Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності їй правовстановлюючого документу, а саме встановити факт належності їй [PERSON] записів стосовно неї в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року. В обґрунтування заяви посилалась на наступне. Заявниця зазначила, що в період з 15.08.1997року по 06.11.2015року вона проходила службу в органах внутрішніх справ України. У зв'язку з набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію України» - 07.11.2015року вона була прийнята на службу до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, де проходить службу і на теперішній час. В наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року було допущено помилку при написанні її анкетних даних, а саме замість «[PERSON]» було зазначено «[PERSON]», по батькові не збігається з її дійсними анкетними даними які вірно зазначені у паспорті. В зв'язку з виниклою помилкою при написанні по батькові заявниці - останній відмовлено в отриманні статусу учасника бойових дій, оскільки відсутня інформація стосовно неї в облікових документах, а саме в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької області. У той же час, на підставі зазначених документів, відповідно до постанови КМУ від 31.01.2015 №24, «Інструкції про розмір та умови виплати винагороди поліцейським в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», затвердженої наказом МВС України від 06.04.2016року №259 , в період з лютого 2015року по квітень 2018року заявниці було виплачена та нарахована грошова винагорода в особливий період та під час проведення АТО. До того ж , на підставі Указу Президента України від 30.04.2018року «Про закінчення антитерористичної операції», наказом 1-го заступника АТЦ при СБУ №120дск від 30.04.2018 виключена з АТО саме «[PERSON]», з вірним зазначенням по батькові в даних документах. Керівництво ГУНП звернулось до Першого заступника Голови СБУ - керівника антитерористичного центру при СБУ з листом про виправлення помилок та внесення змін у зазначених наказах, але листом від 26.11.2018року №33/7-9306 було роз'яснено, що повноваження оперативного штабу з управління АТО, штаб АТО, як орган управління припинив своє функціонування у зв'язку з закінченням АТО. У зв'язку з наведеним заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності їй правовстановлюючих документів , а саме записів стосовно неї в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року. В судовому засіданні заявниця [PERSON] підтримала заяву просила її задовольнити. Надала свої пояснення у відповідності до обставин, які викладені в заяві. Вважає, що накази Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року є тими самими правовстановлюючими документами, належність яких саме їй суд повинен встановити. Заявниця підтвердила, що в даних наказах зазначено не лише її прізвище , ім'я по батькові, але і дані інших співробітників ГУНП в Донецькій області, які брали участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької області. Не заперечувала проти того, що вона була включена до складу осіб в зазначених наказах, у зв'язку з тим, що проходить службу в ГУНП в Донецькій області . Представник заінтересованої особи ГУНП в Донецькій області - Коваленко О.В., не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту належності останній правовстановлюючого документу у вигляді наказів Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року, просила заяву задовольнити. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно архівного витягу з Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України, в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року зазначено серед осіб які прибули та вибули зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичні операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення - майора міліції, в подальшому майора поліції [PERSON](а.с.7-9) Згідно довідки від 27.01.2017року №240/12/03-2017 виданої Управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області - [PERSON] в період з 01.02.2015 по 06.11.2015, з 07.11.2015 по 26.01.2017 була зарахована до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в Антитерористичні операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької області. Підстава: накази Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22.10.2015 №295, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року (а.с.10) Листом від 29.12.2018р. за підписом начальника кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області - заявниці було повідомлено, що в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року серед осіб, що були зараховані до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в Антитерористичні операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької області значиться майор поліції [PERSON] ,що суперечить з обліковими даними інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» . Також було повідомлено, що керівництво ГУНП направило клопотання Першому заступнику Голови СБУ щодо внесення змін до наказу в облікові дані заявниці, але у відповіді було зазначено з посиланням на ст.3,10,18 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» - проведення АТО припинено, штаб АТО,як орган управління відповідно до Положення про оперативний штаб з управління АТО функціонувати перестав, рекомендовано звернутись до суд з встановленням факту належності правовстановлюючого документу(а.с.11-12) Довідкою управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області підтверджено факт проходження служби [PERSON] в органах внутрішній справ з 15.08.1997року по 06.11.2015року, та в подальшому в Національній поліції України в Донецькій області з 07.11.2015року і до теперішнього часу.(а.с.13) Довідками з управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області підтверджено нарахування та отримання [PERSON] винагороди за безпосередню участь в АТО за період з травня 2015року по травень 2018року (а.с.15-17) На підтвердження персональних даних та вірного їх зазначення в правовстановлюючих документах заявниця надала до суду : копію свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER] від 16 грудня 2008року - [PERSON] [INFO], де матір'ю зазначено [PERSON] (а.с.20);посвідчення серія [NUMBER] видане дитині інваліду з зазначенням законного представника (опікуна) [PERSON](а.с.9);копію паспорту громадянки України - [PERSON] (а.с.4-6) Відповідно до положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У порядку ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, про належність правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народженні або паспорті. Відповідно до ч. 2 цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз'яснень п.12 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі,прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої,зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 р. "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. До правовстановлюючих документів, зокрема належать: довідки про перебування в районі бойових дій; про поранення під час участі в бойових діях; повідомлення про загибель або пропажу безвісті у період бойових дій; заповіти, заповідальні розпорядження в страхових свідоцтвах і у договорах банківського вкладу; пенсійні справи; дипломи та свідоцтва про закінчення навчального закладу тощо. Судами не встановлюється тотожність особи. ЇЇ встановлюють особи, яким це необхідно для виконання свої повноважень чи здійснення відповідних дій. З цією метою пред'являється паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, що мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія. Відповідно до ст.. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що заявниця просить встановити факт належності їй записів в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року які пов'язані з проходженням її служби органах внутрішніх справ та отриманням в подальшому статусу учасника бойових дій. Таким чином , суд вважає, що в заяві не зазначено , та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту належності записів в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015року, №347 від 13 грудня 2015року, №348 від 14 грудня 2015року - це той факт, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявниці , як фізичної особи. Заявниця не довела, що записи в наказах є правовстановлюючими документами і належить саме їй - до суду було надано архівний витяг з наказів , в яких крім прізвища [PERSON] існують і інші прізвища співробітників , які були залучені до участі в проведені АТО. До того ж, заявниця не довела, що не має іншої можливості одержати зміни в відомчому документі, який був виданий підрозділом при СБУ. Посилання на відповідь кадрової служби ГУНП про відмову внесення змін до наказів, яка надійшла від Першого заступника Голови СБУ з посиланням на ст.3,10,18 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» , що проведення АТО припинено,і те, що штаб АТО,як орган управління відповідно до Положення про оперативний штаб з управління АТО функціонувати перестав - суд не приймає до уваги, як підтвердження того , що відсутній орган який може внести зміни до відомчого наказу, оскільки СБУ , при якій існував штаб АТО - функціонує, і не ліквідовано . Тож особа мала особисто звернутися до СБУ , при якій існував штаб АТО з клопотанням про внесення змін в наказах , які були видані відносно неї з зазначенням вірних її анкетних даних , й у разі незгоди з прийнятим даної організацією рішенням - оскаржити дані дії до суду. В зв'язку з наведеним суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed