Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], треті особи: ДМС у Дарницькому районі м. Києва, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], відповідач за дозволом позивача зареєструвався у зазначеній квартирі. Відповідач у вказаній квартирі не проживає з 2011 року, квартирою не цікавиться, житлово-комунальні послуги не сплачує, при цьому не вжив заходів для зняття з реєстраційного обліку. За таких підстав позивач вважає відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. У судове засідання позивач та її представник з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд залишити їх без задоволення, надавши письмові заперечення. Треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON]у судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали, не заперечували проти їх задоволення. Третя особа: ДМС у Дарницькому районі м. Києва у судове засідання свого представника не направив, однак, подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності його представника. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно відхилити виходячи з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 20.06.2001 року (а.с.5). З довідки Форми №3 від 11.10.2016 року №232, яку видано ЖБК «Ромашка-4» дарницького району вбачається, що у вказаній квартирі проживає та зареєстровано 10 осіб, а саме: [PERSON] ([INFO], власник), [PERSON] ([INFO], син), [PERSON] ([INFO], дочка), [PERSON] ([INFO], зять), [PERSON] ([INFO], онук), [PERSON] ([INFO], онук), [PERSON] ([INFO], онук), [PERSON] ([INFO], племінник), [PERSON] ([INFO], онучка), [PERSON] ([INFO], онучка). (а.с.6) Судом сторонам роз'яснювались положення ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 2 ст. 27 ЦПК, однак позивач та її представник наполягали на тому, що до початку розгляду справи по суті подали суду усі докази у підтвердження та обґрунтування вимог позову і цих доказів достатньо для ухвалення судом рішення на користь позивача, тоді як відповідач наполягав на тому, що також подав всі докази у спростування та заперечення позовних вимог. Частиною 2 статті 59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач посилається на те, що відповідач не проживає в її квартирі з 2011 року по лютий 2016 року. Вказана обставина, на думку позивача, в розумінні ст. 150 ЖК України, є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Втім, будь-яких доказів про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2011 року, матеріали справи не містять, а тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає. У той же час позивач в позовній заяві повідомляє, що відповідач нібито, з 2011 року по лютий 2016 року не проживав за вищевказаною адресою без поважних причин. Дане твердження не знайшло свого підтвердження, оскільки до суду позивачем не надано жодного належного документа, який би це підтвердив. Як пояснили сторони в судовому засіданні відповідач періодично проживав в спірній квартирі у вказаний період. В тому числі його речі до тепер знаходяться в квартирі. Тобто, факт непроживання відповідача у спірній квартирі не підтвердився. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України " № 2 від 12.04.1985 р. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення права користування квартирою та виселення. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed