Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою та, з урахуванням уточнення позовних вимог (остання редакція від 05.12.2017р.) просить визнати недійсним іпотечний договір від 04.02.2007р., укладений між ним та ВАТ АТ «Ва-банк», відповідно до умов якого поручився за виконання третьою особою зобовязання за кредитним договором №68/06ф від 24.05.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за №34, та зняти заборону зареєстровану приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. на квартиру №8, що знаходиться в м. Одесі по проспекту Маршала Жукова будинку №23 зареєстрована в реєстрі майнових прав за №34. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при підписанні спірного договору іпотеки його ввели в оману, його дружина [PERSON] не давала згоди на укладання договору, про що банк знав. Відповідач ПАТ «ВіЕйБі Банк» надав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову щодо визнання договору іпотеки недійсним та застосувати строк позовної давності до таких позовних вимог. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що квартира, яка є предметом іпотеки, є особистою приватною власністю позивача, оскільки належить йому на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27.04.2002р. Посилаючись на ст.23 Закону України «Про іпотеку», вказує що іпотека є дійсною для нового набувача. Та, оскільки, на його думку, позивачем не доведено умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, та сам факт обману, банком дотримані усі вимоги чинного законодавства при укладенні договору іпотеки, вважає позов безпідставним та спрямованим на ухилення від виконання умов договору. Відповідач просить застосувати строк позовної давності, оскільки вважає, що про порушення свого права позивач дізнався в день укладення договору іпотеки 04.01.2007. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2017р. відкрито провадження у справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.02.2018р. справу направлено за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.04.2018р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 31.05.2018р. витребувано від Уповноваженої особи тимчасової адміністрації ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] належним чином завірену копію кредитної справи за кредитним договором №68/06ф від 24.05.2006р., укладеного між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON]. 09.07.2018р. до суду надійшли витребувані матеріали. Ухвалою суду від 22.06.2018р. повернуто клопотання представника відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалами суду від 07.08.2018р., 04.09.2018р., 01.10.2018р., 06.11.2018р. задоволено клопотання представника відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Інших заяв та клопотань від сторін по справі не надійшло. Судом встановлено та перевірено доказами наступні фактичні обставини справи. 24.05.2006р. між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (Кредитодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір №68/06ф, за умовами якого, з урахуванням додаткових угод №№1-45 та доповнень (а.с.102-126) останній отримав кредит у формі непоновлюваної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 150000 доларів США. (а.с.100-126). У пункті 1.3 кредитного договору №68/06ф від 24.05.2006р., з урахуванням змін внесених додатковою угодою №09 від 28.12.2006р. (а.с.108), зазначено, що забезпеченням виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, а також інших витрат кредитодавця, виступає чотирьохкімнатна квартира загальною площею 61,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 04.01.2007р. між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.127-128), відповідно до якого (п. 6) позивач в забезпечення виконання [PERSON] за наведеним вище кредитним договором надав в іпотеку квартиру №8 в м. Одесі по просп. Маршала Жукова в буд. №23, загальною площею 61,5 кв.м., що належить йому на підставі Договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27.04.2002р. Квартира, що надається в іпотеку, є особистою власністю іпотекодавця, так як придбана за договором дарування. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03.02.2017р. по справі №520/10551/16-ц, що набуло законної сили 14.02.2017р., визнано недійсним договір дарування, укладений 27.04.2002р. між [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на квартиру №8 в м. Одесі по просп. Маршала Жукова в буд. №23, загальною площею 61,5 кв.м. (а.с.56-57). Однак суду не надано доказів реєстрації такого права власності згідно вимог чинного законодавства. Інші матеріали надані позивачем разом з позовом суд вважає неналежними та недопустимими доказами обставин, на які посилається він у своїй позовній заяві. Встановивши фактичні обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли з договору іпотеки та регулюються наступними нормами права. Стаття 181 ЦК визначає поняття «нерухома річ» та рухома річ». Зокрема, до нерухомих належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК). Право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації відповідно до Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Стаття 6 зазначеного Закону в редакції, діючій на момент укладення спірного правочину, визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Згідно із ст. 23 наведеного Закону у разі\~переходу права\~власності (права\~господарського відання)\~на предмет\~іпотеки від\~іпотекодавця до\~іншої особи,\~у тому\~числі в\~порядку спадкування\~чи правонаступництва,\~іпотека є\~дійсною для\~набувача відповідного\~нерухомого майна,\~навіть у\~тому випадку,\~якщо до\~його відома\~не доведена\~інформація про\~обтяження майна\~іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності. Таким чином, договір іпотеки є дійсним для нового власника [PERSON] та він набуває статут іпотекодавця за договором іпотеки від 04.01.2007р. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Тому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже, наведення в договорі іпотеки даних про те, що предмет іпотеки на момент укладення оспорюваного правочину належав позивачу на підставі договору дарування спростовує твердження позивача про спільну власність подружжя на предмет іпотеки та необхідність згоди другого з подружжя на укладення оспорюваного договору. Посилання позивача на недійсність оспорюваного правочину, оскільки при підписанні такого договору його ввели в оману, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуюче наведене, та наявність в матеріалах справи доказів переходу права власності на предмет іпотеки до [PERSON], позивачем не доведено належними та допустимими доказами та судом не встановлено порушення прав та законних інтересів позивача оспорюваним правочином, який укладений між ним та відповідачем. Відповідно до ст.74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Таким чином, враховуючи, що позовна вимога про зняття заборони на предмет іпотеки є похідною вимогою, судом не встановлено підстав для задоволення позову у такий частині. Питання судових витрат вирішується у відповідності до ст.\~141\~ЦПК України. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.\~203, 215, 230 ЦК України, ст.57 СК України, ст.1, 6, 23\~Закону України «Про іпотеку», ст.74 Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: dismissed