Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

позивачі звернулися до суду із позовними вимогами до відповідачів про поновлення строку звернення до суду, визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку, розташовану в с Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області, присілок Перевал, кадастровий номер 2620885001010010431 на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 20.05.2010, площею 0,40 га для ведення особистого селянського господарства, визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку, розташовану в с Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області, присілок Перевал, кадастровий номер 2620885001010010436 на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 20.05.2010, площею 0,4000 га для ведення особистого селянського господарства, зобовязання Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області здійснити державну реєстрацію даних земельних ділянок. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що згідно рішень [PERSON] сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області від 17.03.2010 їм надано дозволи на виготовлення технічної документації для передачі земельних ділянок у власність, на підставі яких вони звернулися до ПП «Геодезцентр» для виготовлення технічної документації, а в подальшому, на підставі виготовленої технічної документації отримали Державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме [PERSON] на земельну ділянку площею 0,40 га, серія ЯИ №787012 від 12.08.2010, кадастровий номер 2620885001010010431, а [PERSON] на земельну ділянку площею 0,40 га, серія ЯИ №787014 від 12.08.2010, кадастровий номер 2620885001010010436. В 2017 році вони вирішили поцікавитися станом земельних ділянок і виявили, що на дані земельні ділянки виготовлено інші два Державні акти на право власності на земельні ділянки, площею 0,3109 га, кадастровий номер 2620885001010010583 та 0,3000 га кадастровий номер 2620885001010010583, видані на імя [PERSON] З приводу даного питання вони зверталися до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області та голови [PERSON] сільської ради, однак жодної обґрунтованої відповіді не отримали. В той же час мають право на ці земельні ділянки, сплачували податок за користування ними, а тому просять позов задовольнити. Ухвалою суду від 18.10.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позовній заяві, вказали, що земельні ділянки з їхніми кадастровими номерами не внесені в реєстр, оскільки на них накладаються інші земельні ділянки. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, суду пояснив, що дійсно у 2007 році [PERSON] було передано у власність земельну ділянку у цьому ж присілку на підставі державних актів. Після цього, сільською радою дійсно надавався позивачам дозвіл на розробку технічної документації на відведення земельних ділянок, однак в подальшому вони до цього стосунку не мали, проектна фірма не правильно визначила місце розташування та межі земельних ділянок, що призвело до часткового накладення земельних ділянок позивачів на земельну ділянку іншої особи. Представники відповідачів ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ПП «Геодезцентр» в судове засідання не зявилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. Від представника відповідача ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, 26.12.2017 надійшло до суду клопотання про закриття провадження в справі, в задоволенні якого ухвалою суду від 28.02.2018 відмовлено. А тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення позивачів, представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. У відповідності до вимог ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з положеннями ч.2 ст.78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Зокрема, положеннями ч.1 ст.126 ЗК України (у редакції Закону України від 05.03.2009 р. N 1066-VI) було визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Крім цього, ст.125 ЗК України (у редакції Закону України від 05.03.2009 р. N 1066-VI) було передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Судом встановлено, що 12.08.2010, на підставі рішення 30 сесії 5 демократичного скликання [PERSON] сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області від 20.05.2010, було видано Державний акт на право власності на землю серії ЯИ 787012 від 12.08.2010 (а.с.12), згідно якого позивачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,4000 га, кадастровий номер 2620885001010010431, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с Кривопілля присілок Перевал Верховинського району Івано-Франківської області. Державний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011030000095. Крім цього, 12.08.2010, на підставі рішення 30 сесії 5 демократичного скликання [PERSON] сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області від 20.05.2010, було видано Державний акт на право власності на землю серії ЯИ №787014 від 12.08.2010 (а.с.13), згідно якого позивачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,4000 га, кадастровий номер 2620885001010010436, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с Кривопілля присілок Перевал Верховинського району Івано-Франківської області. Державний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011030000110. З наведеного випливає, що позивачі у відповідності до вимог чинного земельного законодавства 12.08.2010 році набули право власності на спірні земельні ділянки, отримавши відповідні правовстановлюючі документи, право власності на підставі яких було піддано державній реєстрації у визначеному на той час порядку. А тому вимоги про повторне визнання права власності на ці ж земельні ділянки та здійснення державної реєстрації права власності цих ділянок є безпідставними. До того ж, у відповідності до положень ст.128 ЗК України, передача у власність земельних ділянок є повноваженнями зокрема органів місцевого самоврядування, та не є функцією суду. Відповідно до змісту ст.2 ЦПК України суд здійснює лише захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права шляхом відновлення такого права. Однак, позивачами вимог про відновлення порушеного права власності на земельні ділянки до суду не заявлялося, як і не доведено, що діями відповідачів було порушене їхнє право власності на спірні ділянки. В той же час, з долученої відповіді Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 04.07.2017 №31-28-01-315/2-17 (а.с.14), вбачається, що позивачу [PERSON] лише розяснено неможливість встановлення фактичного місця розташування земельної ділянки через наявність технічної помилки у Державному земельному кадастрі, яка виникла при перенесенні відомостей про земельні ділянки з державного реєстру до Національної кадастрової системи та у звязку із відсутністю каталогу координат в архівному примірнику технічної документації із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку розробником якої є Івано-Франківська регіональна філія ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України". А тому суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у звязку із чим в їх задоволенні слід відмовити, понесені позивачами судові витрати на відповідачів не покладати. Одночасно, у суду відсутні підстави для поновлення позовної давності, який позивачі просять поновити, оскільки правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У даному випадку судом встановлено відсутність такого права і в задоволенні позову відмовлено в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Outcome: dismissed