Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який був ним уточнений під час розгляду справи (а.с.180), в якому він просив стягнути з відповідачів прокуратури м.Рубіжне та Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 80000грн. солідарно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 29.09.2011 року він запозичив гроші в сумі 66100грн. знайомому [PERSON], про що вони уклали договір займу. У встановлений договором строк [PERSON] гроші не повернув і сказав, що повертати їх не збирається. Тому він зрозумів, що [PERSON] заволодів його грошима шляхом зловживання довірою та обманом. Приблизно у травні 2012 року він звернувся до міліції про порушення кримінальної справи. 22.05.2012 року була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи, яка була скасована судом 03.07.2012 року. 22.07.2012 року слідчим Анохіною Л.В. повторно була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи, яка 04.12.2012р. була скасована постановою Рубіжанського міського суду. 12.12.2012 року його заява про злочин нарешті внесена до ЄРДР (кримінальне провадження №12012030330000206). 13.03.2013 року, 07.05.2013 року, 26.11.2013 року слідчим [PERSON] виносились постанови про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Всі постанови слідчого про закриття кримінального провадження скасовані як прокуратурою так і судом. У нього увірвався терпець постійно оскаржувати незаконні та необґрунтовані рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та закриття кримінального провадження, тому він вимушений звернутись до суду з позовом. Бездіяльність співробітників міліції та прокуратури м.Рубіжне була встановлена судовими рішеннями, в тому числі ухвалами суддів. Загальна тривалість часу, протягом якого ця бездіяльність становить вже більше двох років, тобто з травня 2012 року. Він неодноразово писав скарги на бездіяльність, письмово звертався до ГУМВД в Луганській області, прокуратури Луганської області, Генеральної прокуратури України зі скаргами, в яких вимагав прийняти законне та обґрунтоване рішення, але на всі свої звернення він отримував тільки формальні відписки та повідомлення про те, що до винних осіб вжито заходів дисциплінарного впливу. Досі законне та обґрунтоване рішення співробітниками міліції та прокуратури м.Рубіжне не прийнято. Викладені обставини, а саме: що законне і обґрунтоване рішення не приймалось протягом розумних строків та постійно скасовувались постанови про закриття кримінального провадження, негативно відображувалися на його діяльності, тому що дані факти ігнорування його вимог гнітюче впливали на нього, він почуває себе ущемленим у своїх правах на справедливий і своєчасний розгляд. Зазначене привело до того, що він не міг вільно користуватись наданими йому правами, та біль за все це відображалось на стосунках в його родині, тому що він не міг нормально проводити вільний час разом з сім'єю, не міг нормально подорожувати, бо засмучували ці обставини, не міг брати участь у запланованих родиною подорожах на літній період, бо у будь-який час його могли викликати до міліції, прокуратури або суду, а неприйняття законного рішення протягом розумного строку, ненадання йому своєчасно можливості скористуватись своїми правами, робило стосунки в родині натягнутими, внаслідок чого погіршувався його психологічний стан. Незаконне та необґрунтоване неприйняття рішення протягом розумного строку за наявності для цього всіх законних підстав змусило його постійно турбуватись. У зв'язку з бездіяльністю прокуратури та міліції він став недовіряти правоохоронним органам. Міліція м.Рубіжного та прокуратура м.Рубіжного неприйняттям законного і обґрунтованого рішення протягом розумного строку порушили його права як людини і громадянина України, передбачені ст..ст.3, 21, 121 Конституції України, ст..2 КПК України (1960р.), ст..28 КПК України (2012р.). Беручи до уваги, що прокуратура м.Рубіжного в особі своїх співробітників не вжила заходів щодо належного нагляду та контролю за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, вона має відповідати за спричинену йому шкоду через свою бездіяльність. Він вважає, що відповідно до ст..ст.1172, 1176, 1190 ЦК України прокуратура м.Рубіджного та міліція м.Рубіжного повинні відшкодувати йому заподіяну моральну шкоду внаслідок їх бездіяльності, розмір якої він оцінює у 80000грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої уточнені вимоги підтримав у повному обсязі, просив стягнути солідарно з прокуратури м.Рубіжного та міліції м.Рубіжного заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 80000грн. Суду пояснив, що саме бездіяльністю прокуратури та міліції м.Рубіжного йому заподіяно моральну шкоду. Бездіяльність міліції полягає в тому, що слідчий [PERSON] не бажає розслідувати кримінальну справу, з 2012 року рішення по справі не прийнято, кримінальна справа до суду не направлена. Бездіяльність прокуратури полягає в тому, що вона повинна контролювати дії слідчого, але вона здійснює неналежний контроль за розслідуванням справи. Зі скаргами на бездіяльність прокуратури та міліції м.Рубіжного до суду в порядку КПК України він не звертався. Відповідач прокуратура м.Рубіжного в особі прокурорів прокуратури Коваленко І.В., Арсені О.І. з вимогами [PERSON] не згодні в повному обсязі та просили в їх задоволенні відмовити. Представник Рубіжанського МВ ГУМВС України у Луганській області [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представники відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області Ковальова Н.М. та Управління Державної казначейської служби України у м.Рубіжному Коваленко Ж.В. позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили в їх задоволенні відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Свої заперечення представники обґрунтували наступним. Частиною 6 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності, чи незаконного рішення органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відшкодування моральної шкоди встановлені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Станом на цей час будь-яких рішень суду, які б встановлювали факт бездіяльності з боку відповідачів немає. Основні доводи та докази позивача повинні будуватись на трьох позиціях - це наявність, протиправність, зв'язок між наявністю та протиправністю. Однак позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок бездіяльності відповідачів йому було завдано фізичних та душевних страждань, або він зазнав інше ушкодження здоров'я, або було знищено його майно, або була принижена його честь, гідність чи ділова репутація. Також позивач не надав ні розрахунку розміру моральної шкоду, яку він оцінив у 80000грн., а ні будь-яких доводів, мотивів чи міркувань, з яких він виходив при визначенні саме такого розміру моральної шкоди. Також позивач не надав доказів наявності в діях відповідачів прокуратури м.Рубіжного та Рубіжанського МВ УМВС взаємопов'язаних, сукупних дій або дій з єдиним наміром, та не довів ступень вини кожним відповідачем окремо. Судом в порядку ст.ст.63, 180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, був допитаний свідок [PERSON], який суду пояснив, що він був процесуальним керівником в кримінальному провадженні. Було встановлено, що [PERSON] запозичив у [PERSON] гроші та не повернув їх. [PERSON] звернувся до міліції з заявою про шахрайство. Був допитаний [PERSON], який пояснив, що у зв'язку з тяжким матеріальним становищем гроші повернути не може. [PERSON] роз'яснювали, що він повинен звертатись до суду з цивільним позовом, оскільки вбачаються договірні відносини, тому кримінальне провадження неодноразово було закрито з цих підстав. Але [PERSON] весь час оскаржує постанови про закриття кримінального провадження. Зі скаргами на бездіяльність прокуратури [PERSON] не звертався. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, його показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Суд, вислухавши позивача, представників відповідачів, допитавши свідка, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області перебувало кримінальне провадження №12012030330000206 від 12.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.11-13, 30, 37, 38, 68, 75-76, 89). 22.09.2014 року матеріали даного кримінального провадження були спрямовані до прокуратури м.Сєвєродонецька для організації подальшого досудового розслідування (а.с.111). Протягом часу з 2012 року по теперішній час [PERSON] в межах кримінального провадження неодноразово оскаржував постанови слідчого про закриття кримінального провадження, які скасовувались як прокурором прокуратури м.Рубіжного так і Рубіжанським міським судом, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази (а.с.8, 10, 12, 30, 68, 75-76). Крім того протягом часу з 2012 року по теперішній час [PERSON] звертався до ГСУ МВС України, Генеральної прокуратури України, СУ ГУМВСУ в Луганській області, прокуратури Луганської області, прокуратури м.Рубіжного, адміністрації Президента України зі скаргами щодо неналежного стану досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчими Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області та на дії працівників Рубіжанського МВ ГУМВС (а.с.18-26, 28-31, 33-34, 36, 119, 124, 126, 127, 130, 132, 136-140, 143, 145, 146, 148-153). Вказані органи, розглянувши скарги та звернення [PERSON], повідомляли його про результати такого розгляду та про прийняті ними рішення за результатами розгляду скарги або звернення. За фактами, викладеними у скаргах [PERSON], старшим слідчим СУ ГУМВСУ було проведено службове розслідування, за результатами якого було встановлено, що слідчим СВ Рубіжанського МВ ГУМВС [PERSON] неналежним чином ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012030330000206, оскільки при встановленні учасників вказаного кримінального правопорушення рішення у кримінальному провадженні з 10.01.2014 року дотепер не прийнято. За порушення вимог ст..ст.2, 9, 28 КПК України, допущених під час розслідування кримінального провадження №12012030330000206, слідчого СВ Рубіжанського МВ ГУМВСУ [PERSON] попереджено про неповну посадову відповідність (а.с.119-124). Після встановлення зазначених обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої неза- конними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди врегульовано наступними нормами. Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Отже, перевіряючи наявність загальних умов для відшкодування моральної шкоди судом встановлено наступне. Право людини на захист свого життя і здоров'я, честі та гідності, своїх прав і свобод є основоположним. Згідно з п. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 р. і ратифікованого Україною 19 жовтня 1973 р., кожна держава зобов'язана забезпечити будь-якій особі, яка перебуває у межах її території та під її юрисдикцією, ефективний засіб правового захисту у випадку порушення її прав та свобод. Право на захист повинно бути забезпечено державою, її компетентними органами влади. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи громадянина України захищаються судом. Суть такого захисту полягає в тому, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади. В своєму Рішенні № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року Конституційний Суд України зазначив, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві. Системний аналіз положень КПК України дає підстави для висновку про можливість оскарження до суду не тільки рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, але й їхньої бездіяльності. Процесуальний порядок такого оскарження дозволяє громадянам реалізовувати свої права в межах кримінального судочинства. Ці повноваження учасників процесу закріплено в ст. 303 КПК України. Так, пунктом першим частини першої статті 303 КПК України визначено право заявника, потерпілого, його представника чи законного представника, підозрюваного, його захисника чи законного представника, володільца тимчасово вилученого майна подавати скаргу на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк. З позовної заяви та пояснень позивача у судових засіданнях вбачається, що він звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, посилаючись саме на те, що бездіяльністю робітників міліції та прокуратури йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у неприйнятті законного та обґрунтованого рішення, у затягуванні прийняття законного рішення, а також у невжитті прокуратурою м.Рубіжного заходів щодо належного нагляду та контролю за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство. В силу ст..ст.10, 60 ЦПК України наявність моральної шкоди повинно доводиться потерпілим. Якщо позивач [PERSON] зазначає, що саме бездіяльністю працівників міліції та прокуратури йому заподіяно моральну шкоду, тому він повинен надати суду докази в обґрунтування цих своїх доводів. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність факту бездіяльності працівників міліції та прокуратури. Більш того в судових засіданнях [PERSON] неодноразово пояснював, що зі скаргами на бездіяльність органів прокуратури та міліції в порядку КПК України він до суду не звертався. Крім того з матеріалів справи (а.с.164, 177) вбачається, що [PERSON] за період з 12.12.2012 року по теперішній час не звертався до суду в порядку КПК України зі скаргами на бездіяльність прокурора або слідчого. Суд, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, не може встановлювати наявність факту бездіяльності працівників органів прокуратури та міліції, оскільки таким правом наділений суд, розглядаючи скаргу в порядку КПК України. Докази, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог, суд оцінює як неналежні, оскільки вони не свідчать про наявність факту бездіяльності працівників прокуратури та міліції в розумінні ст..303 КПК України. Отже аналізуючи спірні правовідносини про відшкодування моральної шкоди в контексті положень ст.ст.23, 1167, 1176 ЦК України судом не встановлено наявність загальних умов відповідальності за завдану моральну шкоду, а позивачем не доведено наявність факту бездіяльності працівників міліції та прокуратури, тому підстав для задоволення цих вимог позивача не вбачається та в їх задоволенні слід відмовити за необґрунтованістю в повному обсязі.

Outcome: dismissed