Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення з житлового будинку за № 8а по вул. Стуса в м. Ковелі. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по вул. Стуса, 8а в м. Ковелі Волинської області. У вказаному житловому будинку на даний час зареєстровані відповідачі у справі та він. Реєстрація була проведена за згодою попереднього власника майна. У 2011 році шлюб між ним та [PERSON], був розірваний. Після розлучення вони залишилися проживати в будинку. На початку 2015 року він звернувся з усним проханням до відповідачів у справі звільнити займане приміщення та знятись з реєстраційного обліку оскільки мав намір продати будинок. Однак на його неодноразові звернення відповідачі не реагують. У червні 2016 року він звернувся з письмовою вимогою про виселення. Реєстрація відповідачів у належному йому житловому будинку призводить до порушення його майнових та немайнових прав, як власника житла. Після зміни власника будинку ні закон, ні договір не дають право відповідачам користуватися ним. Враховуючи викладене, з метою захисту порушених прав, змушений звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, подавши письмове заперечення на позовну заяву, в якій зазначила, що позивачу дійсно належить житловий будинок 8а по вул. Стуса, що у м. Ковелі, який він ще будучи у шлюбі з нею придбав. У 1996 році вона одружились з позивачем, у 2003 році розлучились, згодом знову одружились і у 2011 році знову розлучились. З 1997 року і по сьогодні вона та їхня з позивачем дочка - відповідачка по справі, зареєстровані та проживають у вказаному будинку. Необхідність звернення до суду позивачем викликана радше моральною неприязню до неї та до дочки, ніж реальною необхідністю продажу будинку, оскільки вони не можуть вжитися як одна сім'я. Неодноразові її намагання та прохання щодо нормальних сімейних відносин позивачем ігноруються, він твердо переконаний, що вона йому бажає зла і всіляко цьому потурає. У 2004 році вона зверталася до суду з заявою при визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя. Однак за сукупністю життєвих обставин, порушене питання не вирішила і наразі повторно вирішує вказане питання. За весь час їхнього з дочкою проживання вони не порушували правила співжиття, не здійснювали ніякого насильства в сім'ї щодо позивача, навпаки застосування погроз та образ було з боку позивача як до неї, так і до дочки і на її думку викликане неприязню до неї. Внаслідок таких дій позивача вона та дочка постійно перебувають в стані психологічної напруги, страху, тривоги. В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, саме по собі не може бути підставою для виселення та зняття з реєстрації інших осіб, які там правомірно проживають. Більше того, не є підставою для виселення членів сім'ї власника будинку, в тому числі й колишніх, і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством, за яким згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Припинення сімейних відносин не впливає на сервітутне право особи, яка його набула, і не припиняє його. [PERSON] здійснює оплату комунальних послуг, будинок вона разом з дочкою утримують, підтримують порядок та чистоту як у будинку так і на прибудинковій території. Альтернативного житла в них не має. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала з підстав, викладених в поданому аналогічному письмовому запереченні. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, підтримавши подані відповідачами заперечення. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 06.02.2017 року, яке відповідно до Ухвали апеляційного суду Волинської області від 21.03.2017 року залишено без змін, встановлені наступні фактичні обставина по справі і зокрема: Сторони по справі, а саме [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб 26.04.1996 року, який був розірваний за рішенням Ковельського міського суду від 09.07.2002 року. За час шлюбу у сторін народилась 19.09.1997 року дочка [PERSON], тобто відповідачка по справі. 28.10.2008 року сторони уклали повторний шлюб, який повторно за рішенням Ковельського міськрайонного суду від 28.03.2011 року було розірвано. З часу першого одруження вони проживали та продовжують проживати у спірному будинку. Зазначена обставина підтверджена Довідкою (виписка з домової книги про склад сімї та прописку) від 13.04.2016 року, так і самою домовою книгою, відповідно до якої відповідачка [PERSON] зареєстрована у спірному будинку на постійне проживання з 02.07.1997 року, а дочка, відповідачка по справі, [PERSON] з 1998 року. Вказаним вище судовим рішенням встановлено також, що спірний будинок був набутий позивачем до першого шлюбу сторін, тобто до 26.04.1996 року і прийнятий в експлуатацію та 22.01.1996 року зареєстрований на імя [PERSON]. Позивачем відповідно до договору дарування від 19.08.2002 року будинок було відчужено [PERSON] Іншим договором купівлі продажу житлового будинку від 27.12.2011 року встановлено, що [PERSON] (обдарована особа) продала, позивач [PERSON] придбав у власність спірний житловий будинок. Право власності зареєстровано в органах БТІ, що підтверджено відповідними Витягами про державну реєстрацію прав та про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів. Тобто судом встановлено, що на момент вселення в житловий будинок, який є власністю [PERSON] відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] мали статус членів сімї власника будинку. Відповідно до ст.\~156 ЖК України\~та ст.\~405 ЦК України\~право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст.\~405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.\~\~ Відповідно до ст.\~156 ЖК України\~члени сім'ї власника будинку, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ст.ст.\~9,\~156,\~157 ЖК України\~сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) будинку не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Отже, виходячи з зазначених положень закону, колишній член сім"ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає\~\~колишній член сім"ї право користування цим будинком лише з підстав,\~передбачених ч. 2\~ст. 405 ЦК України. Отже, оскільки будинок перебуває у приватній власності, тому у власника є право, на підставі статті\~405 ЦК України, визнати члена сім'ї таким, що втратив право на житло. Що стосується вимог позивача та посилання його в позові на норми цивільного законодавства, а саме: на ст. 391 ЦК України у відповідності з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, на ст. 383 ЦК України згідно якої власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, то суд бере до уваги, що як на момент вселення у спірний жилий будинок відповідачів, так і на момент предявлення позову, так і на даний час власником житлового будинку є позивач. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, №6-55662св10, згідно з якими право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. А відтак, оскільки судом встановлено безспірно ті обставини, що позивач по справі є власником будинку в якому за його згодою були вселені члени його сімї на момент після одруження та народження дочки і їх фактичне проживання по даний час як членів сімї, незважаючи на розірвання шлюбу, то вони також не можуть бути виселені і з підстав викладених в позові. Статтею\~60 ЦПК України\~передбачено обов'язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, з підстав наведених вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed