Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її свекруха [PERSON] , яка за життя склала заповіт від 18.07.2012 року своїм онукам [PERSON] іта [PERSON] , однак24.04.2015 року уклала договір довічного утримання з [PERSON] хоча під час вчинення цих правочинів її свекруха [PERSON] хворіла, внаслідок чого в неї розвивалися та прогресували патологічні розлади, що обумовлювали не усвідомлювання своїх дій. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд постановити рішення, яким визнати договір довічного утримання, укладений 24 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечив, посилаючись на те, що у висновку судово-психіатричного експерта № 529 від 09.08.2017 року зазначено, що померла [PERSON] могла розуміти характер своїх дій та керувати ними, на час складення оскаржуваного договору довічного утримання. Третя особа до судового засідання не з`явилася про дату, місце та час повідомлялася належним чином. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно дост.215 ЦК України,підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою,шостоюстатті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 16постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правиласт. 225 ЦК Українипоширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно дост. 145 ЦПК України,зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно дост. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч. 2 ст.1257 ЦК Українисуд відповідно дост. 145 ЦПК Україниза клопотанням хоча б однієї із сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Стаття 216ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно зі ст.236ЦК України, правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі, не породжує переходу права власності до набувача. У судовому засіданні встановлено, що, згідно з заповітом [PERSON] від 18.07.2012 року, посвідченим державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мусієнко К.П., зареєстрованим в реєстрі за № 8-915, вона заповідала [PERSON]та [PERSON] у належну їй квартиру [ADDRESS] в рівних частках кожному( а.с.7). Крім того, 24.04.2015 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 1526, предметом якого є квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.07.2015 року. Відповідно до ч.ч. 2, 3ст. 203 ЦК України,особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору довічного утримання недійсними, позивач, як підставу позову, зазначає, що волевиявлення померлої не було вільним та не відповідало її волі, оскільки через хворобу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно зіст. 82 ЦПК України,кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Для встановлення психічного стану померлої в момент складання договору довічного утримання, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент укладання договору довічного утримання, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 105 ЦПК України). Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору довічного утримання з підстав, передбачених ч. 1ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа у момент складання договору довічного утримання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02.11.2011 в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Для встановлення обставин, заявлених позивачем в позові, судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання про те чи могла [PERSON] розуміти свої дії і керувати ними під час укладання договору довічного утримання на користь [PERSON] . Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № № 529 від 09.08.2017 року зазначено, що померла [PERSON] могла розуміти характер своїх дій та керувати ними, на час складення оскаржуваного договору довічного утримання( а.с. 73-76 том2). Відповідно до вимог статей110,112,113 ЦПК України,висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленимистаттею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Відповідно до п. 17постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Суд, вивчивши матеріали справи та висновк судово-психіатричної експертизи, дійшов висновку, що даний висновок судово-психіатричного експерта від 09.08.2017 № 529 є належним та допустимим доказом у справі, оскільки він є повними, не викликає сумніви в його правильності, про що, є висновок фахівця в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено того, що при укладенні договору довічного утримання [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed