Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про захист авторських прав, в якому просила: визнати дії [PERSON] у частині недозволеного використання об`єктів авторського права: "[INFO]"", "[INFO]", "[INFO]" протиправними, що призвели до порушення її авторського та інтелектуального права; стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію у розмірі тридцяти мінімальних заробітних плат, що складає 141 690 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є автором творів, які вона 01.07.2017 придбала в магазині " [INFO] " за адресою: [ADDRESS] , де здійснює свою підприємницьку діяльність фізична особа-підприємець [PERSON] . 01.07.2017 позивачем проведено безготівковий розрахунок за товар, а саме: значок "прапор чорно-малиновий" 24*16 мм 50 грн.; підвіска "тризуб на червоно-чорному фоні" д 18 мм, 65 грн. Позивач стверджувала, що в матеріальній формі, як вироби утилітарного призначення їх було введено в цивільний обіг з 2008 року як в інтернеті, так і у звичайний спосіб продажу. ТОВ ВУ "Знак" виготовляла вироби у матеріальній формі, як вироби утилітарного вжитку, починаючи з 2008 року. Свого дозволу на розповсюдження творів та на отримання прибутку від них позивач відповідачу не надавала, ознак позначення її авторства не виявила. У зв`язку із зазначеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 20.07.2020 було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідач 10.06.2021 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позову не вбачається та позивачем не доведено порушення відповідачем авторських прав та незаконне використання нібито об`єктів авторського права позивача, також відповідач не погодився з розрахунком суми компенсації, визначеної позивачем. Просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. Ухвалою суду від 05.04.2021 було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. 30.06.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона вказувала на необґрунтованість доводів відповідача та неналежність, недопустимість та недостовірність наданих ним доказів, просила позов задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі сторони, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання 06.05.2021 не з`явились. У поданому відзиві проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 01.07.2017 позивач придбала у ФОП [PERSON] в магазині " [INFO] " за адресою: [ADDRESS] , товар, а саме: значок "прапор чорно-малиновий" 24*16 мм за ціною 50 грн. та підвіску "тризуб на червоно-чорному фоні" д 18 мм за ціною 65 грн., що підтверджується касовим товарним чеком від 01.07.2017 № МОА-00025019 та відеофайлом, наданим позивачем під назвою "03 [PERSON] . [ADDRESS]". Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, здійснює господарську діяльність, перебуває на обліку в ДПІ в Києво-Святошинському районі Київської області, у процесі припинення не перебуває. Позивач є автором збірки творів "Концептуальна колекція декоративних нагрудних металевих значків та прикрас з елементами української символіки "Сучасний український значок", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 29.12.2014 № [NUMBER] . Згідно з висновком експерта від 12.04.2019 № 31-01, складеним судовим експертом [PERSON] за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, підготовленим для використання в цивільному судочинстві: окремі складові частини збірки творів під назвою " [INFO] " та власні назви деяких з них, є об`єктами авторського права (авторства [PERSON] ), можуть використовуватись самостійно, а саме: значок "прапорець малиново-чорний"; підвіска "малиново-чорний"; твір під назвою " [INFO] ") є оригінальним та таким, що створений творчою працею автора [PERSON] . Товари, які позивач придбала у ФОП [PERSON] ідентичні авторським творам, які є об`єктами авторського права позивача згідно з висновком судового експерта Петренко С.А. № 31-01. Доказів того, що позивач надала ФОП [PERSON] право на реалізацію творів, автором яких вона є, суду надано не було. Згідно з договором від 10.01.2019 № 10/1 громадянин [PERSON] частково передав майнові права на твори художнього дизайну громадянину [PERSON] . Разом з тим, дата цього правочину не передує даті виявлення позивачем порушення її прав 01.07.2017. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 54 Конституції України громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автором є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; розповсюдженням об`єктів авторського права і (або) суміжних прав є будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення цих об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права" первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 своєї Постанови «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5, авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо). Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав. Порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 Закону України "Про авторське право і суміжні права" та їх майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 Закону. Використання твору без дозволу суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, за яке згідно п. "г" ч.2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачена можливість стягнення з порушника авторських прав компенсації. Згідно з вимогами п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 441 ЦК України використанням твору є його опублікування, відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі. Статтею 443 ЦК України передбачено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора. Частиною 1 ст. 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" встановлено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених ст.ст. 21 - 25 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦК України, ст. 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права" об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, зокрема: твори образотворчого мистецтва; фотографічні твори, у тому числі твори, виконані способами, подібними до фотографії; твори ужиткового мистецтва; похідні твори; збірники творів, інші складені твори за умови, що вони є результатом творчої праці за добором. Частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону (ст. 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). Одним із особистих немайнових прав інтелектуальної власності є право на визнання людини автором об`єкта права інтелектуальної власності (п. 1 ч. 1 ст. 423 ЦК України). Автору твору належить право вимагати зазначення свого імені у зв`язку з використанням твору, якщо це практично можливо (п. 1 ч. 1 ст. 438 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 14 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автор має право вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо, а також вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора. До майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами (ч. 1 ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). У п. 11 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» № 5 від 04.06.2013 роз`яснено, що належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб`єктів авторського права і (або)суміжних прав. Згідно з абз. 4 пункту 12 вказаної Постанови відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використанні ним об`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (ст.ст. 614, 1166 ЦК України). Відповідно до п.п. а, б ч. 1 ст. 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права" порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені ст.ст. 14, 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені ст.ст. 15, 17, 27, 39-40 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених ст. 21-25, 42, 43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розподілу і виплати винагороди правовласникам; піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп`ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, незаконне оприлюднення програм організацій мовлення, камкординг, кардшейрінг, а також Інтернет-піратство, тобто вчинення будь-яких дій, які відповідно до цієї статті визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав з використанням мережі Інтернет. Згідно з вимогами ст. 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до ст. 16 ЦК України. Суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про: 1) застосування негайних заходів щодо запобігання порушенню права інтелектуальної власності та збереження відповідних доказів; 2) зупинення пропуску через митний кордон України товарів, імпорт чи експорт яких здійснюється з порушенням права інтелектуальної власності; 3) вилучення з цивільного обороту товарів, виготовлених або введених у цивільний оборот з порушенням права інтелектуальної власності та знищення таких товарів; 4) вилучення з цивільного обороту матеріалів та знарядь, які використовувалися переважно для виготовлення товарів з порушенням права інтелектуальної власності або вилучення та знищення таких матеріалів та знарядь; 5) застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об`єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення; 6) опублікування в засобах масової інформації відомостей про порушення права інтелектуальної власності та зміст судового рішення щодо такого порушення. Способи цивільно-правового захисту авторського права і суміжних прав визначені статтею 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права". Фізична особа-підприємець та фізична особа не є тотожними. З огляду на правовий висновок, викладений у постанові ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17 для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). З огляду на рекомендації, викладені у п. Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. А отже, в ході розгляду справи позивачем доведено факт наявності в неї авторського права на товари, що були придбані нею у ФОП [PERSON] , при цьому матеріали справи не містять доказів надання згоди позивачем ФОП [PERSON] на продаж її творів, що є об`єктами її авторського права. Враховуючи наведене, відсутність прав у ФОП [PERSON] , як особи що здійснює комерційний продаж копій творів, що є об`єктами авторського права позивача, виражений у матеріальній формі (прикраса, аксесуар чи значок, як виріб утилітарного призначення), без згоди автора та без виплати їй авторської винагороди, суд дійшов висновку, що майнові авторські права позивача порушено. Наданий відповідачем висновок науково-правової експертизи від 28.04.2021 щодо авторського права на твори образотворчого мистецтва (ескізи нагрудних значків) та правової охорони зображень державних символів суд не може взяти до уваги, так як у цьому висновку відсутні дані про те, що особа, яка складала його, попереджена про кримінальну відповідальність, а також що цей висновок складено саме для подачі до суду та що [PERSON] є судовим експертом. А отже, даний документ не може бути оцінений судом як висновок експерта. Більш того, він суперечить змісту висновку експерта, поданого позивачем, що не був спростований належними, допустимими та достовірними доказами. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідальним за порушення авторських прав позивача є ФОП [PERSON] , а позов пред`явлено до фізичної особи [PERSON] , який не є тотожним з ФОП [PERSON] . З огляду на усталену практику Верховного Суду фізична особа несе тягар відповідальності по зобов`язанням фізичної особи-підприємця лише у разі припинення останньої, чого не було встановлено в ході розгляду цієї справи. Тобто, належним відповідачем за позовом у цій справі є ФОП [PERSON] , а отже, позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку із відмовою у позові, на підставі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed