Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася до суду та просить визнати незаконними та скасувати розпорядження виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року про передачу у власність [PERSON] житлової квартири [ADDRESS] та видане їй виконкомом Дубровицької міської ради свідоцтво про право власності від 08 липня 2002 року. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати з оплати судового збору. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 1956 року позивач проживала разом зі своєю сім'єю в будинку по [ADDRESS]. 20 січня 1989 року виконавчим комітетом Дубровицької міської ради прийнято рішення №9, яким її житлову площу було розширено шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири [ADDRESS], де за її усним дозволом, тимчасово проживала [PERSON]. Розпорядженням виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року вищевказану квартиру без згоди позивача передано у приватну власність [PERSON], якій 08 липня 2002 року видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS]. На думку позивача [PERSON] вказану квартиру набула неправомірно, оскільки із заявою до виконкому Дубровицької міської ради про взяття її на квартирний облік [PERSON] не зверталась. Крім того відсутні відомості про розгляд виконавчим комітетом питання та прийняття відповідного рішення про взяття [PERSON] на квартирний облік. Відсутня письмова відповідь з повідомленням [PERSON] про дату взяття її на облік, виду і номера черги або про підстави відмови у задоволенні її заяви. Відсутня облікова справа на взяття [PERSON] на квартирний облік, а відтак [PERSON] могла отримати самостійне жиле приміщення тільки в разі перебування її на квартирному обліку. Також відсутні відомості про одержання [PERSON] жилого приміщення у порядку черговості, або на праві першочергового одержання. Ордер на вселення [PERSON] до вказаної квартири не видавався, відтак вселитися до вказаної квартири [PERSON] не могла. Тому позивач зазначає, що [PERSON] мала статус тимчасового жителя і самостійного права на квартиру не могла набути, а отже на даний час рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 20 січня 1989 року № 9 про передачу позивачу квартири [ADDRESS] є дійсним. Однак, реалізувати своє право позивач не в змозі, оскільки посадовими особами Дубровицької міської ради в порушення житлового законодавства було видано розпорядження № 455 від 28.03.2002 року про передачу квартири у власність [PERSON] та на цій підставі свідоцтво про право власності від 08 липня 2002 року на квартиру [ADDRESS], що є незаконними та підлягають скасуванню. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, подавши до суду заперечення проти позову, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем було пропущено строки для звернення до суду, крім того позовні вимоги позивача є безпідставними та необгрунтовані. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради № 9 від 20 січня 1989 року, вирішено розширити житлову площу [PERSON], шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.10-12). Як вбачається із розпорядження органу приватизації № 455 від 28.03.2002 року [PERSON] передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] (а.с.8). 08 липня 2002 року виконком Дубровицької міської ради видав свідоцтво про право власності на житло на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,1 м.кв. (а.с.9). Договором дарування квартири від 14 грудня 2004 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О.П., [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.126). Вказану квартиру за договором дарування від 14 березня 2014 року, [PERSON] згодом подарувала [PERSON], який на даний час є власником вказаної квартири, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 01.12.2016 року (а.с.98-100). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст.155 Житлового Кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. За змістом ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Як встановлено ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир(будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир(будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону № 2482-ХХІІ органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 5 постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Беручи до уваги фактичні обставини справи та вищезазначені вимоги закону, судом не встановлено підстав, які б свідчили про неправомірність розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002р., а також виданого на його підставі свідоцтва про право власності [PERSON] на житло від 08.07.2002р, а тому вони є такими, що прийняті згідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, як встановлено судом [PERSON] було подано всі необхідні документи для приватизації житлової квартири [ADDRESS] і вказане житло не належало до об'єктів, які не підлягають приватизації, тому в Дубровицької міської ради, не було підстав для відмови [PERSON] у приватизації займаного нею приміщення. Крім того, як свідчать матеріали справи рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 20 січня 1989 року №9, яким було розширено житлову площу [PERSON], шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири [ADDRESS], яке на думку позивача є дійсним, не може бути виконане, оскільки відсутні правові підстави поліпшення житлових умов сім'ї позивача, так як позивачу був виділений окремий житловий будинок по [ADDRESS], про що свідчить копія протоколу спільного засідання адміністрації та профкому №2 від 1992 року (а.с.92) та ордер (а.с.97). Після цього, рішенням Дубровицької міської рад народних депутатів №59 від 10.06.1993 року вирішено зняти з квартирного обліку [PERSON], у зв'язку із отримання окремого будинку по [ADDRESS] (а.с.135). Вказане свідчить, що свідоцтво про право власності на житло від 08.07.2002р., видавалось правомірно [PERSON] на підставі розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002р. Після чого вказане житло за договорами дарування від 14 грудня 2004 року та 14 березня 2014 року, які були посвідченні приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О.П. стало належити спочатку [PERSON], а потім [PERSON], право власності яких було належним чином зареєстроване, а тому підстав для задоволення позовних вимог, немає. Разом із тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Звернувшись до суду, позивач просить визнати незаконними та скасувати розпорядження виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року про передачу у власність [PERSON] житлової квартири [ADDRESS] та видане їй виконкомом Дубровицької міської ради свідоцтво про право власності від 08 липня 2002 року. Як свідчать матеріали справи у квартирі [ADDRESS] з 28 листопада 1994 року, зареєстрована [PERSON] (а.с.134), яка як встановлено із слів учасників справи, є невісткою позивача. Вказану вкартиру, як наймачу, на підставі заяви [PERSON], розпорядженням органу приватизації від 25.11.2003 року, вирішено передати в приватну спільну часткову власність (а.с.96). 17 листопада 2003 року від [PERSON] до виконавчого комітету Дубровицької міської ради надійшла заява про оформлення передачі у приватну (спільну сумісну; спільну часткову) власність квартири по 1/2 [PERSON] та [PERSON] (а.с.95). Як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №74593692 від 01.12.2016 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної, спільної, чатскової власності на [ADDRESS] (а.с.101-102). Крім того, 19.12.2003 року між КП "Будинкоуправління" та [PERSON] було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, де зазначено квартиру [ADDRESS] (а.с.94). Тобто, вказаними документами підтверджується той факт, що позивач [PERSON] не могла не знати, що у 2003 році її невіскою [PERSON] було отримано свідоцтво про право спільної, часткової власності на вказану квартиру. Крім того 15.04.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду про спільне володіння будинком та дольову участь у витратах на його володіння, відносно багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.95). Як свідчать матеріали справи, позивач зверталась до прокуратури Дубровицького району Рівненської області 16.02.2011 р. з приводу законності надання [PERSON] житла в будинку [ADDRESS] (а.с.104), що доводить, що позивачу, окрім визначеного у 2011 році було відомо про порушені, на її думку, права (а.с.104). Окрім того, ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 березня 2012 року по справі № 1706/111/12 за позовом позивача [PERSON] до Виконкому Дубровицької міської ради Рівненської області, Комунального підприємства Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації, Служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області, треті особи, які, не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконкому Дубровицької міської ради [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним і скасування розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва на право власності на житло, визнання недійсною та скасування паспортної реєстрації, прийнято рішення про закриття провадження у справі (а.с.87). Також із копії тексту вказаного адміністративного позову (а.с.85-86) вбачається, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо в 2011 році. Проте, до суду із вказаним позовом звернулась лише 19.09.2016 року. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-116цс13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов. В Постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14 був сформований висновок про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливість цієї особи знати про ці обставини. Верховний Суд України 16.11.2016 р. у справі № 6-2469цс16 зробив правовий висновок, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, та вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод передбачено. Що кожен має право на розгляд його справи судом, та Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Постановою Верховного Суду України від 03.02.2016 р. по справі № 6-75цс15 передбачено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Посилання представника позивача на ту обставину, що ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 серпня 2016 року (а.с.145) було встановлено, що позивачу починаючи з липня 2015 року вже було відомо про існування розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002 року про передачу у власність [PERSON] житлової квартири [ADDRESS], а отже вказана обставина, повторному доказуванню не підлягає, не заслуговує на увагу, оскільки судом у вказаній ухвалі було зазначено, що позивачу, станом на 01 липня 2015 року вже було відомо про існування розпорядження, що саме по собі не є твердженням, що позивачу раніше про вказане розпорядження не було відомо. Тобто, коли саме стало відомо позивачу про дану обставину, в ухвалі не вказано. А в силу вищезазначених вимог до застосування строків позовної давності вказане твердження не заслуговує на увагу. Виходячи з наведеного, суд критично оцінює доводи позивача стосовно того, що їй раніше не було відомо про прийняте розпорядження виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року про передачу у власність [PERSON] житлової квартири [ADDRESS]. При цьому, клопотань від позивача чи представника позивача про поновлення строку для звернення до суду не було заявлено, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed