Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, яким просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаної вище адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS]. Власником 1/3 частини вказаної квартири є її син [PERSON] В спірній квартирі зареєстровано три особи вона, її син [PERSON] та її неповнолітній онук [PERSON] З 2014 року її син [PERSON] в спірній квартирі не мешкає, оскільки постійно мешкає на території [PERSON] Федерації, а її онук [PERSON] не мешкає в спірній квартирі з моменту народження, тобто з 2000 року, оскільки мешкає зі своєю матірю за іншою адресою. Відповідачі за квартиру комунальні послуги не сплачують. За квартиру та послуги, в тому числі і за відсутніх відповідачів сплачує вона особисто. Факт того, що відповідачі по теперішній час не мешкають в кватирі № 48 у будинку № 11 по вул. Сонячній у м. Харкові, підтверджується актом від 16.06.2017 року, складеному співробітниками ЖК «Простор-30». Також позивач вказувала, що відповідачка [PERSON] добровільно зняти з реєстраційного обліку свого неповнолітнього сина [PERSON] за адресою спірної квартири відмовляється. Крім того зазначала, що її син [PERSON] видав на її імя довіреність, якою не заперечував проти зняття з реєстраційного обліку його неповнолітнього сина, а також надав їй довіреність на зняття його з реєстрації за спірною адресою, проте їй було відмовлено у знятті сина з реєстрації в звязку із тим, що в неї не було його паспорта. Позивач, посилаючись на ст.ст. 72, 107 ЖК України, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням через відсутність цієї особи більше року та зняти їх з реєстраційного обліку. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.08.2017 року відповідно до ст. 122 ЦПК України (в редакції від 03.08.2017 р.) провадження по вищевказані справі було відкрито. 26 жовтня 2017 року відповідачка [PERSON] надала заперечення, в яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що 12.09.1998 між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 14.08.2000 року у них народився син [PERSON]. Після народження він був зареєстрований у [INFO] за місцем реєстрації його батька. Після народження сина вони мали намір та неодноразово намагалися проживати у спірній квартирі разом з батьками чоловіка, однак кожен раз, через 1-2 тижня після вселення вони були змушені зїхати звідти через неприпустиму поведінку батьків чоловіка. Поступово їх сімя почала розпадатися та у 2004 році вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Рішенням суду шлюб був розірваний та з [PERSON] стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку на утримання сина до його повноліття. Добровільно сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] відмовлявся та навіть після звернення виконавчого листа до виконання [PERSON] майже не приймав участь в утриманні сина, в звязку із чим виникла заборгованість по аліментам, яка станом на 01.05.2017 року складає 68815,92 грн. та постановою державного виконавця від 04ю07ю2017 року на спірну квартиру був накладений арешт. Також вказувала, що вона дійсно не брала участь у сплаті комунальних послуг, оскільки вважала, що хоча за це сплачує колишній чоловік, який працює та отримує заробітну плату. Вона ж сама, своїми силами забезпечує та утримує сина, працюючи вчителькою в школі. Крім того зазначила, що її син є неповнолітнім та не може самостійно користуватися своїм правом на житлове приміщення та своєю волею, крім того в травні 2017 року син виявив бажання жити разом з бабусею за місцем реєстрації та перейшов до неї, проте через 4 дні [PERSON] зателефонувала їй та попросила забрати його до себе. На підставі викладеного вважала позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону. В судовому засіданні від 08.12.2017 року [PERSON] був залучений до участі у справі в якості співвідповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]підтримав доводи позовної заяви та просив позов задовольнити. Відповідачка, яка також діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, відповідача [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до\~висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування. На підставі ст.ст. 76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2007 року, спадкоємцями після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та син [PERSON]. Відповідно до свідоцтва, спадкове майно, на яке в казаних частках видано це свідоцтво, складається з трьохкімнатної квартири № 48, що знаходиться в м. Харкові, вул. Сонячна, буд. № 11, [PERSON] 2/3 частки квартири, а [PERSON] 1/3 частку квартири. [PERSON], [INFO] є сином відповідача [PERSON] Батьки дитини перебували у шлюбі з 12.09.1998 року, який згодом було розірвано. Після укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю у квартирі [ADDRESS]. Згідно довідки № 499 від 19.06.2017 року у вказаній вище квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] Також, згідно відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС в Харківській області, отриманих на запит суду, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. В матеріалах справи міститься заява від 23.06.2017 року, посвідчена нотаріусом нотаріального округу м. Уфа Республіки Башкортостан - [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 5-3554, відповідно до якої зазначено, що [PERSON] дає свою згоду на зняття з реєстраційного обліку його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] та на реєстрацію за його вибором або за вибором його матері [PERSON]. З акту, складеного ЖК «Простор-30» про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.06.2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] з 2014 року, а відповідач [PERSON] з 2000 року в квартирі позивача не проживають. Проте, в акті не наведено причин не проживання відповідачів за спірною адресою. У акті відсутні відомості про те, на підставі яких обєктивних даних встановлено факт не проживання відповідачів та відсутність особистих речей. Крім того, в судовому засіданні особи, які підписували даний акт в якості свідків не допитувалися, обставини викладені в акті, не перевірялися. В судовому засіданні не здобуто доказів того, що відповідачам не чиняться перешкоди щодо проживання за вказаною адресою, а саме, в матеріалах справи відсутні відповідні відомості з Немишлянського ВП ГУПН в Харківській області. Інформації про наявність у неповнолітнього [PERSON], [INFO] іншого житла, яке б належало йому на праві власності або на праві користування, у суду немає. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд\~та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1\~ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника ,судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Пунктом 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2\~передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Як вбачається з ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.\~ До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших\~осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. \~Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються\~законом. Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~(1950 р.), ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. В матеріалах справи міститься довіреність від 02.05.2017 року, посвідчена нотаріусом нотаріального округу м. Уфа Республіки Башкортостан - [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 3-2285, відповідно до якої зазначено, що [PERSON] даною довіреністю уповноважує [PERSON] бути його представником в усіх компетентних організаціях та установах м. Харкова України, в паспортному столі, в Міграційній службі з приводу питання зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], в звязку із вибуттям на постійне місце проживання в [PERSON] Федерацію за адресою: Республіка Башкортостан, Уфимський район, с. Руський Юрмаш, вул. Паркова, 4. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В наданій довіреності зазначено, що відповідач [PERSON] уповноважує [PERSON] бути його представником з приводу питання зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], однак щодо визнання позову, а також вказівки відповідно до вимог ЦПК України про визнання позову відповідачем не має. Суд не вправі покласти в основу свого рішення визнання позову, якщо така дія суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позову, на думку суду порушує норми ЦК України. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачі зберігають реєстрацію за вказаною адресою, що в свою чергу призводить до сплати комунальних платежів позивачем за усіх зареєстрованих осіб. Проте, відповідно до вимог діючого Законодавства відповідач [PERSON], у разі відсутності спору, має право звернутися до уповноваженого органу з метою анулювання своєї реєстрації за вищевказаною адресою. Крім того, визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку, суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоровя та соціальний захист. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси\~\~ у спосіб, визначений законами України. Враховуюче викладене суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed