Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 08.06.2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проте спільне життя з відповідачем не склалось. Вказувала на те, що причиною розпаду сімї стали різні погляди на життя, втрата почуття любові та поваги на підставі чого між ними постійно виникли сварки, що в подальшому призвело до формального існування шлюбу, оскільки вони тривалий час не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Крім того, зазначала, що їх спільні з відповідачем діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, при цьому між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо добровільної сплати аліментів, а тому з відповідною вимогою звернулась до суду, посилаючись на наступні обставини. Зокрема, вказувала на те, що відповідач має нерегулярний дохід, є особою працездатного віку, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, а вона не працює, оскільки постійно здійснює догляд за сином [PERSON], який є дитиною-інвалідом з дитинства, у звязку з чим потребує щоденного догляду, систематичного обстеження, щоденних дороговартісних ліків, засобів гігієни, а самостійно вона не може матеріально забезпечити дитину всім необхідним. Крім того, донька [PERSON] навчається в другому класі, відвідує міський клуб спортивного танцю «Молодість», а тому також потребує значних витрат на своє утримання, які вона самостійно забезпечити не має можливості. В ході судового розгляду даного спору позивачем неодноразово змінювались та уточнювались позовні вимоги та згідно останньої їх редакції [PERSON] просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожного з дітей окремо, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою їх індексацією, починаючи з дня звернення з даним позовом до суду і до досягнення кожним із дітей повноліття. На вказану позовну заяву відповідач подав відзив в якому позов не визнав, висловив своє бажання зберегти родину та вказував, що надає грошову допомогу на утримання дітей, при цьому їх [PERSON] отримує також соціальну допомогу та пакет послуг для дитини-інваліда. Зазначав, що ніде офіційно не працює, отримує періодичний заробіток, працюючи різноробочим на Калинівському ринку та орендує житло, оскільки у їх спільній квартирі проживає позивач разом з дітьми. Ухвалою Першотравневого районного суду від 12.12.2019 року сторонам надано строк на примирення тривалістю три місяці після спливу якого провадження у справі відновлено зі стадії підготовчого судового засідання. В судовому засіданні позивач уточненні вимоги підтримала та просила задовольнити, при цьому вказала, що з відповідачем не примирилась та підстави з яких заявлений позов не змінились. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення відповідно до уточнених позовних вимог. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в\~підготовчому засіданні\~судового рішення\~у разі\~відмови від\~позову,\~визнання позову,\~укладення мирової\~угоди проводиться\~в порядку,\~встановленому статтями\~206,\~207цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Суд,\~ заслухавши\~пояснення \~сторін,\~ дослідивши\~письмові \~докази по\~справі,\~вважає,\~що позов\~обґрунтований \~та підлягає\~задоволенню,\~при цьому\~суд \~також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб , та відповідає вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог\~ ст.\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~ Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний звязок\~доказів у\~їх сукупності.\~ Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 08 червня 2001 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований міським відділом\~реєстрації актів\~громадянського стану\~Чернівецького обласного\~управління юстиції,\~м.Чернівці,\~актовий запис\~№528\~(а/с\~4).\~ Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За наслідками розгляду встановлено, що сторони не підтримують між собою шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності\~до ст.\~113\~Сімейного кодексу\~України особа,\~яка змінила\~своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, в позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Крім\~того,\~судом встановлено,\~що \~під час\~вказаного \~шлюбу,\~у сторін\~народилось двоє\~дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем та дана обставина визнана відповідачем в судовому засіданні. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8\~ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у\~ сімейному Кодексі України. У відповідності\~до вимог\~ст.ст.\~180,\~181\~СК України,\~батьки зобов'язані\~утримувати дитину\~до досягнення\~нею повноліття.\~За рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина.\~ За змістом ст. 182 СК України \~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За наслідками\~розгляду справи\~ не\~встановлено,\~що відповідач\~ є\~непрацездатним,\~згідно наявних\~ в\~матеріалах справи\~ доказів,\~останній \~є особою\~працездатного віку,\~ доказів перебування на його утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять. Неповнолітній [PERSON] є дитиною-інвалідом та проходить реабілітацію за індивідуальною програмою, потребуючи ліків, спеціального лікування, засобів гігієни та постійного догляду, малолітня [PERSON] є ученицею 2-го класу ЗОШ №3, відвідує міський клуб спортивного танцю «Молодість» (а/с 8,9, 11, 12-20). З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином, враховуючи обєктивні обставини справи, відсутність доказів того, що на утримання відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обовязок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Так, позивач звернулась до суду з даним позовом 08.11.2018 року. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати за звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, а також на користь держави судові витрати за вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved