Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра», третя особа [PERSON], про визнання недійсним договору кредитної лінії. Позивач просить суд визнати нейдісним договір кредитної лінії № 6/5/20/2007/840-КЛ/1298 від 25.06.2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра»; застосувати наслідки недійсності та визнати недійсним В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 25.06.2017 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір кредитної лінії, відповідно до якого банк відкрив [PERSON] кредитну лінію у розмірі 53000 доларів США зі строком повернення до 24.06.2014 року та відсотками за користування у розмірі 14,5 %. 25.06.2007 року в забезпечення виконання даного договору між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки. 29.05.2009 року укладено додаткову угоду було укладено додаткову угоду № 1 до даного договору, якою були внесені зміни в існуючі кредитні зобовязання, зокрема щодо фіксованого щомісячного платежу, збільшення процентної ставки у разі виникнення заборгованості за кредитним договором та можливістю підвищувати процентну ставку, якщо позичальником не буде укладено договір страхування заставленого майна. Позивач вважає договір кредитної лінії несправедливим, оскільки позивач не був ознайомлений з усіма програмами кредитування, істотними умовами кредитного договору, орієнтованою сукупною вартістю при кредитуванні, розміром процентної ставки по відношенню до валюти кредитування, а також не був застережений відповідачем про те, що у випадку обрання кредитування в іноземній валюті, валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором покладається на позивача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, надала суду пояснення по суті позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзиву на позов від відповідача не надходило. Представником відповідача подано суду заяву про застосування строків позовної давності. Від третьої особи надійшла до суду заява про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали цивільної справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 25.06.2017 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір кредитної лінії № 6/5/20/2007/840-КЛ/1298, відповідно до якого банк відкрив [PERSON] кредитну лінію у розмірі 53000 доларів США зі строком повернення до 24.06.2014 року та відсотками за користування у розмірі 14,5 %. 25.06.2007 року в забезпечення виконання даного договору між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки. 29.05.2009 року укладено додаткову угоду було укладено додаткову угоду № 1 до даного договору, якою були внесені зміни в існуючі кредитні зобовязання, зокрема щодо фіксованого щомісячного платежу, збільшення процентної ставки у разі виникнення заборгованості за кредитним договором та можливістю підвищувати процентну ставку, якщо позичальником не буде укладено договір страхування заставленого майна. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів. Згідно з ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої, другої статті 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". В ч. ч. 1, 2 ст.18 Закону зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що його кожний аркуш засвідчений підписом позивача, тобто він при укладенні договору ознайомлювався з усіма істотними та іншими умовами договору. У кредитному договорі, укладеному між сторонами, зазначена сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач отримав кредит та зобов'язався повернути його банку відповідно до умов кредитного договору. За встановлених обставин не вбачається порушення прав саме позичальника за договором щодо ненадання йому банком повної інформації по умовах даного кредиту. Щодо посилань позивача на те, що банк не попередив його про ризики фактичного подорожчання кредиту (валютні ризики), то у пунктах 15,16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Тому банк, сам не міг передбачити фактичне подорожчання кредиту і повідомити про це позивача. За таких обставин, суд вважає безпідставними вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору, а тому в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», третя особа [PERSON], про визнання недійсним договору кредитної лінії належить відмовити.

Outcome: dismissed