Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

07 квітня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], який діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва від 31.01.2012 року, він є власником 2/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Згідно домової книги, на належній йому житловій площі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не проживають за вищевказаною адресою з січня 2012 року, що підтверджується відповідним актом. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме 2/100 частин житлового будинку [ADDRESS]; усунути перешкоди у користуванні належним йому нерухомим майном шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та його неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав наведених в позові. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Представник органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області в судовому засіданні, посилаючись на висновок, виконкому Білгород-Дністрвоської міської ради, як орган опіки та піклування, у відповідності до ст.405 ЦК України щодо недоцільності позбавлення право користування житловим приміщенням відповідачів, просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне заяву задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі акту про проведенні прилюдні торги, затвердженого відділом державної виконавчої служби Білгород-Дністровського МУЮ, [PERSON] 31.01.2012 року було видано свідоцтво про право власності 2/100 часток житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS], посвідчене приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.11). Право власності [PERSON] на 2/100 частини спірного житлового будинку зареєстровано , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.119). Згідно копії домової книги у житловому будинку [ADDRESS] проживає [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON], щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, оскільки частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Отже як вбачається з матеріалів справи відповідачі не є членом сім`ї позивача. Судом встановлено, а також ці обставини не заперечувалися сторонами по справі, що [PERSON], [PERSON], та [PERSON] не мешкають у житловому будинку [ADDRESS] з січня 2012 року, що підтверджується матеріалами справи, а також поясненнями 17 вересня 2014 року представника відповідача у судовому засіданні.(а.с.115,121) Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, не зняття з реєстрації відповідачів порушує право власності власника -тобто позивача. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на будинок, ту обставину, що відповідачі по справі не проживають в ньому з 2012 року, а також що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування 2/100 частин житловим будинком [ADDRESS], та про відмову в задоволенні решти позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial