Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частину квартири. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 13.10.2011 року позивачка та її покійний чоловік [PERSON], як дарувальники, уклали зі своїм сином [PERSON], як обдарованим, договір дарування 4/5 частин квартири [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що до укладення спірного договору вона разом зі своїм чоловіком домовлялись про те, що відповідач буде надавати їм допомогу та догляд, фінансово підтримувати, а вони у свою чергу передадуть йому у власність квартиру, яка належала подружжю на праві власності. Також позивачка зазначає, що за домовленістю з відповідачем, останній зобов'язався не відчужувати квартиру та надати позивачці можливість вільно нею користуватись і проживати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилається на те, що станом на час підписання оскаржуваного договору її стан здоров'я погіршився, вона дуже погано себе почувала, вікові зміни у психіці стали проявлятись все більше і фактично позивачка не усвідомлювала ситуацію в якій опинилась та всі дії які вчиняла здійснювала автоматично без жодного аналізу їх наслідків. Позивачка вказує, що цілком довіряла сину та думала, що він пропонує до укладення договір довічного утримання. До укладення договору позивачка перенесла інсульт. На даний час позивачка добре не пам'ятає обставини укладення договору через свій стан здоров'я в якому знаходилась під час підписання договору дарування. Позивачка зазначає, що через психічний стан та юридичну необізнаність вона об'єктивно не усвідомлювала наслідків підписання документів, які були надані нотаріусом та за жодних обставин не мала наміру без будь-яких гарантій своїх прав та інтересів відчужувати будь-кому належну їй квартиру. Як вказує позивачка, перші чотири місяці після кладення договору відповідач сумлінно виконував свої зобов'язання, а на початку січня 2014 року припинив забезпечувати позивачку харчуванням та доглядом і виїхав до Росії. Після від'їзду відповідача позивачка залишилась проживати одна і була вимушена звернутись за допомогою до своєї доньки [PERSON], яка фактично за нею й доглядала. Ознайомлюючись разом із донькою з документами на квартиру позивачка дізналась, що фактично між нею та відповідачем був укладений договір дарування, чого вона не бажала. За наведених обставин позивачка просить визнати укладений договір дарування недійсним з підстав передбачених ст. 229 ЦК України, як такий, що укладений під впливом помилки. Також посилаючись на положення ст.ст. 328, 334, 392 ЦК України позивачка просить рішенням суду визнати за нею право власності на частину квартири, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на квартиру до моменту укладення оскаржуваного договору, при цьому, відповідач відмовляється у добровільному порядку надати необхідні документи, а в матеріалах нотаріальної справи наявні лише копії відповідних документів. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що відповідач після повернення з Росії поводить себе ганебно, забирає ключі від квартири, безпідставно викликає міліцію, закриває комору, кричить та обзиває позивачку. Перед першим від'їздом до Росії відповідач також ображав позивачку, кидав на неї речі, а потім закрив у ванній кімнаті і позивачка залишалась там цілий день поки не прийшла її донька. Відповідач постійно зчиняє конфлікти та не випускає позивачку з кімнати. В присутності доньки позивачки та сторонньої особи відповідач забирав у позивачки ключі від квартири, бив її та викликав психіатричну допомогу. Позивачка зазначає, що відповідач знущається над нею, викинув з квартири всі її меблі та речі. Стосовно самого візиту до нотаріуса для підписання оспорюваного договору позивачка зазначила, що не знає чому пішла до нотаріуса і в загалі в кабінеті нотаріуса не була, а чекала на дворі, тим часом відповідач разом з її померлим чоловіком знаходились в кабінеті нотаріуса. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивачка з її чоловіком подарували відповідачу квартиру для того, аби він міг переїхати зі своєю родиною з Росії в Україну. Після підписання договору відповідач переїхав з сім'єю до квартири, однак жити разом з батьками не зміг, тому повернувся до Росії і повертався до України лише на судові засідання. Також представник звертає увагу, що в судовому засіданні позивачка зазначила про те, що насправді домовленості між сторонами про надання допомоги не було. Стосовно стану здоров'я позивачки на час підписання договору, представник зазначає, що в матеріалах справи наявні лише медичні довідки про діагнози позивачки в яких не має даних про те, що на час підписання договору позивачка не усвідомлювала значення своїх дій, а відповідної судової експертизи проведено не було, при цьому, нотаріус перед засвідченням договору перевіряв дієздатність позивачки. Треті особи в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13.10.2011 року між [PERSON], [PERSON], як дарувальниками та [PERSON], як обдарованим, був укладений договір дарування 4/5 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 7-8). Відповідно до положень ст.ст. 22, 23 КпШС України, який діяв на час набуття позивачем та померлим [PERSON] у власність 4/5 частин квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. За наведених обставин, при вирішенні спору по суті, суд виходить із того, що подаровані позивачем та її померлим чоловіком [PERSON] 4/5 частини квартири належали подружжю на праві спільної сумісної власності і їх частки у вказаному майні є рівними, тобто по ? частині від 4/5 частин квартири [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). За змістом довідки форми 3 виданої ЖРЕО №407 14.02.2014 року, позивачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби №543, позивачка з 04.01.2011 року по 28.01.2011 року знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу; ішемічний інсульт; атеросклероз аорти та судин головного мозку; гіпертонічна хвороба; набряк легень; гіпертонічний ангіосклероз. Контакт ускладнений у зв'язку з тотальною моторною афазією. Потребує догляду родичів (а.с. 4). Позивачка народилась 21.06.1936 року, отже станом на час підписання оскаржуваного договору їй виповнилось 75 років, і з огляду на зміст наведеного виписного епікризу, спірний договір дарування позивачка дійсно укладала після перенесеної хвороби, а саме - інсульту. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.02.2013 року, яке набрало законної сили, позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом про розірвання договору дарування посилаючись на те, що вони подарували відповідачу належні їм частки квартири, але після укладення договору дарування відповідач почав погрожувати їм вигнати з дому та продати отримане в дар нерухоме майно, не зважаючи на попередні домовленості про проживання позивачів в зазначеній квартирі до їх смерті. Підставою позову позивачі зазначали вчинення відповідачем відносно позивачів злочинних дій про що зазначили як в самому позові, так і в поясненнях наданих в судовому засіданні (а.с. 38). Відповідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Як роз'яснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Проаналізувавши наведений вище зміст рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.02.2013 року, зміст позовної заяви та зміст наданих позивачкою пояснень в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність належних, достатніх та допустимих доказів того, що позивачка вчинила договір дарування під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Так, зміст зазначеного рішення Дніпровського районного суду м. Києва дає підстави дійти висновку про те, що позивачка розуміла природу правочину, а саме, що це є договір дарування, адже попередньо зверталась до суду із позовом про розірвання договору дарування зазначаючи передбачені законом підстави саме щодо цього виду договору. Посилання позивачки на те, що вона не відчужувала б квартиру без будь-яких гарантій її прав також не є достатніми доказами вчинення правочину під впливом помилки, адже правочин вчинений не зі сторонньою особою, а з рідним сином позивачки, що не дає суду підстав для сумнівів у дійсності намірів позивачки в момент укладення оспорюваного договору. В сукупності з встановленими обставинами, сам по собі похилий вік позивачки та наявність у неї хворобливого стану під час підписання договору дарування також не можуть беззаперечно вказувати на помилковість укладеного правочину, адже такі посилання стосуються підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, однак не дивлячись на роз'яснення судом прав позивача щодо отримання правової допомоги та права заявляти клопотання, клопотань про призначення у справі судової експертизи до суду не надходило і позивачка під час розгляду справи наполягала саме на помилковості свого рішення щодо укладення договору дарування. Оскільки визнання права власності на частину квартири є похідною вимогою від вирішення питання про визнання договору дарування недійсним, при цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог стосовно визнання договору дарування недійсним з підстав вчинення договору під впливом помилки, вимоги про визнання права власності на частину квартири також не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed