Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (яке надалі перейменовано - в Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») 16 травня 2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 13.02.2008 року, станом на 30 квітня 2018 року, у загальному розмірі в сумі 81934 гривні 69 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 7086 гривень 27 копійок; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 62598 гривень 48 копійок; заборгованості за пенею та комісією в сумі 8110 гривень 19 копійок; штрафу (фіксована частина) в сумі 250 гривень 00 копійок; штрафу (процентна складова) в сумі 3889 гривень 75 копійок, а також витрати по сплаті судового збору, посилаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору. Свої вимоги мотивував тим, що 13.02.2008 року відповідач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг,Тарифами обслуговування кредитних карт, складає між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг, відповідно до якого, банк надав позичальнику кредит на платіжну картку, зі встановленим кредитним лімітом в сумі 500 гривень 00 копійок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав належним чином, заборгованість не погасив. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач має заборгованість, яку в добровільному порядку сплачувати не бажає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму заборгованості з відповідача. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29 травня 2018 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.08.2018 року заяву представника відповідача про розгляд цивільної справи в порядку загального позовного провадження - задоволено. Розгляд цивільної справи №520/5893/18, призначеної в порядку спрощеного позовного провадження, призначено в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. 21 серпня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом. 07 вересня 2018 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вважає доводи представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності не обґрунтованими та безпідставними. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.10.2018 року за клопотання представника відповідача було витребувано з АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо строку дії картки [NUMBER], виданої на ім'я [PERSON] на виконання кредитного договору №б/н від 13.02.2008 року, з зазначенням про строк дії якої був визначений, як кінцевий термін повернення кредиту. 06 листопада 2018 року до суду від представника позивача надійшла відповідь за вих. №399212-ВБ на зазначену ухвалу суду, в якій повідомлено, що картка [NUMBER] для виплати заробітної плати, має термін дії до 31.12.2010 року, не є кредитною карткою та не має відношення до кредитного договору №б/н від 13.02.2008 року. Стосовно строку дії договору та кредитної картки, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що дія вказаного договору у відповідності до Умов та Правил пролонгується кожні 12 місяців. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. 10 грудня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання 20.06.2019 року не з'явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак у позові представник позивача просить суд позов задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідача та його представник у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, під час розгляду справи надали відзив на позовну заяву, в якому заперечували проти задоволення вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, у зв'язку з чим, просили суд застосувати наслідки пропуску такого строкую. На підставі чого судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 лютого 2008 року відповідач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» (яке надалі було перейменовано в АТ КБ «Приватбанк») із анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до якої, банк надав позичальнику кредит на платіжну картку, зі встановленим кредитним лімітом в сумі 500 гривень 00 копійок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник у заяві надав свою згоду, що підписана ним заява від 13.02.2008 року разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Універсальна»), Умовами та правилами надання банківських послуг, складає між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом [PERSON] у вказаній заяві. Також зазначену згоду, [PERSON] підтвердив своїм підписом у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 діб пільгового періоду. У зазначеній довідці визначено, що штраф при порушенні строків сплати по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 діб, складає в сумі 250 грн. + 5% від суми позову. ПАТ КБ «Приватбанк» виконав прийняті на себе зобов'язання в повному обсязі, відкрив кредитний рахунок, надав [PERSON] кредитну картку з можливим кредитним лімітом, у визначеному сторонами розмірі відповідно до умов кредитного договору №б/н від 13.02.2008 року, що підтверджується інформацією наявною в наданому до суду розрахунку заборгованості. У зв'язку з чим, судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» виконані умови кредитного договору №б/нвід 13.02.2008 року. З наданого представником позивача розрахунку заборгованості, вбачається, що станом на 30.04.2018 року, заборгованість відповідача за кредитним договором №б/н від 13.02.2008 року складає в загальному розмірі 81934 гривні 69 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 7086 гривень 27 копійок; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 62598 гривень 48 копійок; заборгованості за пенею та комісією в сумі 8110 гривень 19 копійок; штрафу (фіксована частина) в сумі 250 гривень 00 копійок; штрафу (процентна складова) в сумі 3889 гривень 75 копійок. Невиконання відповідачем своїх зобов'язань по вищезазначеному договору, зумовило звернення АТ КБ «Приватанк» 16.05.2018 року до суду із відповідним позовом. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що банком були виконані умови договори, надано відповідачеві кредит. Доказів сплати зазначеної суми відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано. Відповідачем під час розгляду справи було заявлено заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Положення Глави 19 ЦК України, що регулюють позовну давність, вказують, зокрема, на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.2 ст. 261). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до укладеної заяви від 13.02.2008 року, а також довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 діб пільгового періоду, яку підписав [PERSON], вбачається, що строк внесення щомісячних платежів встановлено до 25 числа місяця, наступного після звітного. Оскільки умовами кредитного договору установлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Отже, аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Так, з розрахунку заборгованості по кредитному договору №б/н від 30.04.2018 року наданого представником позивача (а.с.5-7, 64-69) вбачається, що [PERSON] останнє використання кредитної картки, а саме сплата заборгованості в сумі 22,92 гривні відбулось - 18.05.2009 року. Як вже зазначалось, строк внесення щомісячних платежів сторонами за договором №б/н від 13.02.2008 року встановлено до 25 числа місяця, наступного після звітного. Отже, порушення зобов'язань [PERSON] розпочалось з 26 червня 2009 року. У зв'язку з чим, суд зазначає, що саме з вказаного періоду, а саме з 26 червня 2009 року розпочинається порушене право кредитора з неотримання від боржника чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності починається саме з моменту порушення строку його погашення, а саме з 26.06.2009року. Також суд зазначає, що з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування усіх видів заявлених до стягнення сум, а саме відсотків, пені, комісії, штрафи розпочинаються нараховуватись позивачем також з вказаного періоду. Як вже зазначалось, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) в один рік. Позивач звернувся до суду з цим позовом 16.05.2018 року. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що перебіг строку позовної давності почався з моменту настання строку погашення чергового платежу за договором тобто з 26 червня 2009 року, однак АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 16.05.2018 року, тобто за межами установленого законом строку позовної давності до всіх видів вимог, у зв'язку з чим суд доходить висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, заява відповідача про застосування строків позовної давності є обґрунтованою. Доказів на підтвердження посилань про наявність підстав перебігу позовної давності, до суду позивачем не надано. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, дослідивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з заявленими вимогами, а від так позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовна заява задоволенню не підлягає, тому понесені позивачем судові витрати до відшкодування не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed