Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

В вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Класикбанк» (надалі по тексту відповідач 1 або Банк), уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Класикбанк» Северин Юрія Петровича (надалі відповідач 2), в якому із урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 30.10.2017 року просить стягнути з відповідача 1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі - 45062,09 грн. В процесу розгляду справи судом протокольною ухвалою від 30.10.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 10.02.2014 року позивач працювала в ПАТ «КласикБанк» на посаді начальника депозитарного відділу, а з 22.08.2016 року її було звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку з ліквідацією Банку. Між тим, при звільнені не було проведено повного розрахунку в порушення вимог ст..116 КЗпП України, а погашення вказаних сум розрахунку проводились поєтапно до грудня 2016 року. Відтак, відповідач 1 повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст..117 КЗпП України за період з 22 серпня по 13 грудня 2016 року, що становить - 79 робочих днів в сумі - 45 062,09 грн. Зазначає, що за існуючою судовою практикою запровадження в ПАТ «Класикбанк» тимчасової адміністрації не є підставою для відмови у виплаті, оскільки позивач була звільнена вже під час її введення в банку. З метою захисту свого порушеного права позивач звернулась із вказаним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд застосувати строки позовної давності і в задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що з 14.06.2016 року в банку введено тимчасову адміністрацію, а з 11.08.2016 року розпочато процедуру ліквідації, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не проводиться у відповідності до вимог ст..ст.36, 52 вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказав, що наявні на момент звільнення позивача ресурси банку не дозволяли йому провести виплати коштів заробітної плати одразу. Послався на вимоги ст..46 вказаного Закону, у зв»язку з вимогами якого під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов»язань, крім виплат, безпосередньо пов»язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, наслідком чого є відмова у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні просив суд в задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що вимоги ст..46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у банку не може виникати нових зобов»язань під час здійснення ліквідації, а визначені позивачем для стягнення кошти не є коштами заробітної плати, а тому вимоги ст..117 КЗпП України із врахуванням дії спеціального Закону до вказаних правовідносин не застосовуються. Вислухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач з 10 лютого 2014 року [PERSON] була прийнята на роботу до ПАТ «КЛАСИКБАНК» на посаду начальника Депозитарного відділу, що не заперечувалось сторонами. На підставі рішення Правління Національного банку України від 14 червня 2016 року №67-рш/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КЛАСИКБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14 червня 2016 року № 1004 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КЛАСИКБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 липня 2016 року №1206 продовжено строк тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку ПАТ «КЛАСИКБАНК» з 15 липня 2016 року до 14 серпня 2016 року включно. На підставі рішення Правління Національного банку України від 11 серпня 2016 року №209-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КЛАСИКБАНК», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 серпня 2016 року №1493 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КЛАСИКБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КЛАСИКБАНК» з 12 серпня 2016 року до 11 серпня 2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КЛАСИКБАНК» Северину Ю.П. строком з 12 серпня 2016 року до 11 серпня 2018 року включно. Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КЛАСИКБАНК» Северин Ю.П. від 22 серпня 2016 року №5-к [PERSON], начальника депозитарного відділу, було звільнено у зв'язку з ліквідацією згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава - попередження про вивільнення працівників, наказ №31 від 17 червня 2016 року. Також цим наказом визначено виплатити позивачці вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку та компенсацію за не використані дні відпустки (а.с.38). На виконання вказаного наказу належна до виплати позивачеві сума була виплачена частинами і остаточний розрахунок з позивачем здійснений 13 грудня 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень та випискою по картці/рахунку (а.с.39-43). Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Між тим, як вбачається із наявних в матеріалах справи документів, то звільнення позивача відбулось під час дії вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» саме уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів вказаного Банку. Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. За умовами положень за пунктом 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» вищевказаного закону, законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України від 23 лютого 2012 р. N 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон) тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 3 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку. За п.2 ч.1 ст..52 вказаного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів другої черги, а саме грошові вимоги заробітної плати, що виникли з зобов»язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання ліцензії банків. В той же час, вказані норми законодавства не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як підстави для задоволення позову, оскільки предметом судового розгляду не є стягнення коштів заробітної плати. Зокрема, позивач просить суд стягнути на його користь саме кошти середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які не коштами заборгованості з виплати заробітної плати, а новими нарахуваннями (санкціями) за її несвоєчасну виплату за час введення в банку тимчасової адміністрації та його ліквідації. Відповідно до ч.3 ст.46 вказаного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, щодо унеможливлює виникнення нових зобов»язань. Відтак, нарахування та стягнення вказаних коштів з банку як нових зобов»язань в силу вимог вказаних норм законодавства є неможливим. Верховний суд України висловив правову позицію у постанови від 13.06.2015 року, відповідно до якої під час дії тимчасової адміністрації у фінансовій установі, стягнення коштів у будь-якій інший спосіб, у тому числі і шляхом задоволення позову, а ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неможливим. Крім того, саме пріоритетність вказаного Закону над іншими нормативно-правовими актами України та у таких правовідносинах виклав у своїй правовій позиції Верховний суд України у постанові від 13.06.2016 року по справі №6-1123цс16, що у відповідності до вимог ст..360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування усіма судами України. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, з врахуванням, що вказані суми коштів у розмінні вказаної статті Закону є новими зобов»язаннями, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, обрахований в тому числі за час введення в банку тимчасової адміністрації. Більше того, з аналізу конструкції норми ч.ч.1,2 ст.117 КЗпП України вбачається, що виплата або стягнення вказаних коштів проводиться виключно у разі встановлення невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Також, суд вважає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача є мірою відповідальності за порушень законодавчих норм про виплату заробітної платні. В той же час, позивачем у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів встановлення вини з боку посадових осіб або власників ПАТ «Класикбанк» щодо не вчасної виплати заробітної плати позивачці, що унеможливлює застосування такої санкції як нарахування середнього заробітку за час затримки при звільненні, а відтак і задоволення вказаної позовної вимоги. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не в повній мірі узгоджується із вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та іншого законодавства, а тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зважаючи на наявність підстав для відмови в задоволенні позивних вимог по суті - застосування судом строків давності як підстави для відмови в позові є недоцільним. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України та вимогами ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за умовами якого нових зобов»язань у відношенні банку, що ліквідується, не виникає, що виключає можливість стягнення з відповідача судового збору.

Outcome: dismissed