Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в 04 серпня 1999 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №5335, посвідчений ХТБ «Ізумруд». За умовами вищезазначеного договору позивач сплатила [PERSON] 1200 грн., а він у свою чергу передав нерухоме майно -12/25 частин домоволодіння, яке розташоване у [ADDRESS]. 04.11.1999 року позивач зареєструвала право власності на зазначене майно в ХДБТІ, про, що в реєстрову книгу 319 внесено запис №3535. В подальшому 01.08.2014 року позивач звернулась до приватного нотаріуса з метою укладання договору дарування 12/25 часток домоволодіння, але в оформленні договору нотаріусом їй було відмовлено із посиланням на той факт, що договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений. Позивач, з урахуванням заяви представника позивача від 05.12.2014 року, обґрунтовуючи свої вимоги ст. ст. 47,48,71, 75, 80, 128, 227 Цивільного кодексу УРСР, ст. 15 Закону Ураїни "Про товарну біржу", звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та просить суд визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності на 12/25 частин домоволодіння. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Із матеріалів справи вбачається що 04 серпня 1999 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 12/25 частин домоволодіння, посвідчений Херсонською товарною біржею «Ізумруд». Позивач прийняла майно і своє право власності на спірний будинок зареєструвала 04 листопада 1999 року в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом'якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Тобто при вирішенні даного спору щодо договору купівлі-продажу майна, укладеного в серпні 1999 року, мають бути застосовані положення Цивільного Кодексу України 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Частиною 1 ст. 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №3 від 28 квітня 1978 року, чинної на час виникнення правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори: довічного утримання, застави, купівлі-пролажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини, дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 цК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Згідно ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. В позовній заяві позивач посилається лише на відмову нотаріуса посвідчити договір дарування частини домоволодіння та не зазначено про ухиляння [PERSON] від нотаріального посвідчення договору, а в матеріалах справи відсутні докази такого ухиляння. Інших підстав для визнання договору дійсним позивачем не заявлено, як і підстав для визнання за нею права власності. Що стосується Закону України від 10 грудня 1991 року №1965-ХІІ «Про товарну біржу», на який посилається позивач, то він є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. Посилання позивача на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», не можуть бути підставами для задоволення позову, оскільки ст.1, 2 ЦК України 1963 року встановлюють, що майнові відносини між громадянами регулюються Цивільним Кодексом України, тобто ЦК України є основним актом цивільного законодавства, а Закон України «Про товарну біржу» має відповідати йому. Статтею 227 ЦК України 1963 року не передбачено щодо можливості укладення в умовах товарної біржі угод купівлі-продажу житлових будинків без нотаріального посвідчення цих угод, як те передбачає ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Таким чином, дововори щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна і, зокрема, житлових будинків, вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Сторонами при укладенні договору на товарній біржі, не були дотримані вимоги щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, що за правилами ст. 227 ЦК України 1999 року тягне за собою недійсність договору та є підставою відмови в задоволені позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed