Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до бухгалтерських документів, які є в наявності у TOB «ОРРЗ» та відповідно до Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17, яке набрало законної сили 18.12.2019р. відповідач у період з березня 2014р. року по 01 жовтня 2014р. отримав безпідставно майно на загальну суму 763 800,00 грн.. Вказаним рішенням встановлені певні обставини справи. Зокрема: «....Однак, згідно із виписки по рахунку № [NUMBER] АТ «УкрСиббанк», МФО 351005 за період з березня 2014 р. по 01 жовтня 2014р. з доданими копіями чеків на підтвердження зняття з рахунку підприємства готівки вбачається, що кошти в загальному розмірі 763800 грн. 00 коп., з яких: 13 червня 2014 року - 32000 грн. 00 коп.; 16 червня 2014 року - 80 000 грн. 00 коп.; 26 червня 2014 року - 43000 грн. 00 коп.; 01 липня 2014року - 14400 грн. 00 коп.; 02 липня 2014 року - 11500 грн. 00 коп.; 04 липня 2014 року - 75 000 грн. 00 коп.; 08 липня 2014 року - 117 000 грн. 00 коп.; 23 липня 2014 року - 10 000 грн. 00 коп.; 29 липня 2014 року - 18 000 грн. 00 коп.; 06 серпня 2014 року - 45 000 грн. 00 коп.; 07 серпня 2014 року - 33 000 грн. 00 коп.; 08 серпня 2014 року - 16 400 грн. 00 коп.; 12 вересня 2014 року - 17 000 грн. 00 коп.; 07 жовтня 2014 року - 41 000 грн. 00 коп.; 09 жовтня 2014року - 105 000 грн. 00 коп.; 23 жовтня 2014 року - 22 500 коп.; 31 жовтня 2014 року - 83 000 грн. 00 коп. були виписані не на відповідача [PERSON] , а на ім`я [PERSON] , яка не є стороною у справі». Судом також встановлено, що справжня правова природа досліджених судом видаткових касових, в яких зазначено, що грошові кошти були видані на підставі договорів позики, які як зазначено у позові та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, взагалі не укладалися, не є договором в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки в зазначених документах про отримання грошових коштів відповідачем не містяться його зобов`язання про їх повернення. Позивач неодноразово звертався з вимогою до Відповідача про повернення грошових коштів у 763 800,00 грн. на розрахунковий рахунок підприємства ТОВ «ОРРЗ» - р/р № [NUMBER] ПАТ «ПУМБ» МФО 334851, але до сьогодення грошові кошти у розмірі 763 800,00 грн. не повернуті. Оскільки відповідач не укладав будь-яких договорів позики на вищезазначену суму грошових коштів, відповідачем без достатніх правових підстав було отримано грошові кошти підприємства у розмірі 763 800,00 грн.. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Петечко В.М. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Ув ході судового розгляду справи представником позивача було надано відповідь на відзив відповідача [PERSON] .. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову позивача та його представника та просила відмовити в його задоволенні. Надала відзив на позов та заперечення на відповідь на її відзив, в якому просить в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з неї суми безпідставно набутого майна (грошових коштів) у розмірі 763 800,00 грн. відмовити у повному обсязі; судові витрати по справі покласти на позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Гетьман І.Г. надав суду пояснення щодо відзиву та заперечень на відповідь на відзив, в якому просить стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОРРЗ» суму безпідставно набутого майна (грошових коштів) у розмірі 763 800,00 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні підтримав письмове пояснення та просить його задовольнити. Суд, вислухавши сторони, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до бухгалтерських документів, які є в наявності у TOB «ОРРЗ» та відповідно до Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17, яке набрало законної сили 18.12.2019р. (відповідно до Постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2019р. - Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02.04.2019 року скасовано, а Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17 залишено в силі) відповідач у період з березня 2014р. року по 01 жовтня 2014р. отримав безпідставно майно на загальну суму 763 800,00 грн.. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17 встановлені певні обставини справи. Зокрема: «....Однак, згідно із виписки по рахунку № [NUMBER] АТ «УкрСиббанк», МФО 351005 за період з березня 2014 р. по 01 жовтня 2014р. з доданими копіями чеків на підтвердження зняття з рахунку підприємства готівки вбачається, що кошти в загальному розмірі 763800 грн. 00 коп., з яких: 13 червня 2014 року - 32000 грн. 00 коп.; 16 червня 2014 року - 80 000 грн. 00 коп.; 26 червня 2014 року - 43000 грн. 00 коп.; 01 липня 2014року - 14400 грн. 00 коп.; 02 липня 2014 року - 11500 грн. 00 коп.; 04 липня 2014 року - 75 000 грн. 00 коп.; 08 липня 2014 року - 117 000 грн. 00 коп.; 23 липня 2014 року - 10 000 грн. 00 коп.; 29 липня 2014 року - 18 000 грн. 00 коп.; 06 серпня 2014 року - 45 000 грн. 00 коп.; 07 серпня 2014 року - 33 000 грн. 00 коп.; 08 серпня 2014 року - 16 400 грн. 00 коп.; 12 вересня 2014 року - 17 000 грн. 00 коп.; 07 жовтня 2014 року - 41 000 грн. 00 коп.; 09 жовтня 2014року - 105 000 грн. 00 коп.; 23 жовтня 2014 року - 22 500 коп.; 31 жовтня 2014 року - 83 000 грн. 00 коп. були виписані не на відповідача [PERSON] , а на ім`я [PERSON] , яка не є стороною у справі». Правова природа досліджених судом видаткових касових, в яких зазначено, що грошові кошти були видані на підставі договорів позики, які як зазначено у позові та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, взагалі не укладалися, не є договором в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки в зазначених документах про отримання грошових коштів відповідачем не містяться його зобов`язання про їх повернення. Позивач неодноразово (за вих. №17/12-18/ від 17.12.2018р. та за вих. №23/12/19/1 від 23.12.2019р.) звертався з вимогою до Відповідача про повернення грошових коштів у 763 800,00 грн. на розрахунковий рахунок підприємства ТОВ «ОРРЗ» - р/р № [NUMBER] ПАТ «ПУМБ» МФО 334851, але до сьогодення грошові кошти у розмірі 763 800,00 грн. не повернуті. Оскільки відповідач не укладав будь-яких договорів позики на вищезазначену суму грошових коштів, відповідачем без достатніх правових підстав було отримано грошові кошти підприємства у розмірі 763 800,00 грн. З доводами позивача та представника, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, нічим не підтвердженими, не відповідають вимогам Цивільного законодавства України і спростовуються стабільними поясненнями відповідача, наданими нею письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач та представник позивача у позовній заяві та в судовому засіданні просить суд стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОРРЗ» суму безпідставно набутого нею майна (грошових коштів), посилаючись при цьому тільки на Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17 та обґрунтовуючи таке посилання ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В зазначеному позивачем рішенні наявна вказівка на те, що «...чеки на підтвердження знаття з рахунку підприємства готівки ... були виписані не на відповідача ( [PERSON] ), а на ім`я [PERSON] , яка не є стороною по справі.» Більше жодного висновку щодо неї чи незаконного заволодіння нею грошовими коштами, зазначене рішення не містить. Наводити вказане рішення, як єдиний доказ незаконного заволодіння [PERSON] чужим майном, є неприпустимим. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як зазначено судом вище, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, однак відповідач [PERSON] не була стороною по справі №182/5931/17, тому суд не досліджував ніякі докази стосовно вказаної особи. Той факт, що чеки на зняття з рахунків підприємства готівки були виписані на ім`я [PERSON] , не робить її особою, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) у розумінні ст. 1212 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За частиною 2 предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд вважає, що позивач не надав суду належних та достовірних доказів у розумінні ст.ст. 77, 79 ЦПК, які доводили факт привласнення відповідачкою грошових коштів. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Тому праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Суд вважає, що з боку позивача має місце невірне застосування норм матеріального права. Позивачем не зазначено ніде про факт перебування [PERSON] в трудових відносинах з ТОВ «ОРРЗ» в період з 01.05.2014р. по 30.09.2015р. на посаді заступника директора з економічних питань. Відповідно до п.п. 1 п. 3.2. Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.06.2011р. №174, яка була чинною на час здійснення касових операцій, Банк видає з операційної каси готівку національної валюти за такими видатковими касовими документами: за грошовим чеком - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також фізичним особам-підприємцям. У разі використання заяви на видачу готівки необхідно представлення довіреності на кожну заяву на видачу готівки або одноразово на здійснення таких операцій юридичною особою на уповноважену особу, якщо вона не внесена в картку із зразками підписів як особа з правом першого або другого підпису. Для того, щоб будь-яка посадова особа, за винятком керівника, мала можливість отримувати гроші з розрахункового рахунку підприємства по чеку, необхідно заздалегідь оформити в банку довіреність на отримання грошей. Тільки керівник підприємства має право отримувати гроші в банку без такої довіреності. Відповідно до п. 3.5. зазначеної Інструкції: Банк перед видачею готівки у видаткових касових документах перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; належність пред`явленого паспорта громадянина України отримувачу, відповідність даних паспорта громадянина України тим даним, що зазначені в касовому документі; відповідність оформлення довіреності на отримання готівки вимогам законодавства України - у разі отримання готівки за довіреністю; наявність власноручного підпису або ЕП отримувача. Тобто, законодавством передбачена наявність певних документів для отримання готівки та зобов`язання банку здійснювати ретельну перевірку всіх документів, які потрібні для цієї операції, а тому доводи відповідача [PERSON] про періодичне отримання нею грошових коштів виключно в правовому полі та виключно в інтересах підприємства, працівником якого вона була на той час, заслуговують судом уваги. Слід звернути увагу, що протягом п`яти років, що минули з тих пір, жоден із посадових осіб підприємства, яке представляє позивач, не мав до неї ніяких претензій відносно вказаних грошових коштів, оскільки вони були отримані підприємством у повному обсязі, а їй були надані квитанції (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), передбаченого п. 3.3 глави 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Нацбанку України від 15.12.2004р. №637 (Положення). Згідно з п. 2.9 Положення готівкова виручка (готівка) підприємств (підприємців), у тому числі готівка, одержана з банку, використовуються ними для забезпечення потреб, що виникають у процесі їх функціонування, а також для проведення розрахунків з бюджетами та державними цільовими фондами за податками і зборами (обов`язковими платежами). При цьому згідно з п. 7.3 Положення відповідальність за дотримання порядку ведення операцій з готівкою покладається на керівників підприємств. Визначений у Положенні порядок оприбуткування готівки та контролю за правильністю і якістю складання первинних документів відповідає Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. №996-ХІV. Той факт, що [PERSON] перебувала з позивачем у трудових відносинах, підтверджує копією трудової книжки відповідача. Таким чином, перебуваючи з TOB «ОРРЗ» в трудових відносинах та виконуючи свої трудові обов`язки, суд вважає, що притягнення її до відповідальності за ст. 1212 ЦК України, є з боку позивача невірно обраним способом захисту свого права, оскільки на спірні правовідносини, поширюється дія норм КЗпП України, а не ЦК України. Загальні правила щодо матеріальної відповідності працівників визначаються главою IX КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом верховної Ради СРСР від 13.07.1976р. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (ст. 130 КЗпП України, розділ 1 Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (ст. 132-135 КЗпП України, розділи II-IV Положення). Для покладання на працівника матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду роботодавець повинен довести наявність усіх названих у ст. 130 КЗпП умов. За загальним правилом працівник відшкодовує заподіяну підприємству шкоду в межах завданих збитків, але не більше свого середнього місячного заробітку. Повна матеріальна відповідальність за договором обмежена виключно його умовами. Договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачкою не укладався і вона не була матеріально - відповідальною особою. Договори такого роду можна укладати не з усіма найманими особами, а лише з тими, хто відповідає певним параметрам, визначеним ст. 135 КЗпП України та з дотриманням вимог п. 1 ст. 134 КЗпП. Також за твердженням Мінсоцполітики (листи від 12.10.2010р. №312/13/116-10 і від 29.04.2013р. №61/06/186-13) важливо дотримуватися одночасно двох умов, таких як наявність посади, яку обіймає працівник, та роботи, яку він виконує, відповідно до Переліку робіт, затвердженого Постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРІ1С від 28.121977р. №447/24. Однієї лише наявності посади або роботи в Переліку №447 для укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність недостатньо. Стягуючи суму відшкодування із заробітної плати співробітника, необхідно дотримуватися обмежень щодо розміру відрахувань, установлених ст.ст. 127-129 КЗпП. Крім того, за положеннями статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступень вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України, що стосується визначення розміру шкоди, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку. Відповідно до вимог ст.136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, проводиться за розпорядженням власника або уповноваженою ним органу, керівниками підприємства, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до вимог ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з питань стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік для і виявлення заподіяної працівником шкоди. Суд вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України і він не просив його поновити, виходячи також і з норм цивільного-правових відносин. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах котрого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з нормами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Суд вважає, що сплив позивної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є також підставою для відмови в позові. Крім того, Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області в 2018 - 2019 роках слухалась аналогічна справа №184/2535/18 за позовом про стягнення безпідставно набутого майна, за якою позивачем заявлено вимогу до відповідача про повернення безпідставно набутого майна на підставі норм ЦК України, а не відносини до вимог КЗпП України, норми якого регламентують трудові відносини. Відтак, як визначив суд, позивачем невірно обраний спосіб захисту свого права, оскільки на спірні правовідносини, виникли між сторонами з приводу відшкодування матеріальної шкоди, поширюється дія норм КЗпП України, а не ЦК України та позивач може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством. Безпідставними суд вважає вимоги позивача та його представника щодо солідарного повернення нібито безпідставно набутого майна як зі [PERSON] , так і [PERSON] , оскільки є судове рішення (Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року), що набрало законної сили про стягнення з [PERSON] грошових коштів у сумі 1427348 грн. та цим рішенням встановлено, що відсутні підстави вважати, що грошові кошти у сумі 763800 грн. були отримані саме [PERSON] .. Таким чином суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги цілком є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, ґрунтуються на доказах, наданих позивачем та які не відповідають дійсності та обставинам справи і є недостовірними і спростовуються стабільними поясненнями відповідача, наданими нею письмовими належними та допустимими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. За таких обставин суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Орджонікідзевський рудо ремонтний завод» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Бершадського Сергія Миколайовича до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - ПрАТ «Орджонікідзевський рудо ремонтний завод» «про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів)». Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed