Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про примусове виселення із житлового приміщення, посилаючись на те, що 18 квітня 2006 року КБ «Західінкомбанк» - ТОВ в особі Черкаської філії та [PERSON] був укладений кредитний договір № 35-ФО, відповідно до якого ЧФ ПАТ «Західінкомбанк» надав кредит [PERSON] в розмірі 260 000 грн. для споживчих цілей (придбання автомобіля на вторинному ринку, ремонт квартири, придбання побутової техніки та меблів) зі сплатою 18 % річних терміном користування до 18 квітня 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 35-ФО від 18 квітня 2006 року між банком і [PERSON] було укладено договір застави майна (квартири) № 35-ФО/ІР від 18 квітня 2006 року, згідно якого відповідач передала у заставу позивачу належну їй на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з не належним виконанням відповідачами умов кредитного договору позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору. Рішенням Соснівського районного суду від 23 вересня 2013 позовні вимоги були частково задоволені. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено часткового. Рішення Соснівського районного суду від 23 вересня 2013 року по даній справі скасовано в частині стягнення із [PERSON] на користь позивача заборгованості в розмірі 280 147 грн. 48 коп., та винесено в новій редакції: «В рахунок погашення заборгованості в сумі 280 147 грн. 48 коп. за кредитним договором № 35-ФО від 18 квітня 20006 року, укладеному між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON], звернути стягнення на предмет застави - однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,5 кв. м., житловою площею 17,0 кв. м., вартістю 98 209 грн., яка належить на праві приватної власності [PERSON], шляхом продажу предмета застави з публічних торгів з початковою ціною 98 209 грн.» На виконання вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодексу України, позивачем було надіслано відповідачу [PERSON] та іншим мешканцям вимогу №258/23 від 09 жовтня 2013 року, щодо добровільного звільнення протягом місяця з моменту отримання вимоги, яка була повернута позивачу за закінченням строку зберігання. У зв'язку з цим позивач був змушений звернутись з даним позовом до суду про примусове виселення [PERSON] та її сина [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив виселити відповідачів з квартири [ADDRESS]. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що вимогу про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] від позивача не отримували. Відповідач [PERSON], до судового засідання не з'явився. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити. Представник Служби у справах дітей Черкаської міської в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. 18 квітня 2006 року ПАТ КБ «Західінкомбанк» - ТОВ в особі Черкаської філії та [PERSON] був укладений кредитний договір № 35-ФО, відповідно до якого ЧФ ПАТ «Західінкомбанк» надав кредит [PERSON] в розмірі 260 000 грн. для споживчих цілей (придбання автомобіля на вторинному ринку, ремонт квартири, придбання побутової техніки та меблів) зі сплатою 18 % річних терміном користування до 18 квітня 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 35-ФО від 18 квітня 2006 року між банком і [PERSON] було укладено договір застави майна (квартири) № 35-ФО/ІР від 18 квітня 2006 року, згідно якого відповідач передала у заставу позивачу належну їй на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з не належним виконанням відповідачами умов кредитного договору позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору. Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 червня 2010 року за позовом банку до [PERSON], позов задоволено та стягнуто заборгованість в сумі 227 450,48 грн. та судові витрати. В подальшому банк звернувся до суду до [PERSON], про стягнення заборгованості та примусове виселення, та рішенням Соснівського районного суду від 23 вересня 2013 позовні вимоги були частково задоволені, стягнуто заборгованість в сумі 280 147,48 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме спірну квартиру. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено часткового. Рішення Соснівського районного суду від 23 вересня 2013 року по даній справі скасовано в частині стягнення із [PERSON] на користь позивача заборгованості в розмірі 280 147 грн. 48 коп. та відмовлено банку в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 вересня 2013 року по даній справі в частині звернення стягнення на предмет застави викладено в наступній редакції: «В рахунок погашення заборгованості в сумі 280 147 грн. 48 коп. за кредитним договором № 35-ФО від 18 квітня 20006 року, укладеному між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON], звернути стягнення на предмет застави - однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,5 кв. м., житловою площею 17,0 кв. м., вартістю 98 209 грн., яка належить на праві приватної власності [PERSON], шляхом продажу предмета застави з публічних торгів з початковою ціною 98 209 грн.» Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частина 2 даної статті передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07 лютого 2014 року), пунктом 43 передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З матеріалів справи вбачається та не оспорюється в судовому засіданні представником позивача, що позивачем дійсно було підготовлено та направлено 09 жовтня 2013 року вимогу для відповідача та всім мешканцям квартири [ADDRESS], щодо добровільного звільнення з моменту отримання вимоги протягом місяця даної квартири. Але дана вимога не була отримана відповідачами [PERSON] та [PERSON] адже була повернута позивачу за закінченням строку зберігання. Таким чином судом встановлено, що відповідачі належним чином не буди повідомлені про добровільне звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених вимог. Крім того, виходячи з позицій ст. 3 ЦПК України позивач має довести порушення відповідачем своїх прав, що обґрунтовує можливість його звернення до суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких умов суд розглядав справу в межах перевірки обґрунтованості та доведення таких тверджень позивача. Частиною 3 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та не підтверджені належними доказами, в зв'язку з чим - задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed