Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду із позовом про виселення [PERSON], [PERSON] із житлового будинку №18 по вул..Вишневій в с.Городець Володимирецького району без надання іншого житла. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після придбання житлового будинку позивачами, відповідачі чинять перешкоди у користуванні житлом, псують, викрадають та нищать майно позивачів, постійно влаштовують скандали та сварки, безпідставно звертаються до правоохоронних органів з надуманими заявами, не приймають будь-якої участі в утриманні житлового будинку, його ремонті, унеможливлюють спільне проживання у будинку, в т.ч. з малолітньою дитиною. Оскільки відповідачі в даний час не є членами сімї позивачів, і у добровільному порядку виселятись не бажають, просили виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з вказаного житлового будинку без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів підтримали позовні вимоги, надали пояснення в межах позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] заперечили проти позову, пояснили, що саме позивачі порушують правила співжиття, провокують сварки та скандали, виганяють відповідачів з житлового будинку у підсобні приміщення, перешкоджають у доступі до особистих речей, наносять побої. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідачів [PERSON], заперечуючи проти позову, вказував у своїх поясненнях, що даний позов не тільки є недоведеним, але й суперечить моральним засадам суспільства, оскільки будь-яких доказів порушення правил співжиття відповідачами позивачі не надали, в той же час [PERSON] та [PERSON], які є дідом та бабою [PERSON], є членами сімї позивачів та проживають разом з ними, що підтверджується письмовими доказами, надають онукам фінансову допомогу, позитивно характеризуються за місцем проживання, є особами похилого віку. Житловий будинок з якого позивачі просять виселити [PERSON] та [PERSON], був збудований відповідачами у 1964 році, і на протязі тривалого часу є їх єдиним місцем проживання. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку №18 по вул.Вишневій в с.Городець Володимирецького району. Зокрема, вказаний житловий будинок було придбано [PERSON] у [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 15.12.2011 року. Посилання відповідачів на удаваний характер цього договору, а також інші порушення, допущені при його укладенні та посвідченні, не приймаються судом до уваги, оскільки позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] з цього приводу відхилені рішенням Володимирецького районного суду від 24.12.2013 року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.04.2015 року, які набрали законної сили. З урахуванням положень ст.61 ч.3 ЦПК України щодо преюдиційності судових рішень, приймаючи до уваги, що вказані вище судові рішення постановлені у цивільних справах, в яких приймали участь ті ж особи, суд вважає доведеною ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 15.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON], з відома та згоди [PERSON] та [PERSON] є дійсним правочином, на підставі якого у сторін виникли взаємні права та обовязки, в т.ч. [PERSON] та [PERSON] набули права власності на вказаний будинок. В той же час, будь-яких зобовязань щодо виселення колишніх власників житла, звільнення ними будинку або подальшого порядку користування ним, вказаний договір не містить. Судом також встановлено, що сторони по справі є членами однієї сімї, проживають спільно у житловому будинку №18 по вул.Вишневій в с.Городець Володимирецького району, крім того, на протязі тривалого часу вели спільне господарство. Дану обставину визнала в своїх поясненнях позивач [PERSON], яка пояснила, що як до придбання будинку, так і після укладення договору в грудні 2011 року вона та її чоловік [PERSON] проживали разом з дідом та бабою, вели спільне господарство. Однак, приблизно наприкінці 2013 року відносини між ними погіршились, вони почали сваритись, дід [PERSON] за підмовою інших своїх дітей почав оспорювати у суді договір купівлі-продажу, і з того часу відносини між ними є неприязними. Аналогічні пояснення надали суду [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що онука з чоловіком приїхали жити до них у будинок, проти чого вони не заперечували. Всі вони проживали разом, вели спільне господарство, при цьому відповідачі надавали онуці значну фінансову допомогу, погасили борги родини, надавали кошти на лікування [PERSON], на придбання дров, на ремонт будинку і т.ін. Однак в 2013 році відносини між ними погіршились, онука з чоловіком почали виганяти їх з будинку, бити, сваритись. В даний час відносини між сторонами неприязні, ворожі. З довідки №2503 від 04.09.2015 року, виданої виконавчим комітетом Городецької сільської ради, вбачається, що до складу сімї позивача [PERSON] входять її чоловік [PERSON], малолітній син [PERSON] [INFO], дід [PERSON] та баба [PERSON] З довідки №2531 від 09.09.2015 року, виданої цим же виконкомом, вбачається, що [PERSON] проживає у житловому будинку №18 по вул..Вишневій в с.Городець з 1964 року і по даний час. