Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

16 лютого 2016 року Банк через свого представника за довіреністю № 3734 К-Н-О від 04 вересня 2015 року /ас.15/ [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] 35025,26 грн. кредитної заборгованості та судові витрати у розмірі 1378,00 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що 29 вересня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNH4KS20970163, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 1365,24 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду про те, що підписана Заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] у порушення ст.ст.526, 527, 530 Цивільного кодексу України та умов Договору свої зобов'язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед Банком, яка станом на 12.01.2016 становить 35025,26 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1329,74 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8980,71 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 22570,75 грн., а також із штрафів відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 1644,06 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував /ас. 1/. Відповідач повторно не з'явилася в судове засідання. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача двічі надсилалися судові повістки рекомендованими листами з повідомленням про вручення відповідно до правил ст.74 ЦПК України, однак всі вони були повернуті до суду за закінченням терміну зберігання. Згідно службових відміток підприємства поштового звязку на конвертах судові повістки доставлялись адресату і не були вручені на судові засідання 22.03.2016,07.04.2016, що свідчить про те, що насправді адресат за місцем проживання відсутній, однак це не звільняє його від обовязку отримання судових повісток. У цьому випадку відповідно до правила абз.5 ч.5 ст. 74 ЦПК вважається, що судовий виклик вручено належним чином. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, представник позивача не заперечує проти ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 197 ЦПК України, за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом за матеріалами справи встановлено, що 29 вересня 2005 року [PERSON] подала до відділення Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заяву позичальника № DNH4KS20970163, чим підтвердила, що підписана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) складає між нею і банком кредитно заставний договір, відповідно до якого відповідач отримав строковий кредит на купівлю товарів народного споживання та сплату комісії банку та компанії в сумі 1365,24 гривень на строк 36 місяців по 29.09.2008 включно, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «10» по «17» число кожного місяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 54,59 гривень для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов /копії ас. 7-12/. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» /копії ас. 14,16-17/. Відповідно до заяви позичальника № DNH4KS20970163, банк відкриває позичальнику рахунок № 29095050070761 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Згідно п. 4.2. кредитного договору, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачкою заяви позичальника № DNH4KS20970163, додатками до якої є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Правовідносини що склалися між сторонами, є договірними і врегульовані нормами Цивільного кодексу України /далі ЦК України/. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Отже, як убачається з матеріалів справи, між сторонами спору виникли відносини на підставі Кредитного договору № DNH4KS20970163 від 29.09.2005 року, який укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], що складається із заяви та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), При зверненні до суду позивачем долучено до позовної заяви копію Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), де пунктом 3.2.7. передбачено, що позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування Кредитом відсотки, винагороду й неустойку (штраф, пеню), не пізніше дати, зазначеній в повідомленні Банку, передбаченому п.п. 3.3.1., 3.3.2., 3.3.3 даних Умов. Пунктом 5.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У справі, що розглядається, суд звертає увагу на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктами 5.1 та 5.3 яких при порушенні Позичальником строків платежів по будь якому з грошових зобовязань, передбачених Договором, Позичальник зобовязаний сплатити пеню та штрафні санкції, не містять підпису відповідача. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили таку відповідальність при порушенні договірних зобовязань, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобовязання, не змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 29 вересня 2005 року, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника від 29 вересня 2005 року також відсутні дані про те з якими саме Умовами була ознайомлена [PERSON] Верховний Суд України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. У зв'язку із цим, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 29 вересня 2005 року. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для врахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору. За заявленими вимогами позивач зазначає, що станом на 12.01.2016 року наявна заборгованість відповідача на загальну суму у розмірі 35025,26 грн., яка включає заборгованість за кредитом у розмірі 1329,74 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 8980,71 грн., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 22570,75 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг у виді фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної складової частини штрафу у розмірі 1644,06 грн. /ас. 5-6/. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] у частині вимог про стягнення пені в розмірі 22570,75 грн. та штрафів: 500,00 грн. (фіксована частина), 1644,06 грн. (процентна складова), що безпосередньо передбачено Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), оскільки позивачем не доведено той факт, що долучені до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) дійсно є складовою частиною укладеного 29 вересня 2005 року між сторонами правочину, так як вони не містять підпису позичальника та відсутні достовірні дані про те, що [PERSON] була ознайомлена саме з цими Умовами, якими визначено відповідальність щодо стягнення неустойки за порушення умов кредитного договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Суд розглядає справу у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог ст. 60, 137 ЦПК України. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, за викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні лише в частині заборгованості за кредитом та по процентам за користування кредитом, у зв'язку з чим підлягають задоволенню частково. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому, стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у розмірі 405,64 грн. пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: dismissed