Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

До суду 17.10.2017 року звернувся [PERSON] з позовними вимогами про стягнення з Державної служби України з надзвичайних ситуацій про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 09.03.2012 року, в розмірі 120000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач перебуваючи на посаді начальника управління цивільного захисту ГУ МЧС в Одеській області, при виконанні службових обовязків, потрапив в дорожньо-транспортну пригоду за участю штатного службового автомобіля, який належить ГУ МЧС в Одеській області, під керуванням штатного водія служби цивільного захисту ГУ МЧС в Одеській області. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав пошкодження, яки привели до значного погіршення здоровя, внаслідок чого його встановлена друга група інвалідності з 60 відсотковою стійкою втратою професійної дієздатності та потребою забезпеченням автомобілем з ручним керуванням та коляскою з електроприводом, що на думку позивача є підставою для стягнення моральної шкоди саме з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки. До судового засідання позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та підтримкою позовних вимог саме до відповідача. Представник відповідача надав письмові заперечення проти позову (а,с 149), та у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що Державна служба з надзвичайних ситуацій є неналежним відповідачем, враховуючи той факт, що транспортний засіб на момент аварії належав на праві власності Аварійно-рятувальному загону спеціального призначення Міністерства з надзвичайних ситуацій, та водій який керував транспортним засобом проходив службу саме в вищенаведеному загоні спеціального призначення, а правонаступником наведеного загону є Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, який є окремою юридичною особою, яка і повинна нести самостійну цивільну відповідальність. Як встановлено у судовому засіданні З 1978 року позивач проходив службу в Збройних Силах України. З 1996 року по грудень 2015 року проходив службу цивільного захисту. В березні 2012 р., перебуваючи на посаді начальника управління цивільного захисту ГУ МЧС в Одеській області, при виконанні службових обов'язків, потрапив в дорожньо-транспортну пригоду. Як вбачається із змісту акту розслідування нещасного випадку, що стався 9 березня 2012 року приблизно о 07 год. 18 хв. ДТП сталося на службовому автомобілі Mitsubishi L-200 р/н 8021 41 за участю старшого прапорщика служби цивільного захисту [PERSON] - водія групи радіаційно-хімічного та бактеріологічного захисту Аварійно-рятувальної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління МНС України в Одеській області (т.1 а/с 179). Відповідно до матеріалів розслідування вищезазначеного ДТП винним у його скоєнні був визнаний водій зазначеного автомобіля [PERSON], зокрема комісією спеціального розслідування нещасного випадку, що стався в ГУ МНС України у Одеській області встановлено, що на мокрій ділянці дороги, рухаючись в тумані га службовому автомобілі, водієм транспортного засобу не була вибрана безпечна швидкість руху, що призвело до виїзду автомобіля на ліве узбіччя дороги по напрямку руху та перекидання транспортного засобу. Згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію № 8021 41 власником автомобіля Мitsubishi L-200 реєстраційний номер 8021 Ч1 є Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління МНС України в Одеській області, (т.1 а/с 118). Як вбачається із полісу № АА/7076409 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів сторонами цього договору є страховик ПрАТ "УПСК" Департаменту транспортного страхування та врегулювання та страхувальник ДАРС АРЗ СП ГУ МНС України в Одеській області строк дії якого з 05.09.2011 по 04.09.2012 рік (т.1 а/с 75). Отже на момент здійснення дорожньо-транспортної пригоди 09.03.2012 транспортний засіб Мitsubishi L-200 р/н 8021 Ч1, був застрахований балансоутримувачем - РС АРЗ СП ГУ МНС України в Одеській області (код СДРПОУ 35303860), який 07.06.2012 перейменовано на Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління МНС України в Одеській області, а з 31.05.2013 на Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області (далі АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області), що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та осіб-підприємців та громадських формувань від 07.12.2017 № [NUMBER] (т.1 а/с 119). Відповідно до Статуту АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області, затвердженого Головою ДСНС України [PERSON] 08.11.2016, АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області є підрозділом територіального підпорядкування зі статусом державної аварійно-рятувальної служби. Він відноситься до сфери управління ДСНС, підпорядковується ГУ ДСНС України в Одеській області (т.1 а/с 133). Згідно підпункту 1.14 пункту 1 цього Статуту, АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області є бюджетною установою, юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки тощо. Загін є правонаступником прав та обов'язків Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного територіального управління МНС України в Одеській області. Підпунктом 1.16 пункту 1 цього Статуту визначено, що АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області несе відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах належного йому майна згідно чинним законодавством. Загін не несе відповідальності за зобов'язаннями ДСНС, ГУ ДСНС України в Одеській області, відповідно ДСНС та ГУ ДСНС України в Одеській області не несуть відповідальності за зобов'язаннями АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області. Правовідносини повязані із стягнення моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування: моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Ч. 4 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. За змістом ст. 1167 ЦК, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Отже, у ч. 2 ст. 1167 ЦК передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення Цивільного кодексу України - моральна шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. В даному випадку у судовому засіданні встановлено, що джерело підвищеної небезпеки - автомобіль Мitsubishi L-200 р/н 8021 Ч1, на відповідної правової підставі, на момент дорожньо-транспортної пригоди, знаходився у володінні та користуванні Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, який є окремою юридичною особою, яка і повинна нести відповідальність внаслідок ДТП. У відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Дані положення визначені у ч.1-3 ст. 13 ЦПК. Судом приймається до уваги, що заперечення відповідача були доведені до відома позивача, однак останній наполягав на позовних вимогах саме до даного відповідача. Згідно вимог ч.1,2 ст. 51 ЦПК право заміни відповідача у суду є виключно при наявності відповідного клопотання позивача. Враховуючи, що у даному випадку позовні вимоги заявлені саме до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, а у судовому засіданні не доведено з боку позивача, що саме даний відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, яке сталось 09.03.2012 року, суд вважає позовні вимоги не доведеними у судовому засіданні а тому відмовляє у задоволенні позову. Враховуючи, що підставою відмови у задоволенні позовних вимог є подання позову до неналежного відповідача, суд вважає недоцільним досліджувати обставини повязані із доведеністю розміру моральної шкоду, враховуючи що дані обставини повинні бути зясовані при розгляді справи із належним відповідачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed