Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У листопаді 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] (далі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - відповідач-1), публічного акціонерного товариства «Актабанк» (далі - відповідач-2), Ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Актабанк» Куліша Віктора Миколайовича (далі - відповідач-3) про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним. У позовній заяві позивач просить визнати договір № 2 про відступлення права вимоги від 23.03.2018 року, укладеним між ПАТ «Актабанк», підписаний Ліквідатором ПТ «Актабанк» Куліш В.М. з ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за договором №261389 від 23.09.203 року недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що про існування вказаного договору позивач дізнався наприкінці жовтня 2018 року. Про проведення аукціону та укладення договору відступлення права вимоги позивачу не було повідомлено. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2018 року матеріали справи передані на розгляд судді Кондратенко О.О. Ухвалою суду від 09.11.2018 року, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У відзиві на позовну заяві 06.02.2019 року, відповідачем-1 зазначено, що укладення договору про відступлення права вимоги, не змінювало умови кредитного договору та відповідачем-1 не нараховувалось штрафних санкцій. Позивачем не надано належних доказів порушень при укладанні договору про відступлення права вимоги. Ухвалою суду від 29.01.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи до судового розгляду. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-910 від 02.10.2020 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Рибаку М.А. у зв`язку із відпусткою судді Кондратенко О.О. Ухвалою суду від 05.10.2020 року, справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,18.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ «АКТАБАНК» укладено Договір про комплексне обслуговування карткового рахунку та банківської платіжної карти № [NUMBER] , відповідно до якого ПАТ «АКТАБАНК» відкриває позивачу картковий рахунок № [NUMBER] . 23.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ «АКТАБАНК» укладено Договір про відкриття та обслуговування овердрафту по картковому рахунку № [NUMBER] (далі - Кредитний договір), відповідно до якого ПАТ «АКТАБАНК» на поточний рахунок позивача № [NUMBER] встановлюється кредитний ліміт в сумі 100 000 грн. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2015 року в справі №752/7012/15-ц позовні вимоги ПАТ «АКТАБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 141 209,23 грн. 23.03.2018 між ПАТ «АКТАБАНК» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» було укладено Договір № 2 про відступлення прав вимоги (далі - Договір відступлення прав вимоги), відповідно до умов якого ПАТ «АКТАБАНК» відступає шляхом продажу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні Банку, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором права вимоги Банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами поруки та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором №261389 від 23 вересня 2013р., укладеним з ПАТ "АКТАБАНК" в сумі 265809,24 грн., з яких: 100000 грн. - заборгованість за основним боргом; 165809,24 грн. - заборгованість за процентами. Згідно п. 4.1 Договору №2 відступлення права вимоги сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору, новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 3 160 375,00 грн. без ПДВ. Згідно п. 4.1 Договору №2 Грошові кошти, у розмірі 3 160 375,00 грн. без ПДВ, сплачені покупцем продавцю до моменту укладання цього Договору на підставі Протоколу електронних торгів № UA-EA- 2018-02-21-000031-а від 15.03.2018 р. складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Покупець - ТОВ «ФК «ЄАПБ». За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач зазначав, що підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійним є те, що позивача не було поінформовано про укладання такого договору. Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання нам своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України, встановлює, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу відповідно до вимог ст. 1079 ЦК України є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3. 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин. що вчиняється батьками (усиновлювачами). не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відступлення прав вимоги, згідно вимог ст. ст. 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу Позивача, зазначену в Кредитному договорі, від імені ПАТ «АКТАБАНК» направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 29). Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14.05.2020 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача-1 про заміну сторони виконавчого провадження. Разом з тим, суд не приймає до уваги ухвалу, як підставу для задоволення позову, оскільки відмова в заміні сторони виконавчого провадження не є доказом недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог ст. 203 ЦК України, а тому не є підставою для визнання договору недійсним. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Разом з тим, позивачем не наведено та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення спірним договором його прав та інтересів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позові вимоги задоволенню не підлягають. заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: dismissed