Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач в жовтні 2019 року звернувся до суду з вказаним позовом , в якому просив визнати недійсною заяву [PERSON] про відмову від спадщини на користь свого брата - [PERSON] , подану до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори, після смерті її матері - [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 грудня 2006 року серії [NUMBER] , виданого державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Тарасовою О.В., в частині визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спадкового майна, а саме, квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] ;визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спадкового майна, а саме, квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала її матері - [PERSON] , яка померла [INFO] .. В обгрунтувангня позовних вимог [PERSON] зазначила , що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач та відповідач є дітьми спадкодавця. Зі спадкоємців залишились [PERSON] (донька спадкодавця) та [PERSON] (син спадкодавця). Відповідач звернувся до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а позивач із заявою про відмову від прийняття цієї спадщини на користь відповідача. За таких обставин відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину на вказану частину квартири та в подальшому оформив право власності на прийняту частину квартири на своє ім`я. Разом з тим позивач вважає свою відмову від прийняття спадщини недійсною, оскільки вона здійснена внаслідок допущеної помилки та обману з боку відповідача. Так, написанню позивачем заяви про відмову від прийняття спадщини, передувала домовленість між сторонами, за якою в процесі прийняття спадщини, 15.11.2006 року відповідач за договором позики отримав від позивача грошові кошти в борг у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, нібито на проведення капітального ремонту успадкованої квартири, з метою її подальшого продажу за більш високою вартістю. В результаті чого відповідач мав відразу віддати позивачу кошти, отримані за її частину успадкованої квартири. В подальшому відповідач планував придбати собі дві картири по більш низьким цінам, щоб в одній проживати, а іншу здавати в оренду. З отриманих за оренду коштів відповідач мав віддавати позивачу гроші, отримані в борг, на протязі п`яти років. У разі неповернення боргу відповідач іншою своєю розпискою пообіцяв позивачу переоформити на неї 1/2 частину квартири, яку він мав прийняти у спадок, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Протягом тривалого часу відповідач ремонтував успадковану квартиру, з невідомих причин квартира не була продана. Відповідач обіцяв виконати домовленості, але пояснив, що для цього йому знадобиться додатковий час. Так, 12.11.2011 року відповідач знову скористався довірою позивача та договір позики сторонами було продовжено ще на п`ять років. Але до сьогоднішнього дня відповідач не виконав своїх обіцянок, квартиру не продав, борг за договором позики повернув у сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) доларів США. В зв`язку з допущеними з його боку порушеннями домовленостей, право власності на ім`я позивача також не переоформлено. Отже, усіма своїми діями, відповідач дав зрозуміти, що домовленості в повному обсязі виконувати він не буде. Позивача було введено в оману з метою отримання від нього грошових коштів та спадкового майна, чим було грубо порушено її права . Позивачем на адресу відповідача були направлені вимоги щодо виконання взятих на себе зобов`язань, що залишились невиконаними. В зв`язку з викладеними обставинами [PERSON] вимушена звертатись до суду з цим позовом, за захистом порушеного права. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2019 року по справі відкрите провадження, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав. Пояснив суду, що після смерті матері він та його сестра домовилися про те, що вона відмовиться від спадщини, а він оформить квартиру на себе з метою її подальшого продажу. Вказана домовленість була обумовлена труднощами оформлення відчуження квартири, яка має декілька співвласників. Після продажу квартири він пообіцяв сестрі [PERSON] віддати частину грошей від відчуження квартири. Також для здійснення ремонту він позичив у позивача грошові кошти. Впродовж декількох років він повертав позику частинами, та від суми боргу не відмовляється. Квартиру він до теперішнього часу не продав, і від домовленості не відмовляється. Вважає, що він позивача в оману не вводив, вона добровільно , без жодного тиску з його боку пішла до нотаріуса та відмовилася від спадщини, крім того, з цього часу минуло вже багато часу. В задоволенні позову просив відмовити. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 12 грудня 2006 року Тарасовою О.В. , державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори, було видане свідоцтво про право на спадщину за законом. Вказаним свідоцтвом посвідчено, що на підставі ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем на всю частку майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , в тому числі з урахуванням Ѕ частки спадкового майна, від якого відмовилася [PERSON] .Спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю . Також, згідно розписки , наявної в матеріалах справи, 15.11.2006 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 15 000 доларів США строком на 5 років. За правилами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У встановлений законом строк відповідач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] . Позивачка відмовилися від прийняття спадщини після смерті матері , що встановлено свідоцтвом про право на спадщину за законом. Будь -яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано, незважаючи на те, що суд роз`яснив представнику позивача право заявити клопотання про витребування доказів відповідно до положень ст. ст. 83-84 ЦПК України, однак таке клопотання заявлено не було. З огляду на вищенаведене, суд звертає увагу , що згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглянув справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачка ставить питання про визнання її заяви про відмову від спадщини недійсною на підставі вчинення правочину під впливом обману, тобто з підстав передбачених ст. 230 ЦК України. Згідно із приписами ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Приписами ч. 6 ст. 1273 України встановлено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-якого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 та 223 ЦК України. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону. За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно п. 20 вказаної Постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Отже, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за своєю правовою природою відмова [PERSON] від прийняття спадщини на користь брата є одностороннім правочином, який не допускає можливості врахування обману як підстави для визнання його недійсним. Крім того, позивачка в обґрунтування позовних вимог також посилається на те, що відмова від спадщини відбулася внаслідок помилки з її боку. Відповідно до положень ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом вказаних положень ст. 229 ЦК України помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Однак, позивачка в позовній заяві жодним чином необгрунтувала та не надала суду доказів наявності помилки з її боку , в чому полягала ця помилка , оскільки остання в позовній заяві зазначила , що розуміла, що спадкове майно перейде у власність позивача та бажала настання цієї обставини, про що зокрема свідчить наявна в матеріалах справи розписка , згідно з якою [PERSON] позичила грошові кошти [PERSON] , і сторони в судовому засіданні не оспорювали, що грошові кошти були надані відповідачу з метою здійснення ремонту. Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що через неповернення братом суми боргу , вона змінила своє рішення щодо відмови від спадщини , не встигла відкликати відмову від спадщини у встановлений законом строк , і вказані твердження позивача спростовують викладені нею ж обставини щодо наявності з її боки помилки при написанні відмови від спадщини, враховуючи що вказаними твердженнями позивачка вказує на те, що розуміла природу вчиненого правочину та його наслідки , а також можливість відкликати заяву. Враховуючи вищевикладене , правовідносини , що склалися між сторонами суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання про судові витрати судом вирішено відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed