Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ) лікар-психіатр [PERSON] звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON]. В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у [PERSON] психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючи. У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр [PERSON] заяву не підтримала, пояснивши, що на даний час підстав для примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу без його згоди, немає, оскільки хворий може отримати належне лікування за місцем проживання, також зазначає, що пацієнт хворіє на цукровим діабетом, а тому повинен приймати лікування від вказаного захворювання відповідно до призначення лікаря. Прокурор Добрянська Н. М. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення заяви, пояснивши, що не вбачає необхідності у примусовому поміщенні [PERSON] у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку. Законний представник [PERSON] його дружина [PERSON] в судовому засіданні вказала, що її чоловік хворий та потребує лікування, у звязку із чим його потрібно госпіталізувати у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, оскільки вона невзмозі йому допомогти. Особа, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги [PERSON] у судовому засіданні просив не госпіталізовувати його у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, вказавши, що він може лікуватись вдома. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 09 вересня 2017 року [PERSON] вперше поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню по направленню швидкої допомоги, в супроводі працівників поліції та дружини. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів [PERSON], [INFO], житель [INFO], вперше поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 09 вересня 2017 року по направленню швидкої допомоги, в супроводі працівників поліції та дружини з діагнозом: Психічні розлади внаслідок дисфункції головного мозку складного генезу. Як убачається із зазначеного у висновку комісії лікарів-психіатрів амнезу життя та захворювання зі слів дружини [PERSON] на даний час пенсіонер за віком. Страждає на цукровий діабет II типу. Близько 9 років тому потрапив у ДТП, однак в лікарню не звертався, оскільки у нього були лише синці на руках. Змінився у поведінці близько 2-3 місяців тому, став забуватись, заговорюватись,блудив довго по місту, не утримувався вдома, погано спав вночі. Близько 2 місяців тому пішов з дому, пропав на 2 доби, поліція знайшла пацієнта в іншому мікрорайоні міста роздягнутого до спідньої білизни, лежав у траві, був у важкому соматичному стані (оскільки страждає цукровим діабетом, після цього пролікувався в міській лікарні №2 з приводу цукрового діабету, стадія декомпенсації, в подальшому порушення памяті стали ще більш вираженими та приєднались агресивні дії, ходив по вулиці з ножем в рукаві, неодноразово конфліктував з дружиною і вчиняв спроби її вдарити. Дружина двічі зверталась в ТОККПНЛ, АПВ, двічі їй було відмовлено у госпіталізації. На час огляду пацієнт в свідомості, орієнтований у власній особі, місці знаходження, грубо орієнтований в часі. На поставлені запитання відповідає не по суті, мислення вязке, ригідне, сповільнене. Виражена когнітивна зниженість, сплощеність емоцій, слабкість вольових якостей. Своєї поведінки вдома, відношення до дружини не пояснює взагалі. До власного стану критика хвороблива. Із змісту заяви про госпіталізацію вбачається, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON], які надійшли від його дружини [PERSON] На підставі цих відомостей [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON], яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації. З приводу необхідності надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку у Тернопільській обласній комунальній клінічно психоневрологічній лікарні в умовах денного стаціонару психіатричного профілю, без його згоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Проте, в судовому засіданні спростована викладена у Висновку комісії лікарів-психіатрів інформація ( зі слів дружини [PERSON] ) щодо агресивних дій [PERSON] Крім цього, в судовому засіданні заявником не надано, а судом не здобуто доказів на підтвердження того, що внаслідок тяжкого психічного розладу [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини, п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України). Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, ([PERSON] проти Сполученого Королівства від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства від 11 липня 2006 року). А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у його приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, суд не вбачає необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для [PERSON] життєвого комфорту. З огляду на зазначені обставини суд приходить до переконання, що в задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра [PERSON] про госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] без його згоди слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed