Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . усунення перешкод у користуванні зазначеним жилим приміщенням шляхом виселення відповідачів та відшкодування моральної шкоди в розмір 40000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідачем [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний 06.07.2010 р. Після народження у шлюбі дитини, [INFO] вона з відповідачем вселились в квартиру [ADDRESS] , в який проживали батьки відповідача. 16.07.2010 р. [PERSON] добровільно залишив квартиру та проживав за іншою адресою, створивши нову сім`ю і до квартири не повертався. Однак, 27.01.2018 р. відповідачі з неповнолітньою дитиною вселились в квартиру, без згоди позивача, чим порушили її права. В зв`язку з відсутністю [PERSON] протягом шести місяців у спірній квартирі на підставі положень ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР позивач просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки це порушує права позивача, його реєстрація викликає необхідність погодження питання щодо вселення в квартиру інших осіб, питання приватизації квартири. Оскільки при вселенні відповідачів не було отримано згоди позивача, остання просить усунути порушення її житлових прав та виселити відповідачів з займаного жилого приміщення. Крім того відповідач зазначає, що діями відповідачів їй завдана моральна шкода, оскільки їй створені умови, які обмежують право на нормальне життя та зв`язку з суспільством, порушене її право на безперешкодне користування жилим приміщенням, що завдало їй душевних страждань. Моральну шкоду позивач оцінює в 40000 гривень. Відповідачами подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останні просять відмовити у задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, зазначаючи про те, що позивач не є членом сім`ї наймача в розумінні ст.3 СК, однак залишилась проживати в спірній квартирі після розірвання шлюбу з відповідачем і дані обставини не заперечуються. Норми житлового законодавства не передбачають у даному випадку надання згоди позивачем на вселення відповідача до квартири. Крім того, представник відповідачів зазначає, що в квартирі зареєстрований і проживає малолітній син відповідачів і у разі їх виселення будуть порушені житлові права малолітньої дитини, оскільки місце її проживання визначається за місцем проживання її батьків. Третьою особою надані пояснення, відповідно до яких остання заперечує факт створення нею сім`ї з позивачкою та ведення спільного побуту і господарства. Також третя особа підтверджує, що вона надала свою згоду на вселення [PERSON] разом з членами сі`ї до [ADDRESS] з метою надання їх допомоги та догляду. В ході судового розгляду представник позивача та позивач підтримали заявлені вимоги і обґрунтування позову, просили його задовольнити, посилаючись на те, що відповідач, виселившись в 2010 році добровільно з квартири втратив право користування нею, а вселившись з членами своєї сім`ї в 2018 році без згоди позивачки порушив її житлові права. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість, недоведеність факту постійного не проживання [PERSON] протягом 6 місяців в спірній квартирі без поважних причин, порушення прав позивача, а також зазначаючи на безпідставність вимог щодо виселення відповідачів. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась належним чином. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Ордеру № [NUMBER] , виданого 02.04.1964 р. виконкомом Київської міської Ради Сахацькій Емілії Олексіївні , разом з членами сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано право на вселення в [ADDRESS] Зазначена квартира на час розгляду справи перебуває у комунальній власності та не є приватизованою, що підтверджується листом Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації від 23.01.2018 р. № 100-100/он/3. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09.09.2008 р., про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис 294 від 06.07.2010 р. Відповідно до інформації, наданої Голосіївською районною в м.Києві державною адміністрацією в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. В силу положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, в даному випадку, позивач, звертаючись до суду з вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщення, в зв`язку з не проживанням в ньому протягом 6 місяців поспіль, повинна довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, виклавши її у постанові у справах № 760/13113/14-ц від 22.11.2019 р., справа № 490/12384/16-ц від 24.10.2018 р. Як встановлено судом, [PERSON] з липня 2010 року після розірвання шлюбу з позивачем, одружився і вимушений був орендувати інше приміщення для проживання з новою родиною, оскільки спільне проживання в [ADDRESS] було неможливим. Дана квартира складається з двох не ізольованих жилих кімнат, в яких на той час проживали батьки відповідача та колишня дружина з неповнолітнім сином. Однак, [PERSON] продовжував спілкуватись з батьками, надавати їм матеріальну допомогу, відвідував їх, а також надавав допомогу на утримання неповнолітнього сина. Зазначені обставини підтверджуються матір`ю [PERSON] , яка є третьою особою у даній справі. Крім того, судом встановлено, що саме за згодою матері - [PERSON] , наймача квартири, [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] та малолітнім сином - [PERSON] , вселились [INFO] до [ADDRESS] , оскільки мати відповідача потребує постійної сторонньої допомоги та догляду в зв`язку з похилим віком та станом здоров`я. Отже, судом встановлено, що хоча відповідач [PERSON] постійно і не проживав в спірній квартирі з липня 2010 р. до 27.01.2018 р., однак залишив квартиру в зв`язку з неможливістю проживання в ній, а отже за наявності поважних причин відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право на проживання в [ADDRESS] . Крім того, звертаючись до суду позивач просить усунути порушення її житлових прав, шляхом виселення відповідачів з [ADDRESS] . Як на підставу для виселення відповідачів позивач посилається на порушення порядку їх вселення та відсутності її згоди на це. Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , не веде з нею спільного побуту, про що зазначає остання, і залишилась проживати в спільній квартирі після розірвання шлюбу з [PERSON] , в яку була поселена як член його родини. В силу положень ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Оскільки [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , як наймача квартири, закон не вимагає наявності її згоди на вселення відповідачів до спірної квартири. Наявність у неї прав, гарантованих ст.64 ЖК УРСР, передбачає право на проживання в квартирі, користування житлом, отримання житлово-комунальних послуг, а також покладає обов`язок щодо утримання даного житла та сплату за надані послуги. Посилаючись на порушення своїх житлових прав, позивач ні при зверненні до суду, ні в ході розгляду справи не зазначила в чому саме такі права були порушені з боку відповідачів, що є підставами для виселення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право на повагу до житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, що, в свою чергу, покладає на державу обов`язок «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.90 у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.86 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18.02.99 у справі «Larkos v. Cyprus»). Параграфом 2 ст.8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у §1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом не встановлено будь-яких підстав, передбачених законом, для виселення відповідачів з займаного приміщення. Також позивач посилається на порушення з боку відповідачів її немайнових прав, а саме завдання їй моральної шкоди в зв`язку з порушенням житлових прав та незаконним вселенням відповідачів до квартири. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Позивачем не надано жодного доказу в порушення вимог ст.81 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди, а також розміру такої шкоди. Крім того, в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт порушення житлових прав позивача. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності з огляду на їх належність, достатність і допустимість, враховуючи відсутність доказів на підтвердження не проживання [PERSON] у спірній квартирі без поважних причин, порушення житлових прав позивача та наявності підстав для виселення, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення даного позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed