Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач 22.08.2016 року звернувся до суду з позовом до Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування завданої матеріальної шкоди 1\~138 грн. 32 коп. та відшкодування моральної шкоди на суму 25\~000 грн. 00 коп.. В обґрунтування позовних вимог відзначив, що 11.04.2015 року щодо нього були вчинені неправомірні дії у звязку з бездіяльністю органів державної виконавчої служби. Суть даних неправомірних дій полягає у тому, що о 07 год. 10 хв. співробітниками посту СПДАІ «Дачне» був затриманий автомобіль HYNDAI TUCSON, державний номер: ВН 7041 ВІ, 2007 року випуску, який належить позивачу на праві приватної власності. Відповідно, після затримання, у примусовому порядку дане авто було переміщене на спеціальний майданчик: м. Одеса, Овідіопольської дороги, 6 км, вул. Аеропортівська,4, згідно з Актом огляду та затримання транспортного засобу № 2645-4 від 11.04.2015р., складеним старшим інспектором ДПС [PERSON]. Згодом, позивачу стало відомо, що даний належний йому автомобіль був оголошений у розшук, відповідно до постанови про розшук майна від 17.03.2015 р. ВП № 45009212, яка була винесена державним виконавцем першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON]. Підставою послужило відкрите виконавче провадження від 09.10.2014 p., на підставі постанови Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2014 р. № 496/1837/14-п, про яке позивачу було не відомо, адже жодних повідомлень та викликів до суду ним отримано не було. Позивачем була оскаржено вищезгадану постанову до суду апеляційної інстанції та постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2014 року скасовано із закриттям провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП. Також, 05.10.2015 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області було задоволено скаргу позивача та визнано неправомірну бездіяльність Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ, щодо не направлення державним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.10.2014 р. ВП №45009212., та щодо не направлення державним виконавцем запитів до органів державної податкової служби, банків, місця роботи для зясування наявності грошових коштів на моїх рахунках. Було визнано неправомірною постанову про розшук майна від 27.05.2014р. за ВН № 43136349, визнано незаконною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 16.04.2015 року ВП№43136349. Вважає, що такі халатні та неправомірні дії зі сторони працівників Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ, призвели до грубого порушення його прав, як сторони виконавчого провадження та завдали йому як моральної так і матеріальної шкоди. Адже, він був змушений оплатити послуги спеціального майданчика ІНФОРМ РЕСУРС, ОФДП МВС, на якому перебувало його автомобіль, на загальну суму - 599 грн. 50 коп.; був вимушений сплатити кошти на користь відділу ДВС у розмірі 282, 50 грн.. Просить, відшкодувати завдані збитки з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, загальна сума яких становить 1138, 32 гривень. Крім того, посилається на те, що йому було завдано моральну шкоду. Вказав, що вилучення його автомобіля відбулося саме напередодні свята Пасхи, коли він відправлявся зі своєю сімєю на відпочинок. У звязку з даними подіями йому були спричинені важкі душевні страждання, а через сильне хвилювання були певні проблеми і зі здоровям. Суму завданої моральної шкоди позивач оцінюю у розмірі 25\~000 гривень. За вказаних обставин звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що у квітні 2015 року він разом з сімєю їхав до родичів на свята, проте був зупинений на трасі та його автомобіль був вилучений на штраф-майданчик, через що він вимушений був повернутись додому. Пізніше, він дізнався, що 21.04.2014 року судом було винесено постанову, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу 170 грн. та присуджено стягнення судового збору на суму 36 грн. 54 коп.. У рамках виконавчого провадження з виконання вказаної постанови суду державним виконавцем було винесено постанову про розшук автомобіля. Проте, про постанову суду та відкриття відносно нього виконавчого провадження йому не було відомо. Зазначив, що сума штрафу є досить не значною та він би її сплатив добровільно, якби знав про нього. Рішення суду, за якими було скасовано постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та визнано незаконними відповідні дії державного виконавця, підтверджують незаконні дії відповідача. Зазначив, що він та його сімя була позбавлена можливості нормально провести свята, увесь день вони перебували на посту ДАІ, а потім на штраф-майданчику. Вирішенням питання щодо вилучення його автомобіля позивач також займався у понеділок, через що не зміг займатись своєю роботою. Вважає, що кошти, сплачені 14.04.2015 року, мають бути йому відшкодовані, просив задовольнити позов, вказав, що кошти сплачував на рахунок держави, із них 282, 50 грн. на рахунок відділу ДВС. Заперечував проти залучення по справу у якості співвідповідача Державну казначейську службу України. У судовому засіданні представник відділу ДВС [PERSON] (діє на підставі довіреності від 20.12.2016 року) позовні вимоги не визнала та просила відмовити. Пояснила, що 09.10.2014 року постановою державного виконавця було відкрите виконавче провадження на підставі постанови Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2014 р. № 496/1837/14-п, копія постанови була направлена боржнику рекомендованим листом та надано строк для добровільного виконання. Вказала, що постанова суду не була виконана позивачем, тому державний виконавець мав право накласти арешт на все майно боржника з метою виконання рішення суду. Після сплати боржником боргу після застосованих примусових заходів, виконавче провадження було завершено. Надала до суду довідку з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, згідно якого виконавче провадження було закінчено 16.04.2015 року, а також акт від 14.01.2016 року, згідно якого матеріали виконавчого провадження було знищено. Вважає, що державний виконавець діяв у відповідності до чинного законодавства та у межах, наданих повноважень, тому підстав для задоволення позовних вимог не вбачає. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області до суду не зявився, був сповіщений про час та місце судового засідання належним чином, надали до суду письмові заперечення (а.с.45-50), згідно яких позовні вимоги не визнали та просили відмовити. Суд, за згодою осіб, які брали участь у справі, з урахуванням ст.. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представника Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. Суд, вислухавши учасників процесу, які брали участь у справі, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. З пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено, що постановою судді Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2014 року (справа №496/1837/14-п) [PERSON] був визнаний винним за ч.1 ст. 163-2 КУпАП та притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 170 грн. на користь держави із стягненням судового збору в сумі 36 грн. 54 грн.. На підставі вказаної постанови суду від 21.05.2014 року державним виконавцем постановою від 09.10.2014 р. (а.с.15) було відкрито виконавче провадження ВП №45009212 та надано боржнику строк для самостійного виконання вимог виконавчого документа. 11.04.2015 р. об 07 год. 10 хв. співробітниками посту СП ДАІ «Дачне» позивач був затриманий, у звязку з оголошенням у розшук, належний позивачу на праві приватної власності автомобіль HYNDAI TUCSON, держаний номер: ВН 7041 ВІ, 2007 року випуску, після чого автомобіль у примусовому порядку був переміщений для зберігання на спеціальний майданчик за адресою: м. Одеса, Овідіопольської дороги, 6 км / вул. Аеропортівська, 4, що підтверджується складеним старшим інспектором ДПС [PERSON] Актом огляду та затримання транспортного засобу № 2645-4 від\~\~11.04.2015 року (а.с.17). Підставою для оголошення розшуку стала постанова про розшук майна від 17.03.2015 р. ВП № 45009212, винесена державним виконавцем першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] у звязку з невиконанням постанови суду від 21.05.2014 року №496/1792/14-ц. Позивачем 16.04.2015 року на виконання вимог постанови суду від 21.04.2014 року було сплачено кошти на загальну суму 206, 64 грн. (170 грн. штраф та 36,54 грн. судовий збір), на підставі чого 16.04.2015 року Першим Приморським відділом ДВС ОМУЮ згідно п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення) було закінчено виконавче провадження ВП №45009212. Також, 16.04.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, згідно яких позивачем було сплачено виконавчий збір у сумі 20,66 грн. та витрати за проведення виконавчих дій у сумі 50,00 грн.. Матеріали виконавчого провадження ВП №45009212 були вилучені до знищення у звязку з закінчення строків зберігання (акт про вилучення та знищення виконавчих проваджень та інших документів Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 14.01.2016 року). Проте, вищевикладене підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень №165350 від 13.02.2017 року. У подальшому, позивачем було оскаржено до апеляційного суду Одеської області вищевказану постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2014 року (справа №496/1837/14-п) про притягнення його до адміністративної відповідальності та постанову суду апеляційної інстанції від 05.05.2015 року постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2014 року було скасовано із закриттям провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП (а.с.9-10). Також, [PERSON] оскаржив до Біляївського районного суду Одеської області рішення, дії та бездіяльність державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області (справа №496/1907/15-ц). За розглядом скарги позивача судом 05.10.2015 року було винесено ухвалу (а.с.6-8), якою скаргу було задоволено: - визнати неправомірною бездіяльність першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ, щодо не направлення належними чином копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.10.2014 р. ВП № 45009212 боржнику; - визнано неправомірною бездіяльність першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ, щодо не направлення державним виконавцем запитів до органів державної податкової служби, банків, місця роботи боржника [PERSON], для з'ясування наявності грошових коштів боржника [PERSON]; - визнано неправомірною постанову першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ про розшук майна боржника від 27.05.2014 за ВП № 43136349; - визнано неправомірною та скасовано постанову першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 16.04.2015 р. ВП № 43136349; - визнано неправомірною та скасовано постанову першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ про стягнення виконавчого збору від 16.04.2015 р. ВП № 43136349. В своїх позовних вимогах позивач посилається на слідуючі норми: ст. 22-23, 1174 ЦК України, ст.. 82, 87 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу». Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; Застосування способу захисту прав як відшкодування збитків визначається положенням ст. 22 ЦК і проводиться як у договірних зобовязаннях (ст. 611 ЦК), так і в позадоговірних зобовязаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків. Загальні підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди врегульовано наступними нормами. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. Згідно до ст.. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», у разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов'язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Згідно до ч.2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. При цьому ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» не регулює відносини з відшкодування шкоди, повязаної з неправомірними діями ДВС. Згідно п.28 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень\~статті 56 Конституції України, статті 11\~Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень\~статей 1173,\~1174 ЦК\~і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Між тим, як встановлено судом, у позивача було вилучено автомобіль 11.04.2015 року на підставі постанови державного виконавця від 17.03.2015 року про розшук майна боржника ВП №45009212. Проте, як вбачається з ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 05.10.2015 року за скаргою позивача дана постанова державного виконавця не була визнана судом неправомірною тане була скасована. Таким чином, обґрунтування позивача на ст.. 1174 ЦК України суд вважає безпідставними. Також, суд вбачає, що на момент виникнення спірних правовідносин та здійснення державним виконавцем вилучення автомобіля (11 квітня 2015 року) постанова суду від 21.05.2014 року, за якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, та з примусового виконання якої було відкрито виконавче провадження, була чинна та підлягала виконанню. Вищевказана постанова Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2014 року була скасована лише у травні 2015 року на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП (у звязку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.. 38 КУпАП), що не свідчить про відсутність вини [PERSON] у вчиненому адміністративному правопорушенні. Тобто, позивачем не доведено факту наявності причинного звязку між протиправними діями та бездіяльності державного виконавця та завданням позивачу збитків. З матеріалів справи суд вбачає, що позивачем 14.04.2015 року було сплачено на користь Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ на рахунок ГУ ДКС України кошти на суму 282, 20 грн. (штраф, виконавчий збір та витрати за проведення виконавчих дій) (квитанція №0.0.372464625.1 (а.с.12)). Тобто, кошти позивачем були сплачені на депозитний рахунок Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮЄ, а не до Державного бюджету України. Крім того, згідно ч.5 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у звязку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові. Механізм повернення коштів регламентовано Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787, зареєстрованого в МЮУ 25.09.2013 року за №1650/24182 із змінами. Даним порядком щодо повернення коштів у сумі 282, 20 грн. (штраф, виконавчий збір та витрати за проведення виконавчих дій) позивачем не скористався. Крім того, судом не встановлено, що ці кошти не були зараховані до Державного бюджету України. У звязку з відмовою позивача залучити у якості співвідповідача Державну казначейську службу України, а також за наявності позасудового порядку врегулювання порядку повернення коштів, суд вважає, що в цій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Також, згідно квитанції від 14.04.2015 року (а.с.11) позивачем було сплачено на рахунок Інформ Ресурс, ОФДП МВС, кошти за перебування автомобіля на штраф-майданчику у сумі 576, 00 грн., комісія за послуги банку склала 23, 50 грн.. Проте, дані витрати з оплати послуг спеціального майданчика у розмірі 576, 00 грн. не можуть бути стягнуті з обох відповідачів в якості матеріальної шкоди, у звязку з тим, що відомості щодо зарахування даних коштів на рахунок казначейської служби України не встановлено та відсутній причинно-наслідковий зв'язок між оплатою цих послуг та діями державного виконавця відділу ДВС. З огляду на вищевикладене, з урахуванням чинного законодавства, зважаючи на те, що позивачем не підтверджено факту надходження коштів у розмірі 599, 50 грн. до Державного бюджету України та зарахування на рахунок ГУ ДКС України в Одеській області, суд вбачає, що відсутні підстави для здійснення безспірного списання коштів з відповідного бюджету та задоволення позовних вимог [PERSON]. Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016\~року у справі № 6-2491цс15). З огляду на вищевикладене, за обставин, з яких [PERSON] звернувся до суду, унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми та суми інфляційних витрат відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] також не підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позовна заява не містить відомостей, у чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, судом не встановлено неправомірних дій державного виконавця з приводу вилучення автомобіля на штраф-майданчик, позовні вимоги в цій частині суд вважає необґрунтованими, у звязку з чим також не підлягають задоволенню. Також, відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Згідно зі ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає по своїм зобовязанням. Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобовязаннями, між тим, Державна казначейська служба України не є відповідачем по справі або іншим учасником процесу. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Державний бюджет України або державу. Статтею 23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Разом з цим, ст.ст. 92 і 95 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначається державний бюджет України і бюджетна система України та виключно тільки законом про Державний бюджет України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Згідно ч.2 ст.4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, Бюджетного Кодексу України та Закону про Державний бюджет України. Відповідно до п. 8 ст. 7, п. 1,2 ст. 29 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом про Державний бюджет України Пунктом 6 частиною 1 статті 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету надаються розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетного призначення. Згідно ч.1 та ч.2 ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. Бюджетним кодексом України, визначено поняття бюджетної програми, відповідно до якого це сукупність заходів, спрямованих на досягнення єдиної мети, завдань та очікуваного результату, визначення та реалізацію яких здійснює розпорядник бюджетних коштів відповідно на покладених на нього функцій. Позивачу було розяснено його права передбачені ст..27, 33 ЦПК України, проте останній відмовився від залучення у якості співвідповідача - ДКС України. Суд вбачає, що стягнення коштів з рахунків Державної казначейської служби України, як з окремої юридичної особи, призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Державної казначейської служби України, яка не є учасником процесу. Також, ст. 121 Бюджетного кодексу України передбачена відповідальність за порушення бюджетного законодавства, відповідно до якої посадові особи, з вини яких допущено порушення бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законом. Таким чином, Державна казначейська служби України є не лише субєктом владних повноважень, а є субєктом господарювання, яке в жодних правовідносинах з позивачем не перебувало, не порушувало прав та охоронюваних законом свобод та інтересів позивача, стягнення з її рахунків матеріальної та моральної шкоди призведе до збитків саме Державної казначейської служби України, яка не є стороною по справі. Суд звертає увагу суду, що Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області не уособлює Державну казначейську службу України, це окремі юридичні особи, які не можуть нести відповідальність за дії (бездіяльність) чи рішення інших установ, підприємств або державних органів, а тому вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби України в порядку відшкодування моральної та матеріальної шкоди є неприйнятними. Проте, відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення передбачено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 зі змінами та доповненнями (далі - Порядок). Згідно з п. 2 Порядку, боржники - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також пілприємства, установи та організації, рахунки яких відкритті в органах Казначейства. Пунктом 24 Порядку визначено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 Порядку. Разом з цим, п.п. 26-34 Порядку передбачено здійснення безспірного списання коштів з рахунків боржника, який обслуговується в органі Казначейства. Суд приймає до уваги посилання відповідача у письмових запереченнях від 17.10.2016 року, згідно юстиції (після реорганізації Приморський відділ ДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області) не значиться в мережі установ та організацій, що отримують фінансування з державного та місцевих бюджетів в 2016 році. Тобто, дана установа не обслуговується в територіальних органах Казначейства як розпорядник (одержувач) бюджетних коштів. Рахунки, з яких можливо було б здійснити безспірне списання в Головному управлінні або будь-якому іншому територіальному органі Казначейства відсутні. При цьому згідно ст.. 45 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Грошові суми, стягнуті державним виконавцем до Державного бюджету України або місцевих бюджетів, перераховуються в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 54 цього Закону). Забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких ці суми стягнуто (крім випадків, коли стягувач є одночасно боржником у іншому виконавчому провадженні). Таким чином, у випадках, коли боржниками за судовими рішеннями (виконавчими листами) є районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції, стягнення грошових коштів з депозитних рахунків органів відкритих в державній казначейській службі, що надійшли від боржників для виплати стягувачам, не є можливим. Відповідно до п. 2 Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з п. 16 Порядку, органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів; 1) для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів; 2) що надійшли в результаті повернення бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою або під державні гарантії; 3) що надійшли від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, вилученого уповноваженими державними органами; 4) що надійшли в результаті конфіскації національної або іноземної валюти; 5) що надійшли в інший установлений законодавством спосіб; 6) з метою забезпечення бюджетного відшкодування податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування такого податку. Разом з цим, відповідно до положень п. 19 Порядку, безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету або у заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Крім того, згідно позовних вимог позивач просить стягнути шкоду з рахунків Державної казначейської служби України, яке не є відповідачем по справі, у звязку з чим позов за такими вимогами також не підлягають задоволенню. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює\~докази\~за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed