Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

позивач фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася до [PERSON] про відшкодування збитків (упущеної вигоди) в сумі 670 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка неналежним чином виконувала свої обов'язки за договором, лише частково виконала замовлення у вересні 2013 року, а у жовтні та листопаді 2013 року взагалі не приступила до виконання взятих на себе зобов'язань. У зв'язку з цим просить стягнути упущену вигоду в сумі 670 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Просить позов задоволити. Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила, подала письмові заперчення на позовну заяву (а.с. 36-37), та пояснила, що 28.09.2013 року написала заяву на ім'я [PERSON] про звільнення з роботи (а.с. 60-61), а тому вказані угоди було розірвано та немає підстав для відшкодування збитків позивачу. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, вказав про те, що відповідачка правомірно розірвала угоду з позивачем згідно вимог чинного ЦК України, а тому жодних зобов"язань у неї перед позивачем не виникло та не існує. Вислухавши пояснення відповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 вересня 2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено цивільно-правову угоду №17 за місцем впровадження дій: [ADDRESS] та цивільно-правову угоду №18 за місцем впровадження дій: [ADDRESS], відповідними додатками до них. (а.с. 6-17). Відповідно до п.1 Розділу 1 вказаної угоди замовник доручає, а виконавець приймає зобов'язання на свій ризик і за своїм професійним досвідом, відповідно до умов цієї угоди, виконати роботу (надати послугу), пов'язану із викладанням програм учням (студійним) арт-студії з напрямку «Образотворче та декоративне мистецтво»; показ вправ та контроль за їхнім виконанням; несе власну відповідальність за самопочуття своїх підопічних. Відповідач взяв на себе зобов'язання виконати планове замовлення у студії за адресою: [ADDRESS] у вересні 2013 року - 3 учні, у жовтні 2013 року - 15 учнів, у листопаді 2013 року - 27 учнів, що підтверджується додаткам №1 до договору №17; за адресою: [ADDRESS] у вересні 2013 р. - 2 учні, у жовтні 2013 р. - 10 учнів, у листопаді 2013 р. - 15 учнів, що підтверджується додатком №1 до договору №18. Як стверджує представник позивача, на момент подачі позову відповідач частково виконав замовлення у місяці вересні 2013 року, а у жовтні та листопаді 2013 року взагалі не приступив до виконання взятих на себе зобов'язань. Крім цього, позивач посилається на те, що у випадку неможливості відповідачем безпосередньо надати послуги він згідно п.6 розділу І укладених Договору № 17 та Договору № 18, зобов'язаний самостійно організувати виконання роботи (надання послуг), у випадку будь-яких тимчасових змін, а отже провести самозаміну. Стверджує, що цього пункту угод також відповідачем не було виконано, а саме не організовано надання послуг іншим виконавцем. Покликається ткож на те, що позивачем було складено акти про прогул (а.с.21- 23), згідно яких завідчено, що відповідач не виконував свої обов"язки за вищевказаними договорами виконання робіт (надання послуг). 10 жовтня 2013 року позивач надіслав на адресу відповідачки претензію №22 (а.с. 19-20), в якій вказав на умови укладених договорів та обгрунтував суму збитків, які просив відшкодувати та повідомив про розірвання угоди в односторонньому порядку. Позивач стверджує, що при належному виконанні відповідачем укладених між ними договорів, міг би отримати доходи, які, як він вважає, стали його збитками в сумі 670 грн. (360 грн. по договору №17 та 310 грн. по договору №18). Суд з твердженнями позивача не погоджується з наступних підстав. 28.09.2013 року відповідачка звернулася (направалило поштою) до позивача із заявою про звільнення її з роботи, в якій вказала про незаконність вищезаначених укладених угод, як таких, що порушують трудове законодавство (а.с.60-61). Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Суд зазначає, що правом односторонньої відмови від договору про надання послуг наділений не лише замовник, а й виконавець за умови повного відшкодування замовнику завданих збитків. Крім того, суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що на момент написання відповідачем заяви про розірвання договору відповідачу було нанесено матеріальних збитків. До того ж, суд звертає увагу на те, що відповідно до вищевказаної статті ЦК України вказані договори вважаються розірваними з моменту відмови відповідача від виконання договору, тобто з 28.09.2013 року. Відповідно до п. 1 розділу 2 спірних договорів виконавець приймає до виконання «Планове замовлення» від замовника на поточні місяці в загально зведеній схемі, в якій за основу відображається фінансова частина надходжень замовнику від реалізації абонементів до даного виконавця, згідно додатка №1, який є невід'ємною частиною даних угод. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що він міг би отримати вигоду у сумі 670 грн., яку упустив внаслідок невиконання взятих на себе відповідачем зобов'язань, оскільки в підтвердження таких доводів суду не надано жодного допустимого доказу. Таким доказом згідно вищевказаного пункту спірних договорів мали б бути реалізовані абонементи на заняття, яких позивачем не представлено. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, враховуючи наведене вище та досліджені у своїй сукупності докази суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Судові витрати необхідно залишити за позивачем у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed