Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати незаконним накази № 90-к від 18.09.2012 року, № 1-к від 08.01.2013 року про звільнення з роботи та поновлення на роботі на посаді лісничого Корбутівського військового лісгоспу. При цьому посилається на те, що у відповідності до наказу № 13 від 11.10.2011 року він займав посаду лісничого Корбутівського військового лісництва Державного підприємства «Житомирський військовий лісгосп». 18.09.2012 року позивач звернувся з заявою до адміністрації ДП «Житомирський військовий лісгосп» про надання щорічної відпустки та з проханням звільнити його в останній день відпустки. Згідно з наказом № 134-т від 18.09.2011 року строк відпустки за період роботи з 10.08.2010 року по 09.08.2012 року склав період з 19.09.2012 року по 13.11.2012 року. У період відпустки, в процесі аналізу фінансового становища родини, позивач вирішив не покидати роботи, про що в усному порядку повідомив директора 23.09.012 року. Наступного дня 24.09.2012 року позивача викликали на роботу, де вручили наказ № 90-к, датований ще 18.09.2012 року, згідно якого його звільнено із посади в останній день відпустки -13.11.2012 року. Ознайомившись з даним наказом, позивач написав заяву, в якій повідомив про своє небажання звільнятися. Однак, 04.10.2012 року позивачем отримано відповідь про відмову у відкликанні та визнанні недійсною заяви про звільнення. Оскаржені накази відповідача вважає виданими з невірною формуліровкою його звільнення у звязку з тим, що він не давав згоди на його звільнення та не давав згоди на своє звільнення "за згодою сторін"і тому вважає їх незаконними. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позові, просив їх задовольнити. Зазначив, що заяву від 24.07.2012 року він писав. В 2010 році він вже був звільнений з роботи, але суд поновив його на роботі. Представник відповідача Кулик Т.Б. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вказала, що 24.07.2012 року позивач не заперечував, що писав заяву на роботі. 08.01.2013 року позивач передав матеріальні цінності і не виходив на роботу з 30.12.2012 року по 08.01.2013 року. 28.02.2013 року видано ще один наказ відповідачем про внесення змін. Згідно з ст. 60 ЦПК України, позивачем не наведено доказів для задоволення позову. Представник відповідача Артеменко А.В. в судовому засіданні просила в позові відмовити. 3-я особа [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримує. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Із встановлених обставин між сторонами по справі випливають трудові правовідносини. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у відповідності до наказу №13 від 11.10.2011 року працював в ДП «Житомирський військовий лісгосп» лісничим Корбутівського лісництва. 24.07.2012 р. він звернувся до директора підприємства із заявою про надання йому чергової відпустки з 1.08.2012 р. з наступним звільненням із займаної посади за згодою сторін в останній день відпустки. Однак, в зв'язку з виробничою необхідністю та за згодою [PERSON], ця заява не розглядалась. 18.09.2012 р. [PERSON] вдруге склав заяву про надання відпустки та звільнення в останній її день, на підставі якої в цей же день були прийняті накази № 134-т про відпустку до 13.11.2012 р. та № 90-к про наступне звільнення [PERSON] з 13.11.2012 р. Оскільки питання із звільненням [PERSON] станом на 18.09.2012 р. було вирішене, 19.09.2012 р. підприємство звернулось в Державну екологічну інспекцію у Житомирській області із листом № 393, в якому йшлося про перевод працівника інспекції [PERSON] на посаду лісничого. 24.09.2012 р. підприємством був виданий наказ № 91-к, яким [PERSON] був прийнятий виконуючим обов'язки лісничого Корбутівського лісництва на період відпустки [PERSON] до 13.11.2012 р., а з 14.11.2012 р. - лісничим вказаного лісництва. В подальшому, в зв'язку з хворобою [PERSON] і наданням останнім лікарняних листків, відкликання з відпустки в зв'язку з виробничою необхідністю, його відпустка продовжувалась, а день звільнення переносився: наказом № 150-т від 30.10.2012 р. відпустка [PERSON] продовжена по 23.11.12 р.; наказом № 101 -к від 30.10.2012 р. датою звільнення [PERSON] є 23.11.2012 р.; наказом № 105 - к від 12.11.2012 р. [PERSON] надана невикористана частина відпустки тривалістю 10 календарних днів з 24.11.2012 р. та встановлена дата звільнення 03.12.2012 р.; наказом № 108-к від 13.11.2012 р. датою звільнення [PERSON] є 04.12.2012р.; наказом № 165-т від 29.11.2012 р. відпустка [PERSON] продовжена по 14.12.12 р.; наказом № 109-к від 29.11.2012 р. датою звільнення [PERSON] є 14.12.2012 р.; наказом № 171-т від 14.12.2012 р. відпустка [PERSON] продовжена по 17.12.12 р.; наказом № 116-к від 14.12.2012 р. датою звільнення [PERSON] є 17.12.2012 р.; наказом № 175-т від 20.12.2012 р. відпустка [PERSON] продовжена по 20.12.12 р.; наказом № 117 - к від 20.12.2012 р. датою звільнення [PERSON] є 20.12.2012 р.; наказом № 120 - к від 29.12.2012 р. датою звільнення [PERSON] є 02.01.13 р.; наказом N° 1- к від 08.01.2013 р. датою звільнення [PERSON] є 08.01.2013 р.; наказом N2 11-к від 28.02.2013 р. датою звільнення [PERSON] є 30.12.2012 р. [PERSON] просить суд визнати незаконними накази № 90-к від 18.09.2012 р. та №1-к від 08.01.2013 р. і поновити його на роботі. Мотивує вимоги тим, що після виходу у відпустку вирішив не звільнятись, письмово повідомив про це керівництво підприємства. Також вважає, що на його посаду незаконно було переведено іншого працівника - [PERSON] Вимоги позивача суд вважає безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству. Встановлено, що 24.07.2012 р. [PERSON] звернувся до директора підприємства із заявою про надання йому чергової відпустки з 1.08.2012 р. з наступним звільненням із займаної посади за згодою сторін в останній день відпустки. Проте в зв'язку з виробничою необхідністю та за згодою [PERSON], ця заява не розглядалась, а була задоволена його повторна заява від 18.09.2012 р. наказами N° 134-т про відпустку до 13.11.2012 р. та № 90-к про наступне звільнення з 13.11.2012 р. Посилання позивача на той факт, що підставу звільнення - за згодою сторін він вказав під тиском не може бути взяте до уваги, оскільки відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, цю обставину позивач не довів належними та допустимими доказами згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Пояснення [PERSON] та [PERSON] суд не може взяти за основу, оскільки відповідно до ст.ст.63, 180 ЦПК України свідки допитуються безпосередньо в судовому засіданні. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 з наступними змінами та доповненнями, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП ( за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. На відміну від звільнення за власним бажанням (ініціативою) працівника, при припиненні трудового договору за угодою сторін можливості відкликання працівником своєї заяви не передбачено. Інші доводи позивача та документи, які містяться в матеріалах справи не дають підстав для задоволення позову. Крім того, посилання позивача на те, що територіальною інспекцією з питань праці у Житомирській області за результатами їх перевірки листом від 25.01.2013 року за № 238 було встановлено, що йому не оплачено день його звільнення 08.01.2013 року не може бути підставою для поновлення на роботі. Позивачем може бути заявлено вимогу про стягнення заробітної плати за цей день. Оскільки така вимога не заявлялась позивачем, то суд її і не розглядав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконними оспорених наказів відповідача та поновлення на роботі за безпідставністю. В свою чергу, відповідно ст. 88 ЦПК України стягнення судових витрат з відповідача задоволенню не підлягає у зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed