Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі і оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому зазначив, що відповідно до наказу № 64 К від 06.03.1996 року працював в клінічній лікарні «Феофанія» Державного управління справами, на посаді, лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади медичної допомоги приймального відділення . Наказом № К-185 від 29 червня 2016 року був звільнений за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, тому що в якості підстави для звільнення зазначено факт відсутності [PERSON] на робочому місті 03.06.2016 року. Проте, 03.06.2016 р. він знаходився в лікарні на зборах у заступника головного лікаря на якому було до нього доведено що він працювати не буде. Крім того, 03.06.2016 р. працював лікар [PERSON], відповідно до графіка який Позивач склав. Оскільки бригада працювала за іншим графіком вирішив зареєструвати заяву про обмін чергуваннями, яку завідувач канцелярією не прийняла і яку потім він направив рекомендованим листом . Позивач просить суд поновити його на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади невідкладної допомоги у складі Відділення анестезіології та інтенсивної терапії (кардіологічного); відмінити наказ клінічної лікарні «Феофанія» № К-185 від 29 червня 2016 року «про звільнення з роботи» згідно п.4 ст.40 КЗпП та видати відповідний наказ «про внесення змін в трудову книжку» про його відміну та недійсність; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.08.2016 року до дня поновлення на роботі , який на день подання позову становить 275067 гривень 90 копійок.; стягнути компенсацію за перебування на листку непрацездатності, з 01.07.2016 року по 23.08.2016 року у розмірі 42069 гривень 80 копійок; моральну шкоду в сумі 50000 гривень; винести негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати середньої заробітної плати за три місяці; відновити інші суміжні з заробітною платою права; принести публічне вибачення головним лікарем Семенівом Ігорем Петровичем. Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON], зазначивши, що відповідно до службової записки [PERSON] він 03.06.2016 року був відсутній на робочому місці, не повідомив про причини своєї відсутності, про що був складений акт (а.с. 64) відсутності на робочому місці Позивачем. [PERSON] було запропоновано надати пояснення щодо відсутності на робочу місці, на що 07.06.2016 р. він відповів відмовою про що складено акт (а.с. 63). 07.06.2016 року відповідно до доповідної записки начальника відділу кадрів [PERSON] (а.с.62) було доведено до головного лікаря факт вчинення проступку Позивачем та рекомендації щодо застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Оскільки Позивач був членом первинної профспілкової організації клінічної лікарні «Феофанія», на вимогу ст..49 КЗпП України адміністрація зробила подання до профспілкової організації для отримання згоди на звільнення [PERSON]. На що була дана згода відповідно до протоколу профспілкового засідання (а.с. 60-61). 01.07.2016 року [PERSON] було запропоновано ознайомитись з наказом про звільнення та отримати трудову книжку, на що він відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки про що складено відповідний акт (а.с. 59). Відповідач просив застосувати строки позовної давності та у задоволенні позову [PERSON] відмовити, у зв'язку із спливом строків позовної давності, відсутності правових підстав для задоволення позову та пред'явлення позовних вимог. Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій вказується, що [PERSON] був обізнаний щодо винесення наказу про його звільнення, що він сам же і зазначає у своїй позовній заяві, але отримати наказ № К-185 від 29 червня 2016 року про його звільнення та трудову книжку відмовився (а.с.223-224). Незважаючи на скорочені строки позовної давності встановлені ст. 233 КЗпП Відповідач вважає, що оскільки [PERSON] знав про факт звільнення, а саме 01.07.2016 р., звернення його до суду у листопаді 2017 р. відбулось із порушенням строку позовної давності. Відповідач просить застосувати до позову [PERSON] строки позовної давності, у зв'язку з чим просить у позові відмовити . Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник Відповідача клінічної лікарні «Феофанія» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив задовольнити заяву про застосування строків позовної давності, а в задоволенні позову просив відмовити. Представник головного лікаря клінічної лікарні "Феофанія" також просив відмовити в задоволенні позову . Суд, дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення Позивача, представника Відповідача та третьої особи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до наказу №64 К від 06.03.1996 року працював в клінічній лікарні «Феофанія» Державного управління справами, на посаді, лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади медичної допомоги приймального відділення. (а.с.9-12) 03.06.2017 року відповідно до доповідної в.о. старшої медичної сестри приймального відділення було встановлено факт невиходу Позивача на роботу за графіком (а.с.190-194). За даним фактом було складено акт від 03.06.2016 р. про відсутність [PERSON] на робочому місці без дозволу, протягом робочого дня, а саме - 4 годин 25 хвилин. ( а.с. 64-65) Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. 07.06.2016 р. Позивач відмовився від надання пояснень щодо причини відсутності на робочому місці, про що складений акт.(а.с. 63) 07.06.2016 року відповідно до доповідної записки начальника відділу кадрів [PERSON] було доведено до головного лікаря факт вчинення проступку Позивачем, та рекомендації щодо застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України про що зазначене підтверджується матеріалами справи. (а.с. 62) Статтею 49 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав передбачених п.4 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник 08.06.2016 року Відповідач звернувся з поданням №1-09/2/916 до первинної профспілкової організації клінічної лікарні «Феофанія» про надання згоди на звільнення [PERSON]. 22.06.2016 року протоколом засідання профспілкового комітету клінічної лікарні «Феофанія» від 22.06.2016 року №27 було надано згоду на звільнення позивача згідно п.4 ст.40 КЗпП України. (а.с. 60-61) 29.06.2016 року наказом «про звільнення» № К-187 Позивача було звільнено з роботи з 01.07.2016 року за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. (а.с. 13) 01.07.2016 року Позивач відмовився від ознайомленням з наказом про звільнення та отримання трудової книжки і копії наказу про звільнення. (а.с. 59) Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінченні строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноважена ним органом, зокрема, у випадку прогулу, у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Тобто, оскільки начальник управління освіти безпосередньо законодавством України наділений правом приймати на роботу, то за ним закріплене право застосувати відповідне стягнення. Крім того, суд враховує подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності (а.с. 223-224). Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ч. 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ст. 9 ЦК України визначено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про факт ознайомлення [PERSON] із наказом № К-185 від 29 червня 2016 р. вбачається із акту про відмову від ознайомлення та підписання наказу та в самій позовній заяві Позивача (а.с. 3-5, а.с. 59) Момент вручення трудової книжки [PERSON] не може вплинути на перебіг строків давності, оскільки він відмовився її отримати, що убачається із акту від 01 липня 2016 р. (а.с.59). Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 не передбачає можливості вручення трудової книжки працівнику, у разі відмови від її отримання, у спосіб інший крім направлення її поштою, але тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.1, 4.2. Інструкції). Враховуючи відсутність згоди [PERSON] про направлення трудової книжки поштою, адміністрація клінічної лікарні «Феофанія» не мала правових підстав для такого направлення, аж до моменту надання такої згоди відповідною заявою. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 276 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed