Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Студія мистецтв Смайл» у якому просив стягнути з останніх: невиплачену при звільненні грошову суму у розмірі 18 000,00 грн.; невиплачену при звільненні компенсацію за дні невикористаної відпустки; суму індексації заробітної плати; середній заробіток за весь час затримки розрахунку по дату вступу рішення в законну силу у розмірі 12 000,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. У обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 14.11.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Студія мистецтв Смайл» було укладено трудовий контракт б/н, на підставі якого, позивач зайняв посаду викладача хореографічних дисциплін. Позивач вказує, що у листопаді та грудні 2017 року він не отримав в повному обсязі свою заробітну плату, в результаті чого, 29.12.2017 року подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, у зв`язку із порушенням роботодавцем трудового законодавства, також просив виплатити йому у відповідності до ст. 116 КЗпП України усі належні грошові кошти при звільненні. Позивач вказує, що шляхом погроз та введення його в оману з боку директора та юриста відповідача у справі, йому 09.01.2018 року надано для підпису наказ про звільнення за ст. 38 КЗпП України, хоча він вважав та висловлював свою волю на звільнення саме через порушення відповідачем у справі його прав. Окрім того вказує, що копію наказу про звільнення так і не отримав. Позивач звертає увагу на те, що за весь час його роботи на ТОВ «Студія мистецтв Смайл», індексація заробітної плати не проводилася. Окрім того, на думку позивача, ТОВ «Студія мистецтв Смайл» допущено невиплату належних йому сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тому для ТОВ «Студія мистецтв Смайл» повинна настати відповідальність, встановлена ст. 117 КЗпП України, тобто відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Позивач вказує, що після звільнення, намагаючись відновити порушені права, звертався до Державної фіскальної служби України, Прокуратури міста Києва, органів Національної поліції України, Державної служби з питань праці, Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини, які за його твердженнями не ефективно відреагували на його звернення, тому останній звернувся до суду. 28.01.2021 року через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача вказує про те, що заробітна плата позивачу при звільненні виплачена в повному обсязі, а трудова книжка видана в день звільнення. Крім того, звертали увагу суду на пропуск [PERSON] строку для звернення до суду із вказаним позовом та просили відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши пояснення позивача, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Студія мистецтв «СМАЙЛ» на посаду викладача хореографічних дисциплін з 14.11.2017 року з неповним робочим тижнем з оплатою у розмірі 0,5 посадового окладу згідно з Наказом №129-к від 09.11.2017 року, підставою слугувала заява [PERSON] від 09.11.2017 року (а.с.67-68). 14.11.2017 року ТОВ «Студія мистецтв «СМАЙЛ» повідомило ДФС про прийняття [PERSON] з 04.11.2017 року на роботу (а.с.71). 09 січня 2018 року [PERSON] був звільнений з посади викладача хореографічних дисциплін за наказом №137-к від 09.01.2018 року, на підставі його заяви від 30.12.2017 року (а.с.69-70). За листопад 2017 року позивачу нараховано 990,48 гри., з цієї суми усього утримано - 193,14 грн., сума до видачі становить - 797,33 грн., виплачено 07.12.2017 року заробітну плату [PERSON] за листопад 2017 року в сумі - 797,33 грн. За грудень 2017 року позивачу нараховано 1600,00 грн., з цієї суми усього утримано - 312,00 грн., сума до видачі становить - 1288,00 грн., виплачено 10.01.2018 року заробітну плату [PERSON] за грудень 2017 року в сумі - 1288,00 грн. За січень 2018 року позивачу нараховано 193,71 грн. (заробітна плата за січень - 90,48 грн. та компенсація за невикористану відпустку - 103,23 грн.), з цієї суми усього утримано - 37,77 грн., сума до видачі становить - 155,93 грн., виплачено 10.01.2018 року заробітну плату [PERSON] за січень 2018 року в сумі - 155,93 грн. Трудова книжка [PERSON] видана в день його звільнення 09.01.2018 року, підтвердженням чого є його підпис про отримання в книзі обліку руху трудових книжок (а.с.82). Із акту № КВ 270/57/АВ від 27.04.2018 року Головного управління Держпраці у Київській області вбачається, що з 19.04.2018 року по 27.04.2018 року Інспектором праці Куліш Н.І. була проведена перевірка ТОВ «Студія мистецтв «СМАЙЛ» щодо дотримання вимог законодавства про оплату праці, в тому числі під час перевірки піднімалося питання своєчасного розрахунку заробітної плати [PERSON] . Перевіркою було встановлено, що порушень з боку ТОВ «Студія мистецтв «СМАЙЛ» не має, останніми заробітна плата [PERSON] виплачена у повному обсязі (а.с.85-123). З огляду на зазначене, твердження позивача про невиплату ТОВ «Студія мистецтв «СМАЙЛ» йому заробітної плати не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно із частиною першою ст. 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За таких обставин, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16, у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 522/13736/15, від 30.10.2019 року у справі № 478/751/17. Із матеріалів справи вбачається, що позивач за власною ініціативою 30.12.2017 року написав заяву про звільнення та 09.01.2018 року отримав трудову книжку, за яку він особисто розписався. З штампу вхідної кореспонденції та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Оболонського районного суду м. Києва вбачається, що позовна заява [PERSON] подана до суду 25.10.2018 року, тобто поза межами 3 місячного строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ним пропущено строк для звернення до суду з поважних причин. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, враховуючи позовні вимоги та їх обґрунтування, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed