Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

02.01.2018 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому прохав суд стягнути з відповідача [PERSON] «Пласт» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 49\~045,54 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 11\~844,00 грн. за період затримки з 30.09.2017 р. по 30.12.2017 р. В обґрунтування позовних вимог вказував, що в період з 26.01.2016 року по 29.09.2017 р. він працював у [PERSON] «Пласт» на посаді інспектора охорони, з якої був звільнений у звязку з закінченням трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. При звільненні підприємство не виплатило належну йому заробітну плату та до цього часу не розрахувалося з ним. Також, позивачем зазначено, що вказаними неправомірними діями відповідача йому булла спричинена моральна шкода, яка полягала у відчутті матеріальних труднощів, негативного впливу на стосунки сім'ї, яку він оцінює в розмірі 10\~000,00 грн. Вказане і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та прохав суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, прохав суд розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи документів, надав відзив на позов, відповідно до якого проохав суд відмовити в його задоволенні. Згідно з наявним в матеріалах справи відзивом на позов, представник відповідача не заперечував щодо наявності заборгованості товариства перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 49045,54 гривень, однак зазначав, що позивачем невірно визначено період затримки виплати, оскільки такий перід мав бути відрахований з наступного дня за днем звільнення з 01.10.2017 р. (день звільнення 30.09.2017 р.), а також заперечував проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат, посилаючись на те, що позивачем невірно здійснено такий розрахунок, що визначений постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р. та повинен складати 11\~752,32 грн. (183,63 грн. середньоденного заробітку за час затримки х 64 робочих дні). В обґрунтування заперечень зазначив, що дійсно існує заборгованість по заробітній платі позивачу, проте товариство не мало можливості сплатити кошти працівнику з причин, що виключають вину товариства. Як зазначає і підтверджує письмовими доказами відповідач, на момент звільнення позивача майно [PERSON] «Пласт» видобувний підприємством природній газ - починаючи з листопада 2016 р. та до сьогодні арештоване, згідно з ухвалою слідчого судді Соломянського районного суду м. Києва від 15.11.2016 р.; рахунки та кошти [PERSON] «Пласт» арештовані на підставі постанови Миронівського РВДВС ГТУЮ Київської області від 26.01.2017 р.; на все рухоме майно [PERSON] «Пласт» накладено арешт згідно з Витягом про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 28.02.2017 р.; нерухоме майно підприємства описане згідно з Актом опису № 9/16-30 від 29.03.17 р. Таким чином, відповідач вважає, що вини підприємства немає у затримці виплати заробітної плати, а тому прохав суд відмовити у стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, відповідачем зазначено, що така вимога є безпідставною, не підтвердженою жодним належним доказом, а розмір моральної шкоди необгрунтований. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно з копією трудової книжки позивача, що наявна в матеріалах справи (а.с. 5), судом встановлено, що в період з 26.01.2016 року по 30.09.2017 року позивач працював на [PERSON] «Пласт» на посаді інспектора охорони служби охорони, з якої був звільнений у звязку з закінченням терміну трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою № 501 від 04.12.17 р. в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, існує заборгованість у розмірі 49045,54 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає обґрунтованою та доведеною вимогу позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 49045,54 гривень. Позивач прохав суд стягнути середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11844,00 грн., в обґрунтування надано розрахунок: 3948,00 грн. (середня заробітна плата) х 3 місяці затримки виплати (з 30.09.2017 р. по 30.12.2017 р.). Відповідач навів контррозрахунок, відповідно до якого встановив, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 11752,32 грн. (183,63 грн. (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку) х 64 робочі дні). Дослідивши розрахунки заборгованості, що мають розбіжності за кількістю відпрацьованих робочих днів, суд виходить з наступного. Позивачем невірно розраховано період затримки виплати, який повинен починатися з наступного дня за днем звільнення з 01.10.2017 р. (день звільнення 30.09.2017 р. згідно з трудовою книжкою). Кількість робочих днів становить 64: жовтень 2017 21 р/день, листопад 2017 р. 22 р/дня, грудень 2017 р. 21 р/день. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середня заробітна плата позивача за останні два місяці складає 3948,00 гривень, кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 43 дні, середньоденна заробітна плата складає 183,63 грн., згідно з наданої довідки відповідача (а.с. 2). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином, сума компенсації за період з 01.10.2017 р. по 30.12.2017 р. становить 11752,32 грн. (183,63 середньоденна заробітна плата х 64 робочих дня). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. Заперечення представника відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог через те, що вини відповідача у невиплаті сум, належних позивачеві при звільненні, немає, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобовязань роботодавця перед третіми особами та у звязку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України. Конституційний суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст.117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13. Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач, як юридична особа і господарюючий суб'єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Позивачем зазначено, що моральна шкода, спричинена йому неправомірними діями відповідача полягала у відчутті матеріальних труднощів, негативного впливу на стосунки сім'ї, яку він оцінює в розмірі 10\~000,00 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Всупереч вимогам ст. 23 ЦК України, а також Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, позивачем не зазначено у чому полягає моральна шкоду, не доведено наявності моральної шкоди доказами, не обгрунтовано її розмір. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial