Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форум», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» про захист прав споживача та визнання відступлення права вимоги недійсним. Позов мотивовано тим, що 14.05.2008 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк форум», був укладений кредитний договір №123/08/20-Z за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику суму кредиту в розмірі 75000 доларів США. За користування кредитом була встановлена процентна ставка 14% річних. Термін повернення кредиту 11.05.2018року. даний кредит відповідно до кредитного договору був наданий на споживчі цілі (п.1.1 договору). Даний кредит відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, п.1.2 Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 року та п.2 ч. 7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» даний кредит є споживчім. Таким чином, до правовідносин по Кредитному договору, що додатково підтверджується Постановою Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №5, рішенням Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів», причому протягом всього часу дії кредитного договору. Нещодавно, від сторонніх осіб, які представились як працівники Фінансової компанії, позивачу стало відомо що кредит було відступлено іншому кредитору, і на сьогодні кредитором є ТОВ «ФК «Амбрелла», і що позивач винний їм сплатити 64000 доларів США, хоча з останніх перегорів із ПАТ «Банк Форум» останній пропонував набагато меншу суму, щоб закрити заборгованість, приблизно 6000-7000 дол. США. Так, 30.01.2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» (надалі- Відповідач-1) та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (надалі - Відповідач-2) був укладений договір відступлення прав вимоги № 1283-Ф. Відповідно до умов зазначеного договору Первісний кредитор передав (відступив), а Відповідач-2 прийняв всі права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі й до [PERSON] , кредитний договір №123/08/20-2 від 14.05.2008 року. 29.03.2019року між Відповідач-2 та ТОВ «ФК «Амбрелла» (надалі - Відповідач-3) був укладений договір про відступлення прав вимоги №1283. Відповідно до умов зазначеного договору Первісний кредитор передав (відступив), а Відповідач-3 прийняв всі права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі й до [PERSON] , кредитний договір №123/08/20-2 від 14.05.2008 року. Проте, вважаю вищевказані договори відступлення права вимоги від 30.01.2019року та 29.03.2019 року в частині відступлення права вимоги щодо мого кредитного договору є незаконним, укладеними з порушенням вимог чинного законодавства та умов кредитного договору, та є таким, що порушує права та охоронювані законом інтереси позивача як споживача банківських послуг. З метою забезпечення виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору було укладено між АКБ «Форум» та майновим поручителем [PERSON] договір іпотеки від 14.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. реєстровий №1438. Відповідного до даного договору було передано в іпотеку квартиру площею 65,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (нова назва [ADDRESS]) . Оскільки, предмет іпотеки, забезпечує виконання кредитного договору в іноземній валюті, а саме доларах США, предмет іпотеки, а саме квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 65,2 кв.м., що с єдиним місцем проживання, тому проводити відступлення права вимоги, відчуження не можливо. Відповідно до п.1 Договору відступлення прав вимоги №1283-Ф від 30.01.2019 року та п.1 Договору відступлення прав вимоги №1283 від 29.03.2019 року, зокрема, передбачено, шо Новий кредитор сплачує Банку (Первісному кредитору) за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Як вбачається зі змісту Договору відступлення прав вимоги №1283-Ф від 29.03.2019року, а саме пункту 4 Договору, закріплено, що сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор (згідно договору це ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), до моменту укладення цього Договору, сплачує Банку грошові кошти у сумі 4800184,57 грн., ціна відступлення. Також, відповідно до п. 4 Договору відступлення прав вимоги №1283 від 29.03.2019 року, сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор (згідно договору це ТОВ «ФК «Амбрелла»), в день укладення цього договору , сплачує Первісному кредитору грошові кошти в сумі 1040000 грн., ціна відступлення. Спеціальним договором, по суті спрямованим на передачу права вимоги, є договір факторингу. Таким, чином на укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги №114/51 від 12.12.2017 року розповсюджуються і правила щодо договору факторингу. Проте, як вбачається на момент укладення Договорів відступлення прав вимоги від 30.01.2019року та 29.03.2019 року відповідачі-2 і 3 не мають ліцензії на відповідну діяльність з факторингу. Просить визнати Договір відступлення прав вимоги №1283-Ф від 30.01.2019 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в частині передачі прав по кредитному договору №123/08/20-2 від14.05.2008 року укладений між АКБ «Форум» та [PERSON] - недійсним. Визнати Договір відступлення прав вимоги №1283 від 29.03.2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» в частині передачі прав по кредитному договору №123/08/20-2 від 14.05.2008рокуукладений між АКБ «Форум» та [PERSON] - недійсним. Ухвалою суду від 26.12.2019 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 20.02.2020року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засіданні позивач та його представник не з`явились надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали, просили задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.05.2008 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк форум», був укладений кредитний договір №123/08/20-Z за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику суму кредиту в розмірі 75000 доларів США. За користування кредитом була встановлена процентна ставка 14% річних. Термін повернення кредиту 11.05.2018року. даний кредит відповідно до кредитного договору був наданий на споживчі цілі (п.1.1 договору). 30.01.2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» був укладений договір відступлення прав вимоги № 1283-Ф. Відповідно до умов зазначеного договору Первісний кредитор передав (відступив), а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» прийняв всі права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі й до [PERSON] , кредитний договір №123/08/20-2 від 14.05.2008 року. 29.03.2019року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Амбрелла» був укладений договір про відступлення прав вимоги №1283. Відповідно до умов зазначеного договору Первісний кредитор передав (відступив), а ТОВ «ФК «Амбрелла» прийняв всі права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі й до [PERSON] , кредитний договір №123/08/20-2 від 14.05.2008 року. Позивач в позовній заяві посилається на те, що п. 3 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення в іноземній валюті» визначано, що кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи і у відповідності до цього робить акцент на те, що за ст. 203 ЦК України Зміст правочину не можу суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Його моральним засадам. Таким чином, Позивач стверджує, що Договір відступлення прав вимоги № 1283-Ф від 30.01.2019 року укладений між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та Договір відступлення прав вимоги № 1283 від 29.03.2019 року укладений між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «АМБРЕЛЛА» суперечить ст. 512, 514 ЦК України, ч. З Закону України «Про Мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак, суд з даним твердженням позивача не погоджується з наступних підстав. Відповідно до пункту 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» : Дія підпункту 3 пункту 1 Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи. Відповідно до вимог статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», 13 березня 2014 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 135 «Про віднесення ПАТ «БАНК ФОРУМ» до категорії неплатоспроможних», про що зроблені відповідні записи в Реєстрі активів неплатоспроможних банків. З викладеного вбачається, що позивач неправомірно посилається на ЗУ ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки його дія не поширюється на правовідносини, які виникли між ПАТ «Банк Форум», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Амбрелла», відповідно до пункту 7 даного Закону. Крім того, позивач вважає, що Договір відступлення прав вимоги № 1283-Ф від 30.01.2019 року укладений між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та Договір відступлення прав вимоги № 1283 від 29.03.2019 року укладений між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «АМБРЕЛЛА», є договорами факторингу, операції з якими підлягає ліцензуванню. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Законодавством не обмежується передача прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. В той же час, цесія є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Враховуючи викладене факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: - первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; - новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування);- новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу новою кредитора можуть бути самими різними - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України). Позивач, у свою чергу, при обґрунтуванні визнання вказаних договорів саме як договорів факторингу не бере до уваги про факт відсутності фінансування, або будь якої іншої з наведених ознак, що унеможливлює визначення вказаних договорів, як договорів факторингу, у розумінні чинного цивільного законодавства. Окрім того, Позивач не надає жодних доказів, які б доводили наявність, або відсутність таких ознак, а вказані ознаки, які Позивач наводить у позовній заяві притаманні також договорам цесії та договорам купівлі-продажу права грошової вимоги. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вказані договори не можуть бути договорами факторингу, а є договорами цесії, операції з якими не потребують отримання дозволів (ліцензії) від контролюючих органів. До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11.09.2018 р. по справі №909/968/16, у якій визначив, що: «Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за тату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.». Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. При цьому, як вже зазначалось вище, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що спірні договори є договорами цесії, які не підлягають ліцензуванню, а отже ТОВ «ФК «Амбрелла» діяло в рамках чинного законодавства при їх укладенні, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed