Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON], який вказав, що проживав в [ADDRESS], але з 1995 року проживав з дружиною більшу частину часу в садовому будинку садово-огороднього товариства «Кооператор» розташованого в Роздільнянському районі Одеської області, щоб поліпшити умови для проживання в міській квартирі сім'ї доньки дружини, але періодично приїздили і проживали в спірній квартирі по день смерті [PERSON] і постійно сплачували кошти за комунальні послуги. Після смерті дружини позивачу стало важко мешкати в сільській місцевості, але донька покійної дружини [PERSON], та члени її сім'ї заборонили йому проживати в квартирі і перешкоджали в користуванні нею, до цієї квартири без його згоди вселився чоловік [PERSON] [PERSON] Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.09.2007р. було задоволено позов [PERSON] про вселення в спірну квартиру та 21.02.2008р. державним виконавцем позивача було вселено в квартиру, але відповідачі після закінчення виконавчого провадження знов його виселили, через що позивач знову вимушений звернутися до суду з позовом про вселення та визначення порядку користування приміщенням. У зв'язку з викладеним позивач після уточнення заявлених позовних вимог просив вселити його в квартиру [ADDRESS]; виселити з цієї квартири [PERSON], встановити порядок користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] закріпивши за позивачем право користування кімнатою площею 12,6 кв.м. та місцями загального користування; зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні виділеною кімнатою і підсобними приміщеннями в квартирі [ADDRESS]; стягнути з відповідачів відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. а також понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на викладені в позовних заявах обставини. Відповідачі [PERSON] й [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що жодних перешкод в користуванні житлом позивачу не чиниться, сам [PERSON] вимагає від відповідачів занадто велику суму грошей в якості компенсації за його право на житло та через її несплату створює нестерпні умови життя відповідачам та їх донькам - блокує замкову свердловину дверей сторонніми предметами, що змушує замінювати замок, смітить в квартирі та взагалі уникає постійного там проживання, безпідставно звертається до правоохоронних органів тощо. А враховуючи, що відповідач [PERSON] проживає в цій квартирі понад 20 років, про що позивач обізнаний, так як це відбулось з його згоди, в квартирі проживає занадто велика кількість людей для встановлення такого порядку користування житлом, про який просить позивач, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Треті особи [PERSON], [PERSON] вважала позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі, підтвердивши обставини, викладені відповідачами. Представник Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з'явився, третя особа повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки представника суду повідомлені не були. Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, допитавши [PERSON] в якості свідка, вислухавши пояснення третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. До 1980 року позивач з дружиною [PERSON], її донькою [PERSON], та тещею [PERSON] , яка померла в 1984 році поживали в [ADDRESS]. Після того як вказаний будинок попав під знесення їм була надана трикімнатна квартира [ADDRESS]. В спірній квартирі [PERSON] був зареєстрований і постійно проживав з 1981 року. В 1995 році вони з дружиною вступили до садово-огороднього товариства «Кооператор» розташованого в Роздільнянському районі Одеської області і збудували на своїй земельній ділянці невеличкий садовий будинок, який, не має статусу жилого будинку, так як він не відповідає необхідним для цього санітарно-технічним вимогам і непридатний для постійного проживання. Приблизно з 1995 року вони з дружиною дійсно більшу частину часу проживали в садовому будинку, щоб поліпшити умови для проживання в їх міській квартирі сім'ї доньки його дружини. При цьому вони періодично приїздили і проживали в спірній квартирі по день смерті [PERSON] і постійно сплачували кошти за комунальні послуги. [PERSON] є людиною похилого віку, з 2002 року на пенсії. По теперішній час знаходиться на обліку в пенсійному управлінні Суворовського району м. Одеси. Після смерті його дружини йому стало важко мешкати в сільській місцевості в садовому будинку не придатному для постійного проживання, але донька його покійної дружини [PERSON], та члени її сім'ї заборонили йому проживати в квартирі і перешкоджають йому в користуванні нею. Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.09.2007р. та стали підставою для задоволення позову [PERSON] про вселення останнього до [ADDRESS] (а.с. 8-9). Зазначена квартира, загальною площею 61,7кв.м., складається з трьох кімнат житловою площею 12,6кв.м., 7,5кв.м., 16,7кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та лоджиї (а.с. 12-13). 21.02.2008р. рішення суду було виконано, [PERSON] вселено до спірної квартири (а.с. 11). Як вбачається з пояснень відповідачів та третіх осіб, під час виконання рішення суду про вселення [PERSON] безперешкодно зайшов до квартири з державним виконавцем, особистих речей з собою не мав, отримавши ключі від квартири, залишив приміщення та більше не з'являвся. За положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області проводилась перевірка за заявою [PERSON] про перешкоджання йому проживання в квартирі, але, як копії постанов про відмову в порушення кримінальної справи від 16.10.2009р., [PERSON] пояснила, що ключі від квартири [PERSON] має, в проживанні йому ніхто не перешкоджає (а.с. 15). Листом від 21.09.2010р. відділ ДВС повідомило [PERSON] про неможливість повторного вселення, рекомендовано звернутися до суду з відповідною заявою (а.с. 10). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 10.11.2011р. в задоволенні позову [PERSON] до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов'язання відкриття особового рахунку відмовлено (а.с. 18). Разом з тим вказаним судовим рішенням встановлено, що [PERSON] є квартиронаймачем житлової площі за адресою [ADDRESS]. Крім нього на займаній житловій площі проживають донька та онуки позивача - треті особи ([PERSON], [PERSON], [PERSON]) у справі. На протязі останніх років між позивачем та його родиною третіми особами у справі виникають суперечки відносно спільного користування житловою площею, та з приводу оплати комунальних послуг. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини - ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Проте судом встановлено, що перешкод [PERSON] у проживанні в спірній квартирі не чиниться. Судом не приймаються до уваги пояснення [PERSON], надані ним під час розгляду справи як свідка, про перешкоджання в проживанні в спірній квартирі - як заінтересованою особою. Крім того, при з'ясуванні того, яким саме чином чиняться перешкоди позивачу в проживанні, останній повідомив, що за весь час вчинив начебто лише одну спробу зайти у квартиру, але побачивши [PERSON] на сходах, злякався, та покинув будинок. Суд критично ставиться до наданих копій актів від 13.10.2009р. та 20.09.2010р. (а.с. 16, 17), так як оригіналів для дослідження суду надано не було; до відповідних письмових пояснень [PERSON] - як неналежного доказу; які, крім того, суперечать встановленим обставинам по справі. Таким чином наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про вселення позивач не довів. Стосовно вимог позивача про визначення порядку користування житлом, суд виходить з наступного. За статями 103, 104 Житлового Кодексу України договір найму жилого приміщення може бути змінений тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено. Визначаючи обґрунтованість вимог позивача щодо визначення порядку користування жилим приміщенням суд, крім іншого, виходить з права мешканців на користування житловою площею в межах норми жилої площі не меншого розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Відповідно до Постанови виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів та президії обласної Ради професійних союзів № 52 від 16.01.1985р. „Про порядок надання жилих приміщень" зі змінами від 17.09.1991р., встановлено розмірі середньої забезпеченості громадян житловою площею у населених пунктах Одеської області 8,5 кв.м. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач - ст.30 ЦПК. Сторони, крім прав та обов'язків, визначених ст. 27 ЦПК України, мають ще додаткові права, встановлені ст. 31 ЦПК України. Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення у справі може постановлюватися лише щодо сторін. Згідно положень ст.ст. 11, 31 ЦПК України право визначення предмета та підстав позову належить виключно позивачеві. Таким чином суд доходить до висновку про те, що по вказаних вимогах належними відповідачами мають бути усі особи, які мають право на проживання в кв. [ADDRESS] що надання позивачу в користування кімнати площею 12,6 кв.м. порушуватиме права відповідачів та призведе до визначення права інших мешканців на користування житловою площею розміру меншого норми жилої площі, визначеного Постановою виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів та президії обласної Ради професійних союзів № 52 від 16.01.1985р. „Про порядок надання жилих приміщень". Як вбачається з актів від 23.06.2014р. [PERSON] проживає в [ADDRESS] з 1993 року зі згоди на той час основного квартиронаймача [PERSON], її чоловіка [PERSON], за весь цей час конфліктних питань з цього приводу не виникало (а.с. 51-53), що спростовує твердження позивача про безпідставне вселення [PERSON] до спірної квартири. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про вселення, виселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном, та як похідних - про стягнення моральної шкоди - в повному обсязі.

Outcome: dismissed