 6 від 29.01.2018 станом на день звернення позивача до суду існувала заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу у розмірі 26003,25 грн. (а.с.39). Однак, 30.01.2018, вже після відкриття провадження у справі, відповідач провів із позивачем повний розрахунок по заробітній платі у розмірі 26003,25 грн. шляхом перерахування грошової суми на картковий рахунок останнього, про що 26.02.2018 представником відповідача надано довідку від 23.02.2018 за вих. 15 (а.с.72). Тому, на підставі викладеного, суд доходить висновку, що провадження по справі в частині позовних вимог щодо стягнення з ТОВ «Річен груп» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Крім того, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 14813,97 грн. В цій частині позовних вимог суд зазначає таке. Згідно витягу з табелю обліку робочого часу, позивач у день звільнення 28.09.2017 не працював (а.с. 38), а тому відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем не пізніше наступного дня після його звернення з вимогою про такий розрахунок. При цьому доказів такого звернення до відповідача позивачем не надано. При цьому, враховуючи, що відповідач ТОВ «Річен груп» позову разом з доданими до нього документами не отримував (повернутий на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання), а лише 22.01.2018 отримав ухвалу суду від 10.01.2018 по даній справі, про що також зазначено відповідачем в запереченнях від 29.01.2018, а 30.01.2018 провів з позивачем повний розрахунок по виплаті заборгованості із заробітної плати, суд вважає, що за вказаний період з наступного дня від 22.01.2018 (день отримання ухвали суду) по 30.01.2018 (день фактичного розрахунку) наявна вина відповідача щодо затримки по розрахунку зі сплати заборгованості по заробітній платі позивачу, а тому обґрунтованими є позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 23.01.2018 по 30.01.2018. Кількість робочих днів за період з 23.01.2018 по 30.01.2018 становить 5. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. П. 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів. Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням (липень-серпень 2017) складає 13892,02 грн., кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 43 дні, середньоденна заробітна плата складає 323,07 грн., згідно з наданої довідки відповідача (а.с. 40). Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 23.01.2018 по 30.01.2018 становить 1615,35 грн. (323,07 середньоденна заробітна плата х 5 робочих днів). На підставі викладеного, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме в сумі 1615,35 грн. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Представником позивача зазначено, що моральна шкода, спричинена позивачу неправомірними діями відповідача полягала у відчутті матеріальних труднощів, негативного впливу на стосунки у сім'ї, яку він оцінює в розмірі 4000,00 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Всупереч вимогам ст. 23 ЦК України, а також Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, представником позивача не доведено наявності моральної шкоди саме в розмірі 4000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд доходить висновку про часткове задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 грн. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Позивача, відповідно до п.п. 1, 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 725,79 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог: 640,00 грн. за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, враховуючи, що заборгованість була сплачена відповідачем після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі; 69,79 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку пропорційно до задоволених 1615,35 грн.; 16 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди пропорційно до задоволених 100 грн. Інша частина судового збору, яка підлягала б стягненню з позивача в дохід держави, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial