Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

05 вересня 2014 року позивач звернулась до суду з названим позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 18 березня 2015 року (а.с.180-184) просила ухвалити рішення, яким встановити, що двоповерховий будинок з підвалом та надвірними спорудами, що складається з двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., і підсобною 526, 9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки [PERSON]. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 0 огорожа, який знаходиться на території Київського району м. Одеси по вулиці Дм. Донського, 2А/8, вул.. Квіткова, 15, 17, є обєктом права спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнати за нею, [PERSON], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 03 квітня 2010 року, право власності на ? частину матеріалів та обладнання, які були використанні в процесі будівництва (створення майна) будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по вул. Дм. Донського, 2А/8, вул. Квіткова, 15,17 в м. Одесі, та право користування будинком. Визнати за нею, [PERSON], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 03 квітня 2010 року, права забудовника на ? частину житлового будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по вул. Дм. Донського, 2А/8, вул. Квіткова, 15,17 в м. Одесі, а саме: визнати право на введення в експлуатацію вказаного житлового будинку, тобто отримання відповідної декларації в інспекції ДАБК; визнати право на отримання свідоцтва про право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по вул.. Дм. Донського, 2А/8, вул..Квіткова, 15,17 в м. Одесі; визнати право на державну реєстрацію права власності на ? частину житлового будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по вул.. Дм. Донського, 2А/8, вул..Квіткова, 15,17 в м. Одесі. Зобовязати відповідачку не перешкоджати їй у здійснені права користування будинком. Свої вимоги мотивувала тим, що її дідусь [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], який 10 листопада 2009 року був розірваний. Позивач зазначає, що в період шлюбу її дідуся [PERSON] з [PERSON] ними було придбана земельна ділянка з будиночком, який в подальшому було зруйновано та створено нерухоме майно, а саме будинок площею 815, 5 кв.м., який знаходиться на території Київського району м.Одеси по вулиці Дм. Донського, 2А/8, вул. Квіткова, 15, 17. Позивач вказує на те, що 03 квітня 2010 року її дідусь помер, проте, за життя склав заповіт на її імя. Таким чином вважає, що в порядку спадкування до неї перейшли усі майнові права дідуся [PERSON] на спірний будинок, а саме: право на користування ? його частиною, право введення в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності на ? його частину, право на державну реєстрацію права власності на половину будинку. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в останнє судове засідання не зявилась, про час та місце його проведення повідомлена належним чином. 12.10.2015 року до суду від позивача надійшла заява, в якій остання просила про відкладення слухання справи у звязку з відїздом її представника [PERSON] за межі Одеської області. Однак, представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення зазначеного клопотання та відкладення судового засідання категорично заперечував та наполягав на продовженні судового розгляду, вказуючи на те, що у суді присутній інший представник позивача адвокат [PERSON], який може представляти її інтереси. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також підкреслила, що жодних належних доказів, які б спростували вимоги позову, відповідач суду не надала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на різність адрес спірного будинку в документах, наявних у справі, а також вказував на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, однак письмових заперечень суду не надав, доказів того, що спірний будинок не був побудований подружжям [PERSON] [PERSON], а іншою особою, не предявив. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що поданий позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 25 грудня 1990 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1805. Вказане підтверджується Свідоцтвом про шлюб [PERSON] 1-ЖД № 095542 виданим повторно 04 грудня 2008 року (а.с. 10). На підставі рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 01 лютого 1998 року [PERSON] 14 квітня 1998 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0624 гектарів, яка розташована на території Київського району м. Одеси по вул. Квіткова, 15, з цільовим призначенням для садівництва (а.с. 108). Також на підставі рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 01 лютого 1998 року [PERSON] (доньці [PERSON]Г.) 14 квітня 1998 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0578 гектарів, яка розташована на території Київського району м. Одеси по вул. Дм. Донського 2А/8 з цільовим призначенням для садівництва (а.с. 142). 13 жовтня 2000 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продала, а гр. [PERSON] купила садовий будинок з надвірними спорудами в товаристві «Залізничник», що знаходиться в місті Одесі по вулиці Квітковій під № 17 та складається в цілому з одного садового будинку з ракушняка , загальною площею 38,0 кв.м. та надвірних споруд: «Б»- літньої кухні, «В» - душу, «Г» - вбиральні, І - мостіння, № 1-3 огорожі, розташованих на земельній ділянці розміром 586 кв.м. Даний правочин було зареєстровано в реєстрі за № 8-622 (а.с. 161). Крім того, 13 жовтня 2000 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продала, а гр. [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0586 гектарів, що знаходиться на території Київського району м. Одеси по вул. Квіткова, 17. Даний правочин було зареєстровано в реєстрі за № 8-625 (а.с. 8). На обєднаній земельній ділянці, що складається з трьох земельних ділянок, розташованих за адресами: вул. Квіткова, 15, 17, [PERSON], 2А/8 подружжя [PERSON] [PERSON] вирішило побудувати новий будинок, для чого наявний садовий будинок з надвірними спорудами в товаристві «Залізничник», що знаходиться в місті Одесі по вулиці Квітковій під № 17, було зруйновано. З метою отримання дозвільних документів на вищезазначене будівництво, відповідачем [PERSON] було замовлено та отримано ряд дозвільних документів. Розпорядженням Київської районної адміністрації № 1104 від 08.08.2003 року [PERSON] дозволено будівництво 2-х поверхового житлового будинку загальною площею 400,0 кв.м., житловою 255,50, кв.м., а також будівлі зимового саду і басейну, на земельній ділянці по вул. Квіткова, 15,17 вул. Дм. Донського 2-А/8 (а.с. 136). 22 грудня 2003 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси було надано дозвіл № 848/03 (а.с. 169) [PERSON] на виконання будівельних робіт з будівництва садового будинку по вул.. Квіткова 15,17, відповідно до проектної документації, затвердженої та зареєстрованої за № 197/03-к від 08.07.2003 року, яким передбачалось знос ветхих будівель та будівництво двохповерхового індивідуального будинку з зимовим садом і басейном (а.с. 138-139). Крім того, відповідачем був замовлений технічний висновок про можливість подальшої експлуатації обєкта нерухомості домоволодіння по вул.. Дмитра Донського, №2а/8, відповідно до якого обстежуваний двохповерховий будинок з цокольним поверхом та допоміжними будівлями придатний для подальшої експлуатації та проживання [PERSON] (а.с.65-89). Також [PERSON] були отримані висновки експертизи щодо правильності та повноти виконання протипожежних робіт та висновок санітарно-епідеміологічної станції м. Одеси щодо погодження проекту будівництва будинку за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, 15 (а.с.136-зворот, 137). У липні 2003 року Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради видало на імя замовників [PERSON] та [PERSON] висновок про погодження робочого проекту будівництва (а.с.138-139). 16.10.2008 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт, згідно якого вбачається, що на земельних ділянках по вул. Квіткова 15,17 та вул. Дм. Донського 2А/8 було побудовано двоповерховий будинок з підвалом та надвірними спорудами, що складається з: двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., підсобною 526,9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки літ. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 огорожа (а.с. 50-56). Однак, правовстановчі документи на новостворений будинок [PERSON] отримані не були. Як вбачається з матеріалів справи, у 2008 році [PERSON], донька відповідача, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року в тому числі було визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1788 гектарів, за адресою: м. Одеса, вул. Дм Донського 2А/8, що складається з трьох земельних ділянок: 0,0625 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, 15; 0,0586 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, 17; 0,0578 гектарів, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Дм. Донського, 2А/8, а також визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння, що складається з: двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., підсобною 526,9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки літ. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 огорожа, який розташований на вищевказаній земельній ділянці (151-152). Дізнавшись про вказане рішення та не погоджуючись з ним, [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що нерухоме майно, на яке суд визнав право власності за [PERSON], належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Зазначені положення містились в Кодексі про шлюб та сімю, що діяв на момент придбання земельної ділянки та будиночку на ній, та наявні в Сімейному Кодексі України, який діяв на час подачі апеляційної скарги та є чинним до теперішнього часу. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2009 року було задоволено апеляційну каргу [PERSON], в результаті чого рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду, іншим суддею (а.с. 15-18). При цьому у вказаній ухвалі було зазначено про відсутність будь-яких документів, які підтверджували б факт будівництва спірного будинку саме [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2011 року (а.с. 19-22), залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2011 року (а.с.24-27) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1788 гектарів, за адресою: м. Одеса, вул. Дм Донського 2А/8, що складається з трьох земельних ділянок: 0,0625 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Квіткова, 15; 0,0586 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, 17; 0,0578 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Дм. Донського, 2А/8, а також права власності на домоволодіння, що складається з: двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., підсобною 526,9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки літ. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 огорожа, який розташований на вищевказаній земельній ділянці відмовлено повністю. Крім того, в січня 2009 року [PERSON] звернувся до Приморського суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя та визнання права власності на частину майна, та просив розподілити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згодом позовні вимоги уточним та просив в тому числі: на ? частину домоволодіння, загальною площею 815, 5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дмитра Донського, 2А/8. Проте, ухвалою суду від 17 травня 2012 року позовну заяву [PERSON] в частині домоволодіння, загальною площею 815, 5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дмитра Донського, 2А/8 було залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 207 ЦПК України. Вказана обставина встановлена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2012 року (а.с. 90-98) та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2012 року (а.с. 100-107), а від так у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. При цьому судом апеляційної інстанції було зазначено, що доводи [PERSON] про те, що жоден із спірних обєктів нерухомості, придбаних на її імя за час шлюбу з [PERSON], не є спільною сумісною власністю подружжя, не були підтверджені належними та допустимими доказами. Також зазначено, що підстави вважати набуте нерухоме майно роздільним майном подружжя під час розгляду справи встановлені не були. 10 листопада 2009 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за № 203, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] 1-ЖД № 083167 (а.с. 11). Згодом, 03 квітня 2010 року [PERSON] помер, про що Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 477, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-ЖД № 224919 (а.с. 12). За життя, а саме 29 квітня 2008 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого усе своє майно, де б воно не було, то з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів [PERSON]. Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3782 (а.с. 14). Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використав своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначив спадкоємцем свого майна [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, у встановлений законом строк, а саме 09.04.2010 року [PERSON] звернулась до Другої ОДНК з заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с.244). Статтею ст. 1218 ЦК України, передбачено, що до складу спадщини входять права і обв'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, суд вважає, що до [PERSON] перейшли усі права, що належали [PERSON] на момент його смерті, а саме: право визнати спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, право власності на ? частину матеріалів та обладнання, які були використанні в процесі будівництва (створення майна) будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по вул. Дм. Донського, 2А/8, вул. Квіткова, 15,17 в м. Одесі, право користування будинком та введення його в експлуатацію. Приходячи до такого висновку, суд бере до уваги, що за час розгляду справи (більше 1 року!!!) відповідач жодних доказів, які спростували б твердження позивача, не надала, обґрунтованої позиції не висунула, жодних документів, які підтверджували б право будь-якої іншої особи на здійснене будівництво не предявила, що взагалі, з урахуванням відсутності права [PERSON] на спірний будинок, підтвердженого судовими рішеннями, унеможливило відмову у задоволенні позову. Крім того, суд враховує, що [PERSON] та [PERSON] було створено спільне українсько-німецьке підприємство у формі ТОВ Туристично-комерційна фірма «Юджінія-Тревел ЛТД», яке займалось наданням інформаційних, туристичних, транспортних послуг іноземним туристам, та було дуже дохідним, що давало можливість подружжю купувати нерухомість та будувати спірний будинок площею 815,5 кв.м. Зазначені обставини були підтверджені свідком [PERSON], [INFO], який знав [PERSON] з 16 років і підтримував з ним стосунки протягом усього життя. Як пояснив свідок, померлий з вересня 1950 року працював в органах КДБ та дослужився до заступника начальника управління КДБ в Одеській області. Після працював в Одеському порту помічником начальника по зовнішньоекономічній діяльності. Відповідач працювала перекладачем. Підприємство, що було утворено сторонами, мало свої офіси в Лондоні, Лос-Анжелесі, Ялті та було високодохідним, що і дало їм можливість придбати нерухомість та витрачати кошти на будівництво двоповерхового будинку з підвалом та надвірними спорудами, що складається з двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., і підсобною 526, 9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки [PERSON]. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 0 огорожа, який знаходиться на території Київського району м. Одеси по вулиці Дм. Донського, 2А/8, вул. Квіткова, 15, 17. Крім того, свідок пояснив, що декілька раз на рік навідувався до м.Одеси і вперше потрапив на земельну ділянку по вул. Квітковій у 2000 році, де [PERSON] йому розповів про намір побудувати великий будинок. Свідок бачив, що будівництвом керував саме [PERSON], жодних інших осіб, а саме [PERSON] чи [PERSON] на будівництві свідок не бачив. Будівництво спірного будинку було завершено у 2005 році, а у 2006 р. [PERSON], як дуже заможна людина, організував та оплатив зустріч випускників, де був присутній і [PERSON], що ставить під сумнів твердження [PERSON] щодо фінансової неспроможності її чоловіка. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» визначено, що суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. \~ Як вказано в листі Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Зважаючи на вищевказані вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що уточнені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, суд не може прийняти до уваги посилання представників відповідача на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2015 року (а.с. 224-225), яким визнаний недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0586га, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, 17, укладений 13.10.2000 року між [PERSON] та [PERSON], так як, звертаючись до суду з даним позовом у грудні 2014 року, [PERSON] власником спірної земельної ділянки вже не була та не могла звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2015 року, з якого вбачається, що власником земельної ділянки по вул. Квітковій, 17 у м.Одесі з 11.09.2014 року є [PERSON], онука відповідача, якій також за договорами дарування були передані і земельні ділянки по вул. Квітковій, 15 та вул. Дмитра Донського, 2А/ 8 (а.с.195-198). Також суд не погоджується з твердженнями представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, так як згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання по суті, суд враховує, що спірні правовідносини виникли з приводу спадкового майна, позивач своєчасно звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а чисельні судові справи та відсутність правовстановчих документів перешкоджають захисту її прав. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача доведені, обставини, викладені в позовній заяві, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved