Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Після смерті рідної баби [PERSON], він, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину, яка, окрім іншого, складається з земельної ділянки площею 0,51 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, розташованої в с. Михайлівка Диканського району Полтавської області. Вказуючи на те, що через відсутність відомостей про цю земельну ділянку у Держгеокадастрі, позбавлений можливості нотаріально оформити свої спадкові права на неї, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Не погоджуючись з вказаними позовними вимогами, третя особа по справі [PERSON] подала зустрічний позов про усунення від права спадкування позивача [PERSON], який є спадкоємцем за заповітом після померлої баби [PERSON] В обґрунтування свого зустрічного позову [PERSON] зазначила, що вона, як спадкоємець за законом, після смерті баби також звернулася до нотконтори з заявою про прийняття спадщини. На думку [PERSON], позивач [PERSON] по винен бути усунутий від спадкування як спадкоємець за заповітом, так і за законом. Оскільки не здійснював догляду за нині померлою бабою, яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані та потребувала догляду і просила останнього про такий догляд. З вказаних обставин [PERSON] просить суд усунути позивача [PERSON] від права спадкування після померлої баби [PERSON] 08.10.2018 року, ухвалою суду, вказаний зустрічний позов прийнято до провадження та об'єднано з первинним. Позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON], подав у встановлений законом на це строк, відзив на зустрічну позовну заяву. У вказаному відзиві [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, а проти зустрічних заперечив, мотивуючи це тим, що [PERSON] в обґрунтування своїх доводів щодо невиконання ним свого обов'язку по утриманню померлої баби [PERSON], жодних належних та допустимих доказів не надає. Окрім того [PERSON] вказує, що останній здійснював догляд за своєю бабою [PERSON], жодних домовленостей щодо складання заповіту на його ім'я в взамін на догляд за нею, між ним та останньою не було. Вказана допомога та догляд здійснювалися добровільно, а позивач за зустрічним позовом [PERSON] такої турботи відносно своєї померлої баби не виявила. [PERSON] у своєму відзиві також зазначає, що він постійно приїздив до своєї нині померлої баби [PERSON], остання видала на його ім'я довіреність, якою уповноважила його сплачувати всі відповідні платежі від її імені, а також здійснювати інші необхідні дії та вчиняти правочини. Окрім цього, останній сплачував комунальні платежі померлої [PERSON] на підтвердження чого подав до суду відповідні квитанції, а також письмові пояснення свідків. Окрім цього позивач за первинним позовом [PERSON] вказує, що він разом зі своєю матір'ю забирали бабу [PERSON] з моргу, організовували її поховання та несли витрати пов'язанні з цим. Сама позивач за зустрічним позовом [PERSON] не була навіть на похованні баби, чим проявила своє зневажливе ставлення до останньої, як її онука. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано до суду заперечення на первинний позов [PERSON], у якому остання вказала, що позивач [PERSON] до складання нині померлою бабою [PERSON] заповіту на його користь виявляв до неї неповагу, окрім того вона заперечує проти пояснень останнього щодо його допомоги нині померлій, оскільки він офіційно не працював. Нині померла [PERSON] проживала у незадовільних житлових умовах,а позивач [PERSON] не здійснював догляд за її домоволодінням, здавав на металобрухт плити та конфорки, а газовий балон забрав собі. Окрім цього, забирав кошти отриманні нею від здачі в оренду земельних ділянок. Нині покійна [PERSON] неодноразово скаржилась своєму синові покійному синові про те, що її онук [PERSON] тисне на неї та вимагає скласти на його ім'я заповіт. На думку позивача за зустрічним позовом [PERSON], позивач за первісним позовом [PERSON] не доглянув належним чином свою нині померлу бабу [PERSON], а також на даний момент не здійснює догляд за могилою останньої. На відміну від нього остання разом зі своєю матір'ю постійно приїздила до баби підтримувала та допомагала їй, здійснювати процедури особистої гігієни. Окрім того, останній під час їхніх відвідин баби [PERSON] виганяв їх, мотивуючи це тим, що він її спадкоємець. З вказаних обставин, позивач за зустрічним позовом та третя особа за первинним [PERSON] заперечує проти позову [PERSON] і просить відмовити у задоволенні його позову. В судовому засіданні позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON], свої позовні вимоги підтримав, а проти зустрічних заперечив, з мотивів вказаних у відзиві на зустрічний позов, окрім того додав, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] жодних доказів, в підтвердження наведених нею доводів щодо неналежного утримання ним баби [PERSON], не надала. Окрім цього, на думку [PERSON] те, що [PERSON] після декретної відпустки вийшла на роботу жодним чином до розгляду справи не відноситься. Останній зазначив, що він скористався своїм правом на спадкування за заповітом, в установленому законом порядку прийняв спадщину, тому вимоги позивача за зустрічним позовом про усунення його від цього права, є безпідставними та й такими, що не ґрунтуються на законі. Саме посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] на обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги щодо ухилення його від надання допомоги бабі, яка через похилий вік була у безпорадному стані, оскільки правила частин 3-5 ст.1224 ЦК України не поширюються на відносини, що регулюють спадкування за заповітом. З наведеного вище, [PERSON] - відповідач за зустрічним та позивач за первинним позовом, просить суд задоволити його позовні вимоги, та відмовити у задоволенні зустрічним, оскільки такі є безпідставними. Позивач за зустрічним позовом [PERSON], та її мати, представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] зустрічну позовну заяву підтримали из обставин викладених у позові. Проти первинного позову позивача [PERSON] заперечували просили суд відмовити у його задоволенні з підстав зазначених у зустрічному позові та заперечені на первинний позов. При цьому, представник позивача за зустрічним [PERSON] в суді зазначила, що позивач [PERSON] не заслуговує на спадщину, яка відкрилась після смерті баби, оскільки він належно не здійснював догляд за нею, а відправив доживати останню у психіатричну лікарню. Окрім цього, представник позивача за зустрічним позовом зазначила, що її довірителька як спадкоємець за законом також має право на частку у спадковому майні, як онука померлої, яка на відміну від [PERSON] піклувалася про бабу та ставилась до останньої з повагою. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Диканського району Полтавської області /далі - [PERSON] сільська рада/ в засідання не з'явився, в вказаним органом надіслано на адресу суду відзиви на позови, згідно яких відповідач визнав первинний позов в повному обсязі, а при вирішенні судом спору за зустрічним позовом, покладається на розсуд суду та просить розглянути справу без участі його представника. Представник третьої особи - Диканської державної нотаріальної контори Полтавської області /далі - Диканська держнотконтора/ - в судове засідання не з'явився. Однак, представник вказаної третьої особи подав свої письмові пояснення щодо вказаних позовів, у яких зазначив, що при вирішенні спорів покладається на розсуд суду, окрім цього просив розгляд справи провести у його відсутність. Дослідивши документи справи, заслухавши пояснення позивача за первісним позовом [PERSON] та представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] , свідків та оцінивши наявні в справі докази у сукупності, суд приходить до висновку, що первинний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід вімовити, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 грудня 2017 року в м. Полтава померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КЕ № 360293, виданого 11 грудня 2017 року Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради. За життя нині померлій [PERSON], на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 024141, виданого 22 вересня 1995 року [PERSON] сільською радою народних депутатів, належала земельна ділянка площею 0,51 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що розташована в с. Михайлівка Диканського району Полтавської області. Вказаний Державний акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. Належність вказаної земельної ділянки нині померлій [PERSON] також підтверджується довідкою про нормативну грошову оцінку та Витягами з технічної документації, які видані 21.06.2018 року Відділом у Диканському районі Головного Управління Держгеокадастру у Полтавській області. Однак, з матеріалів справи вбачається, що відомості про вказану спадкову землю в Державному земельному кадастрі відсутні. Положенням ст. 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту реєстрації цих прав. Однак зміст ст. 125 ЗК України та порядок реєстрації земельних ділянок був змінений у 2009 році, а Закон України "Про Державний земельний кадастр" почав діяти з 01.01.2013 року, тобто після одержання [PERSON] у власність земельної ділянки та видачі Державного акта, який у визначеному на той час порядку був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 284. Сама по собі відсутність реєстрації цієї землі у Держгеокадастрі не позбавляла нині померлу [PERSON] права власності на це майно. В той же час, відповідно до положень ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вказана вище земельна ділянка належала померлій [PERSON] на законних підставах, і є спадковим майном, хоча за життя нею в Держгеокадастрі зареєстрованою не була. Судом встановлено, [PERSON] до дня смерті проживала [INFO] Зареєстрованих осіб, які б проживали за вказаною адресою разом з нині померлою [PERSON] не було, що підтверджується довідкою виданою відповідачем по справі. Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ч. 2, 1233 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися після його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як вбачається з копії заповіту посвідченого 07 червня 2012 року секретарем Стасівської сільської ради, що на випадок своєї смерті, нині померла [PERSON] заповіла все своє майно своєму внукові [PERSON] - позивачу по справі. Судом встановлено, що вказаний заповіт [PERSON]К не скасовувався, та недійсним не визнавався. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії виданої 15.08.2018 року, Диканською державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті [PERSON] на підставі заяви позивача було заведено спадкову справу, у якій також мається заява від [PERSON], третьої особи по справі, про прийняття спадщини. Інші особи з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Однак, позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цю спадкову землю, через відсутність відомостей про неї у Держгеокадастрі. Згідно ч. 1, 2 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.\~\~Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. З письмових пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та їх усних пояснень даних ними в судовому засіданні, вбачається, що нині померла [PERSON] скаржилась на свого онука [PERSON], який не завжди їй допомагав продуктами, просив у неї кошти на власні потреби, влаштував її до психіатричної лікарні, а також не відвіз її до лікарні, коли остання отримала опіки рук. Разом з тим, кожен із свідків не підтвердив того фауту, що померла [PERSON] мала намір усунути свого внука позивача за первісним позовом [PERSON] від заповіту. Такої інформації судом не було почуто і надано з боку представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] Окрім цього\~з пояснень\~представника позивача\~за зустрічним\~позовом [PERSON], яка в судовому засіданні в порядку ст. 92 ЦПК України була допитана в якості свідка пояснила, окрім іншого, що останній після складання померлою бабою заповіту на його користь, заборонив їй та її дочці [PERSON] відвідувати нині померлу [PERSON]. Не здійснював належний догляд за останньою, як за особою, яка потребувала такого, приїздив до неї тільки в той день коли їй давали пенсію. Однак на відміну від останнього вона та її дочка позивач за зустрічним позовом [PERSON] постійно допомагали нині померлій бабі по господарству, на городі, доглядали її ставились до неї з турботою. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. З огляду на викладене вище, а також беручи до уваги те що, дані свідки зазначали показання з чужих слів, а саме зі слів померлої, яка скаржилась на [PERSON], вони не підтверджені іншими доказами, а також інші покази, на підтвердження яких позивачем за зустрічним позовом не подано інших доказів, судом не можуть бути визнаними допустимим доказом. Будь-яких доказів на підтвердження вказаних вище фактів позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та її представником [PERSON] суду не надано. Таким чином, з огляду на досліджені докази по справі кожного окремо так і їх в сукупності, позивачем за зустрічним позовом факт ухилення [PERSON] від надання спадкодавцеві, померлій бабі [PERSON], допомоги, так і факт перебування її в безпорадному стані через похилий вік не доведено. Саме ухилення [PERSON] від надання допомоги бабі [PERSON] не знайшло свого підтвердження в суді, оскільки згідно наданих останнім чеків вбачається, що він купував нині померлій бабі ліки та інші медичні засоби, здійснював оплату за її комунальні послуги, що також підтверджено відповідними квитанціями, поніс витрати на її поховання. Дане, в своїй сукупності прямо вказує на здійснення ним піклування за своєю бабою, як за спадкодавцем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про усунення [PERSON] від спадкування за законом задоволенню не підлягають. Позивач за первинним позовом [PERSON], як спадкоємець за заповітом після померлої [PERSON] частково оформив, як спадкоємець за заповітом право власності на частину спадкового майна, а саме будинковолодіння розташоване по вул. Центральній, 9 в с. Михайлівка Диканського району Полтавської області, що вбачається з належно завіреної копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.08.2018 року третьою особою по справі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач за зустрічним позовом у справі [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, а тому встановлені абз. 2 ч. 3, та ч. 5 ст. 1224 ЦК України правила щодо усунення від права на спадкування на нього не поширюються. Окрім того, жодного позову про скасування заповіту або визнання його недійсним до суду не подано. Враховуючи, що спірна земельна ділянка належала померлій [PERSON] на законних підставах, позивач як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину після смерті баби, третя особа [PERSON] хоча і звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак в даному випадку не підпадає під категорію осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадкуванні, а тому не має права на таке спадкове майно, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первинного позову та визнання за позивачем [PERSON] права власності на вказане спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed