Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

В травні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ) "Приватбанк" звернулося до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 25.05.2012 року позивач надав відповідачу кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг. Посилаючись на неналежне виконання [PERSON] кредитних зобов'язань та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідно до ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором в розмірі 103345 грн. 31 коп., з яких: 6448,48 грн. -заборгованість за кредитом, 87606,97 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3892,46 грн. - пеня, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4897,40 грн. - штраф (процентна складова), а також стягнути понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач до суду не з'явився, подав відзив, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на пропуск Банком строків позовної давності, а також на відсутність кредитного договору, на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість. Відповідач зазначав, що Банком до позову не надано копії платіжної картки, з якої можливо було б встановити строк її дії та кінцевий термін погашення кредиту. Крім того, відповідно до анкети-заяви [PERSON] оформив лише зарплатний пакет, будь-які докази повторного отримання ним кредитної картки в матеріалах справи відсутні. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 25 травня 2012 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір б/н, за умовами якого позивач надав відповідачеві кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Відповідач заявив про застосування до вимог позивача позовної давності. З розрахунку наданого Банком до позову вбачається, що останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 20 листопада 2014 року. Таким чином строк позовної давності сплинув 20 листопада 2017 року. З позовом Банк звернувся 4 травня 2018 року. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що заява відповідача про застосування строку позовної давності обґрунтована та підлягає задоволенню, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Суду не надано доказів того, що була проведена пролонгація кредитного договору. Посилання позивача на те, що [PERSON] отримав картки № [NUMBER] та № [NUMBER], остання з яких має строк дії до 2022 року, висновків суду про пропуск позивачем строків позовної давності не спростовують. Відповідач в своїх письмових запереченнях пояснив, що картка строком дії до 2022 року є зарплатною, кредитну картку він повторно не отримував. Зазначені обставини підтверджуються і виписками за кредитним договором, з яких вбачається, що останній платіж відповідач здійснив 20 листопада 2014 року. Згідно з положенням частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів пролонгації кредитного договору, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності обґрунтована та підлягає задоволенню, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed