Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

В жовтні 2020 року [PERSON] та малолітній [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] звернулися до суду з цивільним позовом про визнання недійсним одностороннього правочину, а саме дій [PERSON] по переміщенню їх спільного сина [PERSON] , 2013 року народження в жовтні 2017 року територією України з м. Хорол Полтавської області до с. Крюківщина, києво-Святошинського району Київської області та зміну місця проживання дитини з адреси: [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS] без відома та згоди батька [PERSON] . В подальшому позивач змінив предмет позову, в зв`язку з чим просив суд визнати дії [PERSON] по переміщенню їх спільного сина [PERSON] , 2013 року народження в жовтні 2017 року територією України з м. Хорол Полтавської області до с.Ккрюківщина, Києво-Святошинського району Київської області та зміну місця проживання дитини з адреси: [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS] без відома та згоди батька [PERSON] - протиправними. В обгрунтування зміненого позову зазначив, що позивач 2 - малолітній [PERSON] , 2013 року народження є його і відповідачки сином. Вказав, що від народження їх син проживав разом із ним та відповідачкою за адресою [ADDRESS] , при цьому відповідачка з сином були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу в лютому 2016 році, відповідачка без його дозволу перевезла сина за місцем своєї реєстрації та стала чинити йому опір в спілкуванні з дитиною. Це стало підставою для звернення позивача до Хорольського районного суду Полтавської області з позовом про встановлення порядку та способів участі батька у вихованні сина. Судом першої інстанції 23 вересня 2016 року було встановлено порядок і способи участі батька у вихованні сина, а судом апеляційної інстанції 03 листопада 2016 року цей порядок було змінено. Зазначає, що після зверення до викоання рішення апеляційного суду Полтавської області відповідачка без його дозволу в жовтня 2017 року перевезла сина до с.Ккрюківщина, Києво-Святошинського району Київської області, де стала проживати з ним по [ADDRESS] . Посилаючись на те, що дії позивачки по перевезенню сина без його дозволу не відповідають ч.2 ст.313 ЦК України, ст.ст. 160-162 СК України та ч.2 ст.13 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" просив суд визнати її дії протиправними. В судовому засідання позивач [PERSON] свої позовні вимоги та вимоги заявлені в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] підтримав просив їх задовольнити. Обгрунтовуючи позов, зазначив, що обраний ним спосіб захисту порушеного права спрямованих на захист інтересів дитини в спілкуванні з батьком, а також його інтересів на участь у вихованні сина, створенні йому належних умов, забезпечення можливості повернення сина за попереднім місцем проживання в м. Хорол. Представник позивача - адвокат Фокій Б.В. в судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позов просив задовольнити. Відповідка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідачки - адвокат Павелко Р.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав, що позивачами обрано ненележний спосіб захисту, не передбачений ст. 16 ЦК України, якщо суд і знайде підстави констатувати дії відповідачки [PERSON] по перевезенню дитини в інше місце проживання територією України, протиправними, це не зможе поновити порушені права позивачів, а буде свідчити про контатацію певного факту порушеного права, що не передбачено ст. 16 ЦК України. Також, представник відповідачки просив застосувати строки позовної давності, у випадку, якщо суд знайде підстави для задоволення позову, мотивуючи це клопотання тим, що перевезення дитини мало місце в вересні 2017 року, а позивач звернувся до суду в жовтні 2020 року. Вивчивши матеріали справи, допитавши сторони, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , 2013 року народження, що народився в шлюбі міх ними, укладеному 15 вересня 2007 року. 03 лютого 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Хорольського районного суду Полтавської області. В період шлюбу позивачі та відповідачка проживали в [ADDRESS] , після розірвання шлюбу, а саме в кінці лютого 2016 року відповідачка [PERSON] переїхала із сином за місцем своєї з сином реєстрації, за адресою: [ADDRESS] . В подальшому відповідачка [PERSON] переїхала разом із малолітнім сином в жовтні 2017 року до с.Ккрюківщина, Києво-Святошинського району Київської області, де стала проживати з ним по [ADDRESS] . Вказані обставини не заперечуються сторонами. Норми цивільного права на які посилається позивач [PERSON] , а саме ч.2 ст.313 ЦК України, містять вимогу щодо надання згоди батьків (усиновлювачів) на пересування дитини, яка не досягла 14 років теритрією України. При цьому вказані норми не містять категоричної вимоги на отримання одним із батьків згоди від іншого батька на пересування дитини територією України. Вказана норма регулює питання пересування дитини, а не зміни нею місця проживання. В даному випадку відповідач [PERSON] змінила місце проживання дитини без згоди батька, при цьому рішення органу опіки та піклування, чи рішення суду про визначення місця проживання дитини немає, що також не заперечується сторонами по справі Наявність обов`язкової згоди іншого із батьків виникає у випадках виїзду малолітньої дитини за кордон, чи зміни місця реєстрації дитини, так як ці питання регулюються додатково спеціальними нормативними актами. Визначення місця проживання дитини регламентується ст. 160 СК України, де в ч.1 цієї статті зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків. Таким чином [PERSON] змінивши місце проживання спільної із позивачем дитини без його згоди, порушила вимоги ст. 160 СК України, ця обставина є об`єктивною, вона ніким не заперечується, і може мати певні юридичні наслідки. Разом з тим, встановлення в порядку позовного провадження протиправності дій відповідачки по зміні місця проживання дитини, не є визначеним ст. 16 ЦК України способом захисту порушеного права. Факт перевезення дитини матір`ю до іншого місця проживання територією України без згоди батька (за умови, якщо місце проживання не визначене судом, чи органом опіки та піклування), не може бути самостійним предметом судового спору, так як констатація судом такого факту не здатна вирішити спір по суті, захистити порушене право позивача, відновити попередній стан сторін спору, чи іншим чином вплинути на ситуацію. Вказана вимога може бути підгрунтям інших позовних вимог, наприклад визначення місця проживання дитини з батьком, чи інших вимог спрямованих на захист інтересів батька чи дитини, а також вимог які спраямовані на повернення сторін в попередній стан. Цивільний кодекс та спеціальні нормативні акти не містить норм, які передбачають можливість визнання в судовому порядку дій чи бездіяльності фізичних осіб протиправними, як спосіб захисту порушеного права. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Виходячи з того, що позивачем [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту, його позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed