Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

01 грудня 2020 року до Рівненського міського суду надійшла на розгляд позовна заява [PERSON] до Головного управління ДПС у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2019 року у справі №817/1889/17 вирішено касаційну скаргу фізичної особи - підприємця [PERSON] задовольнити. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2018 у справі № 817/1889/17 скасувати. Ухвалити нове рішення. Позовні вимоги фізичної особи - підприємця [PERSON] задовольнити. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС уРівненській області від 23.11.2017 №0008205002 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до Фізичної особи - підприємця [PERSON] застосовано штраф в розмірі 1 511,60 грн та нарахована пеня в сумі 7,55 грн. Вказує,\~що він постійно нервував (негативні емоції, стрес), психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державним органом його права на мирне володіння майном. Недовіра та розчарування у протиправних діях державного органу завдала відчутої зміни психологічного стану позивача, виникнення недовіри до представників державних органів у цілому. Також наголошує, що він отримував постійні моральні страждання через зміну звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням багато часу на складання документів для подання до суду (прийшлось оскаржувати аж до Верховного Суду) і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення до стану, який існував до порушення законним прав та інтересів позивача відповідачем, вчинення дій по стягненню сплаченого судового збору (який, ще до цих пір не стягнутий за рішенням суду по причині реорганізаціїї ДФС у ДПС). Ухвалою суду від 11 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 09 лютого 2021 року. 09 лютого 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким останній вважає, що позивачем не доведено усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. У зв`язку з чим просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 09 лютого 2021 року розгляд справи було відкладено на 10 березня 2021 року. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті 30 березня 2021 року. Позивач у судове засідання 30 березня 2021 року не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник відповідача у судовому засіданні 30 березня 2021 року заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладенні у заявах по суті справи, судом встановлено таке. Позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання неоднозначного (множинного) трактування прав та обов`язків платників податків на користь платника податків, а дії суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року, у справі №817/889/17 залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено. Водночас, постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №817/1889/17 вирішено касаційну скаргу фізичної особи - підприємця [PERSON] задовольнити. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2018 року у справі № 817/1889/17 скасувати. Ухвалити нове рішення. Позовні вимоги фізичної особи - підприємця [PERSON] задовольнити.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 №0008205002 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до Фізичної особи - підприємця [PERSON] застосовано штраф в розмірі 1 511,60 грн та нарахована пеня в сумі 7,55 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №817/1889/17 у даному випадку має преюдиціальне значення, факт неправомірності прийняття відповідачем рішення від 23.11.2017 №0008205002 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені підтверджений рішенням суду та не підлягає доведенню. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг». Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Стаття 1172 ЦК України вказує, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Суд зазначає, що позивачем доведено факт неправомірності прийняття відповідачем рішення від 23.11.2017 №0008205002 про застосування до нього штрафних санкцій та нарахування пені. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як зазначив позивач у позовній заяві, йому була спричинена моральна шкода, зокрема, у позивача були негативні переживання, стан постійної напруги через зміну звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням багато часу на складання документів для подання до суду (у зв`язку із оскарженням судових рішень аж до Верховного Суду) і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення до стану, який існував до порушення законним прав та інтересів позивача відповідачем, вчинення дій по стягненню сплаченого судового збору (який, ще до цих пір не стягнутий за рішенням суду по причині реорганізаціїї ДФС у ДПС). Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Суд наголошує, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 1 000 000 000 грн. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Суд також наголошує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. На підставі\~наведеного вище,\~враховуючи зокрема\~тривалість вчинення\~позивачем дій\~щодо захисту його порушених прав у суді, у зв`язку з неправомірним прийняттям відповідачем рішення від 23.11.2017 №0008205002 про застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 1 500 грн 00 коп. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду. Відповідно до пп.13 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840, 80 грн.

Outcome: partial