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є відповідно дідом та бабою [PERSON], тривалий час були членами сімї власників житлового будинку №18 по вул.Вишневій в с.Городець [PERSON] та [PERSON], у розумінні ст.ст.64, 156 Житлового Кодексу України, оскільки як до укладення договору купівлі-продажу будинку, так і після цього проживали разом, вели спільне господарство. З урахуванням викладеного, коло житлових прав та обовязків відповідачів визначаються положеннями ст.156 Житлового Кодексу України та ч.1 ст.405 Цивільного Кодексу України. Так, члени сімї власника житла мають рівні з ним права щодо користування житловим приміщенням за його цільовим призначенням. При цьому, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням, однак у певних, визначених законом випадках, можуть набувати обовязок вносити плату за користування житловим приміщенням. Проаналізувавши у сукупності ст.ст.156 та 162 Житлового Кодексу України та ст.ст.402 та 405 ЦК України, суд приходить до висновку, що вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює цю особу на наймача житла, оскільки відносини найму ґрунтуються на договорі, а права членів сім'ї власника житла, в т.ч. і колишнього на законі, і в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону. З огляду на це, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] як члени сімї власників житла, мають рівне з ними право на користування житловими приміщеннями, і в разі вибуття з числа членів сімї, зберігають за собою це право. З урахуванням викладеного, посилання позивачів на необхідність виселення [PERSON] та [PERSON] у звязку із втратою сімейних відносин з [PERSON], не ґрунтуються на законі, і не можуть бути прийняті судом до уваги в обґрунтування позовних вимог. Що стосується підстав виселення членів сімї власника житла, то такі підстави передбачені ст..ст.157 та 116 Житлового Кодексу України. Так, за змістом ст. 157 ЖК України, виселення членів сім'ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК України. До таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними. До таких заходів відносять, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення), як це вказано у п.17 постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами та доповненнями. Кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, як це передбачено ст.60 ЦПК України. Разом з тим, позивачами не доведено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] систематично руйнують або псують житлове приміщення, або систематично порушують правила співжиття, що унеможливлює спільне з ними проживання в одному будинку, а заходи впливу на них виявились безрезультатними. Зокрема, як вбачається з інформації, наданої суду Кузнецовським ВП ГУНП у Рівненській області (лист № 54/410 від 30.11.2015 року) та Сарненською місцевою прокуратурою (лист №53-126-вих-15 від 31.12.2015 року), на протязі 2013-2015 рр. позивачі сім разів звертались до органів внутрішніх справ із заявами на дії [PERSON], [PERSON] Частина вказаних заяв розглянута згідно з вимогами законодавства про звернення громадян, а дві заяви внесені до ЄРДР під №№ 12014180050000447 та 12014180050000974. Разом з тим, вказані провадження закриті на підставі ст.284 ч.1 п.2 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, і про підозру у цих провадженнях нікому не оголошувалось. [PERSON] та [PERSON] також не притягувались до адміністративної відповідальності за будь-які протиправні дії відносно позивачів, що підтверджується також довідкою Володимирецького районного суду від 24.12.2015 року. Позивачі не надали суду доказів того, що до відповідачів взагалі вживались будь-які заходи державного чи громадського впливу у звязку з їх протиправною поведінкою, повязаною із спільним проживанням з [PERSON], [PERSON] В той же час, з характеристик, наданих суду відповідачами, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] позитивно характеризуються за місцем проживання, виховали семеро дітей, не зловживають спиртними напоями. [PERSON] присвоєно почесне звання «мати-героїня». З урахуванням сукупності встановлених обставин, суд приходить до висновку, що підстави для виселення відповідачів, передбачені ст..ст.116, 157 ЖК України в ході судового розгляду не доведені, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню. Посилання позивачів на ту обставину, що відповідачі своїми діями перешкоджають реалізації їх прав власників житла, не спростовують висновків суду з огляду на таке. Предметом даного спору є житлові права сторін, оскільки будинок є житлом, а позбавлення житла можливе лише на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, у відповідності до ст.13 ЦК України, при здійсненні цивільних прав особа зобовязана утримуватись від дій, які б могли порушити прав інших осіб, додержуватись моральних засад суспільства. Таким чином, реалізація позивачами [PERSON] та [PERSON] свого права власності не може порушувати житлових прав інших осіб, в т.ч. і відповідачів, які є особами похилого віку, та суперечити вимогам чинного законодавства. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed