Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

01.06.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить суд: встановити факт проживання її разом зі спадкодавцем - бабусею [PERSON], яка померла [INFO], з 2001р. та на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], та факт прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON], яка померла [INFO],шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON], яка померла [INFO], право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у зв'язку із тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок на ім'я спадкодавця, який би був зареєстрований в установленому законом порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Ухвалою суду від 19.06.2018 року витребувано від приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В судовому засіданні від 04.09.2018р. були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які пояснили, що дійсно позивач [PERSON] проживала з 2001р., на день смерті її бабусі [PERSON], яка померла [INFO], та і на теперішній час проживає, у житловому будинку в [ADDRESS]. Позивач вела спільне господарство з бабусею, доглядала її, хоронила її. Після смерті бабусі доглядала за будинком, вела господарство. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до довідки №1463 від 24.07.2017р. виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області у відповідності із записом у по господарській книзі виконавчого комітету №13 [PERSON]належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Дана інформація підтверджена листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1047 від 31.07.2018р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 534 ЦК УРСР (1963 рік) встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій. Так, відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 27.10.2001 року, виданого Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] померла [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до заповіту, посвідченого 02.10.2001 року секретарем Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі під №523, [PERSON] усе своє майно, у т.ч. і житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], заповіла [PERSON]. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом та спадщину прийняла шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою №748 від 17.04.2018р. виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, заяву про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 року) немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко\~Р.І.з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], письмовою відповіддю нотаріуса за №69/02-14 від 14.02.2018р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку із тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок на ім'я спадкодавця, який би був зареєстрований в установленому законом порядку. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Копія такої довідки наявна у матеріалах справи. Належність спадкодавцю майна, про яке зазначає позивач у позовній заяві, підтверджується, у том числі, листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за № 1047 від 31.07.2018 року. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.08 року до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Так, факт проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла [INFO], на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та підтверджено довідкою №748 від 17.04.2018р. виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. Враховуючи викладене, на думку суду правомірними є вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті баби [PERSON], яка померла [INFO], на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved