Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою, яка в подальшому уточнювалася до [PERSON], за участю третіх осіб - Державної прикордонної служби в особі Донецького прикордонного загону Східного керування, служби у справах дітей Донецької обласної ОДА в особі відділу опіки та піклування, Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування своєї позовної заяви зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] від якого має неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. На теперішній час відповідач відбуває покарання за вироком Ворошиловського районного суду м. Донецька від 03.12.2013 року у Мічурінській виправній колонії м. Горлівка. У зв'язку з тим, що м. Горлівка на теперішній час знаходиться на непідконтрольній Україні території відповідач не має змоги надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд їх дитини за кордон разом із нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичним, духовним розвитком. На теперішній час вона бажає разом із сином виїхати за межі м. Донецька, де на теперішній час вони разом проживають, для відпочинку та розширення кругозору дитини. Вважає, що обмеження у праві виїздити за кордон шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Просить суд надати їй - [PERSON], дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], 2011 року народження, за межі України без згоди батька [PERSON]. Також, просить суд надати [PERSON], 2011 року народження, дозвіл на багаторазові тимчасові поїздки до Російської Федерації, Грузії, Республіки Вірменія, Турції, Єгипту, до всіх держав Європейського союзу також, його в'їзд з України на території тимчасово непідконтрольні Україні без згоди батька у супроводі матері [PERSON] в період з дня набуття рішенням суду законної сили і до [INFO], тобто до досягнення сином 16 річного віку. Позивачка [PERSON], у судове засідання не з'явилася. На електронну адресу суду направила заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Представник позивачки - адвокат Арушанян Т.Р. у судове засідання не з'явився. Направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги просив задовольнити, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті Слов'янського міськрайонного суду Донецької області та друкованого оголошення у газеті «Урядовий кур'єр», до судового засідання не з'явився та не скористався своїм правом щодо подання заперечень проти позову, або викладення свої позиції з цього приводу. Третя особа - Державна прикордонна служба в особі Донецького прикордонного загону Східного керування, явку свого представника у судове засідання не забезпечила. Надала заяву про розгляд справи у їх відсутності. Третя особа - служба у справах дітей Донецької обласної ОДА в особі відділу опіки та піклування у судове засідання також не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила. Надала заяву про розгляд справи у їх відсутності. Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та просила суд винести рішення відповідно до діючого законодавства. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши надані суду письмові докази, надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є: [PERSON], [PERSON] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2009 року (а.с.8). Як вбачається з вироку Ворошиловського районного суду м. Донецька від 03.12.2013 року [PERSON] було засуджено до 14 років позбавлення волі з відбування покарання у кримінально-виконавчій установі (а.с.9-33). Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції Українисім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК Українидитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.04.2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.07.2015 у справі № 6-7961св15). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є: [PERSON], [PERSON] (а.с.6). Батько дитини на теперішній час відбуває покарання у вигляді 14 років позбавлення волі в Мічурінській виправній колонії м. Горлівка. Надані позивачкою довідку Мічурінської виправної колонії м. Горлівки про відбування покарання [PERSON] та письмову заяву від самого [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітнього сина за кордон суд не приймає як доказ в розумінні ст. 57 ЦПК України, оскільки вони видані на території, тимчасово непідконтрольній Україні, однак, приймає їх до уваги з урахуванням «намібійського вийнятку», відповідно до якого документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Однак, суд приходить до наступного висновку. На теперішній час на території Донецької і Луганської областей проводиться антитерористична операція, а м. Донецьк Донецької області, де на теперішній час дитина проживає разом із матір'ю [PERSON] знаходиться в районі бойових зіткнень, на неконтрольованій органами державної влади території. З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Багаторазові перетинання лінії зіткнення, створюють загрозу для життя та здоров'я дитини [PERSON] наражають його на небезпеку, що є неприпустимим. Такій дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ та постановою №57 визначено, що «виїзд», а не «виїзди» за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. в п.4 Правил йдеться про конкретну державу прямування (в однині) та конкретний період часу перебування в цій державі, тобто разову поїздку. У зв'язку з чим суд вважає, що вимоги позивачки щодо надання їй дозволу на багаторазовий виїзд дитини без згоди батька за кордон, на в'їзд до непідконтрольної території України та виїзд з неї, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не зазначено відповідного часового проміжку перебування разом із дитиною за кордоном, не зазначено конкретної країни спрямування, окрім того, окрім того, відповідно до правової позиція Верховного суду України, викладеної 12.04.2017 року у справі № 235/139/16-ц та правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у постанові по справі від 16 березня 2016р. у справі 6-33303ск15, універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, оскільки це суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини.

Outcome: dismissed