Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з позовною заявою про стягнення аліментів. Вказувала, що 02.01.2012 року розірвала шлюб з відповідачем. Від спільного життя мають трьох дітей - син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Посилаючись на працездатність відповідача, просила стягнути з останнього 1/2 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% неоподатковуваного мінімуму доходів громадян відповідно до віку дітей щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дітей. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсягу, а також пояснила, що до квітня 2015 року відповідач сплачував аліменти на утримання дітей, а після її переїзду до іншого житла він перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та зазначив, що в нього на даний момент немає можливості сплачувати аліменти в повному обсягу, оскільки він сплачує кошти по кредиту за придбання автомобіля та побутової техніки. Заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу (СК) України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Положенням ч. 1 ст. 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса (ч. 2 ст. 189 СК України). У судовому засіданні встановлено, що сторони у справі з 16 серпня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоецерківського міськрайонного суду Київської області від 02.01.2012 року було розірвано. Від спільного життя сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 17.04.2013 року сторони уклали між собою договір про сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстровий № 357 (а.с. 3). Згідно п. 2 вказаного договору, встановлюється обовязок батька сплачувати на утримання дітей аліменти в розмірі 1100 грн. щомісяця, до досягнення дітьми повноліття. Аліменти повинні бути сплачені батьком не пізніше 20 числа кожного поточного місяця за наступний місяць шляхом сплати цієї суми готівкою матері дітей [PERSON] за місцем її проживання. Крім сплати суми аліментів, зазначених в п. 2 даного договору, батько зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дітей, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, їх хворобою, каліцтвом тощо). Згідно ч. 2 ст. 189 СК України, у разі невиконання батьком своїх обовязків за даним договором аліменти та/або додаткові витрати на дітей з нього можуть стягуватись на підставі виконавчого нотаріуса (п. 6 договору). В судовому засіданні сторони підтвердили, що укладений між ними договір від 17.04.2013 року в частині оплати аліментів виконувався відповідачем до квітня 2015 року. Відповідно до глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом № 296/5 від 22.02.2012 року, умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати розмір, строки, а також порядок виплати та підстави цільового використання аліментів і не можуть порушувати права дитини, які встановлені Сімейним кодексом України. При посвідченні договору про сплату аліментів на дитину нотаріусом роз'яснюється зміст пункту 2 статті 189 Сімейного кодексу України з одночасним зазначенням про це у тексті договору у частині можливості стягнення аліментів у безспірному порядку на підставі виконавчого напису у разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором. Судом встановлено, що посвідчений нотаріусом договір про сплату аліментів між сторонами по справі відповідає вищевказаним вимогам Сімейного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 16 розяснено, що у разі невиконання батьком (матірю) свого обовязку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. Виходячи з наведеного, у випадку невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором про сплату аліментів, аліменти з нього можуть стягуватися не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. Таке стягнення відбувається у примусовому порядку з дотриманням вимог, закріплених Законом України "Про виконавче провадження". Таким чином, укладений між сторонами договір є різновидом цивільно-правових договорів та регулюється сімейним і цивільним законодавством і у випадку його невиконання способом захисту порушеного права має бути звернення до суду з позовом про зобов'язання іншу сторону виконати умови договору, а задоволення даного позову може призвести до подвійного стягнення аліментів з відповідача як за рішенням суду так і на підставі виконавчого напису нотаріуса. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку аліменти підлягають стягненню на підставі виконавчого напису, як це передбачено Сімейним кодексом України та умовами укладеного між сторонами договору, тому у задоволенні позову необхідно відмовити (вказана правова позиція викладена в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2014 року по справі № 22-7531/2014).

Outcome: dismissed