Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» 23 січня 2020 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього на свою користь матеріальної шкоди в сумі 21338 гривень 51 копійка та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 гривні 00 копійок. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді\~Київського районного\~суду міста\~Одеси від\~03\~лютого 2020\~року прийнято\~вказану позовну\~заяву до\~розгляду та\~відкрито провадження\~по цивільній\~справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 07.09.2019 року представник позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу зареєстрованого місця проживання, яка встановлена у відповідності до відповіді з відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, якою є: [ADDRESS] , однак усі поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення. Також відповідачем не повідомлено суд про поважність причин неявки, відзив на позовну заяву не надано. Згідно з ч. 2\~ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Євроінс Україна» про відшкодування майнової шкоди, підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що ТОВ «Ламан Транс-Експрес» є власником транспортного засобу марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 07.11.2017 року між ПрАТ «СК «Євроінс Україна» та ТОВ «Ламан Транс-Експрес» було укладено договір №216004-2101-0000056 добровільного страхування наземного транспорту, за умовами якого було застраховано майновий інтерес страхувальника, що пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортного засобу марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер [NUMBER] , строком дії з 08.11.2017 року по 07.11.2018 року. 12 грудня 2017 року уповноважена особа ТОВ «Ламан Транс-Експрес» звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Євроінс Україна» з повідомленням №16075 про настання події, що має ознаки страхового випадку та заяву на виплату страхового відшкодування, в якому повідомлено, що 09.12.2017 року в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області сталась дорожньо-транспортна пригода за участі забезпеченого транспортного засобу марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок якої останній засіб отримав механічні пошкодження. Згідно з висновком №31220170 про вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, складеного 22 грудня 2017 року ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ», вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер [NUMBER] , складає в сумі 25091 гривня 43 копійки. Відповідно до розрахунку №16076/18 суми страхового відшкодування від 19.01.2018 року, ПрАТ «Страхова Компанія «Євроінс Україна» прийнято рішення здійснити виплату ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ» страхового відшкодування у розмірі 21338 гривень 51 копійок, яка була виплачена 25.01.2018 року, що підтверджується платіжним дорученням №5872 від 25.01.2018 року. 13 серпня 2019 року ПрАТ «Страхова Компанія «Євроінс Україна» скерувало на ім`я [PERSON] претензію за №434 про здійснення відшкодування суми страхової виплати у розмірі 21338 гривень 51 копійка. Як стверджує позивач, [PERSON] , якого визнано винним у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 09.12.2017 року, внаслідок якої було пошкоджено забезпечувальний транспортний засіб марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер [NUMBER] , не виконав вимоги претензії від 13.08.2019 року за №434, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. На підставі викладеного вбачається, що позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 21338 гривень 51 копійка. Однак, для її відшкодування від особи, відповідальної за завдані збитки, є необхідною умовою доведення вини особи у завданні такої шкоди. Зі змісту ст. 62 Конституції України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вина це обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення. Конституційний Суд України у рішенні від 22.12.2010 року по справі №23-рп/2010, дійшов висновку, що Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України) (254к/96-ВР). Конституція України (254к/96-ВР) визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України (254к/96-ВР), не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22) (254к/96-ВР); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24) (254к/96-ВР); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61) (254к/96-ВР); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) (254к/96-ВР); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (254к/96-ВР) (частина перша статті 64). Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України (254к/96-ВР) має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) (254к/96-ВР). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005) (v005p710-05). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010) (v017p710-10). Наведені конституційні засади враховуються Конституційним Судом України у процесі перевірки на відповідність Конституції України (254к/96-ВР) положень статті 14-1 (80731-10), частини шостої статті 258 Кодексу ( 80732-10 ). Отже, безпідставне визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення, може порушити її Конституційні права, які навпаки захищаються державою. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд зазначає, що належним доказом про визнання вини особи у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є відповідна постанова винесена за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09.12.2017 року, внаслідок якої було пошкоджено забезпечувальний транспортний засіб марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач хоча і посилається у позові на постанову Біляївського районного суду міста Одеси від 10.01.2018 року по справі №496/4575/17 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, однак до суду такого доказу не надав. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одночасно, судом враховується, що у відповідності до положень ЦПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України), однак суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Позивачем під час розгляду справи не заявлялись відповідні клопотання про витребування доказів, а саме матеріалів адміністративної справи про притягнення [PERSON] \~ до адміністративної відповідальності. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про недоведеність позивачем наявності вини в діях [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09.12.2017 року, а відтак відсутні підстави для стягнення з останнього суми виплаченого стразового відшкодування. Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи наведені норми законів та докази по справі, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed