Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Битківської селищної ради Надвірнянського району та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради № 1079-33/2015 від 24.05.2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка біля ГРП за рахунок земель житлової та громадської забудови. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до рішення Надвірнянського районного суду від 16.07.2014 року за нею в порядку спадкування визнано право власності на житловий будинок, що знаходиться по вул. Шевченко, 692 в смт.Битків Надвірнянського району, загальною площею 29 кв.м., а також визнано право користування земельною ділянкою площею 0,0494 га по вул. Шевченка в смт.Битків, для обслуговування житлового будинку. До цього в даному житловому будинку проживав її дід [PERSON], який помер 13.03.1985 року. Окрім того, рішенням виконкому Битківської селищної ради від 06.07.1953 року її дідові [PERSON] надано в користування та забудову земельну ділянку площею 0,15 га. Земельна ділянка, надана для обслуговування будинку, ні в спадкодавців, ні в неї (позивачки) не вилучалася. Однак, рішення Битківської селищної ради від 24.05.2015 року № 1079-33/2015 надано дозвіл відповідачу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка біля ГРП за рахунок земель житлової та громадської забудови. Тобто земельна ділянка, яка може бути надана відповідачу, є частиною земельної ділянки, на яку є наявні права в позивача. Вважає рішення Битківської селищної ради від 24.05.2015 року незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки порушує її (позивачки) право на користування земельною ділянкою, так як вилучення спірної земельної ділянки в неї в установленому законом порядку не було і своєї згоди на її вилучення вона не давала. В судовому засіданні позивач заявлені нею позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити, визнати незаконним та скасувати рішення Битківської селищної ради № 1079-33/2015 від 24.05.2015 року щодо надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка біля ГРП за рахунок земель житлової та громадської забудови. Представник Битківської селищної ради Надвірнянського району в судовому засіданні заявлений позов не визнала, суду пояснила, що приймаючи оскаржуване позивачкою рішення, селищна рада діяла в межах своїх повноважень та компетенції, оскільки спірна земельна ділянка, на яку позивачка вважає, що має право користування, належить до земель селищної ради. Жодних правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку в позивачки немає. Також зазначила, що спірна земельна ділянка не може бути в користуванні у [PERSON], та не належала її дідові [PERSON], межі земельної ділянки встановлені не були. Окрім того, що в 2001 році селищною радою прийняте рішення про надання в постійне користування Надвірнянському УЕГГ земельної ділянки для обслуговування газової дільниці та ГРП №1, який на ній розміщений. Тому просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON], а в послідуючому і його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнали, суду пояснили, що спірною частиною земельної ділянки, на яку надано дозвіл на розробку техдокументації із землеустрою для подальшого спорудження на ній гаража, позивачка не користувалася, дана земельна ділянка належить до земель запасу селищної ради, тим більше на ній розташований ГРП, який не міг бути споруджений на приватній земельній ділянці. Даний земельний «клин» утворився в результаті того, що в минулому відвели з того місця потік. Жодних документів ні в позивачки, ні в її родини на цю земельну ділянку немає і спорудження в майбутньому гаража жодним чином не перешкоджатиме позивачці проходити чи проїздити до її житлового будинку чи тієї земельної ділянки, якою вона правомірно користується, а це приблизно 5 сотих. Просять в позові відмовити. Суд вислухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст визначені ст. 12 ЗК України. Вирішення питань у галузі земельних відносин здійснюється відповідно до ЗК України та чинного законодавства України. Судом встановлено, що згідно рішення Надвірнянського районного суду від 16.07.2014 року, яке на даний час є чинним, за позивачкою по справі [PERSON] визнано право власності на житловий будинок загальною площею 29 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., який знаходиться в смт.Битків по вул. Шевченка, 692, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Також за [PERSON] визнано право користування земельною ділянкою площею 0,0494 га на вул. Шевченка в смт.Битків Надвірнянського району, для обслуговування будинку (а.с. 4-7). Право власності позивача на житловий будинок по вул. Шевченка, 692 в смт.Битків зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2015 року (а.с.28). Також судом встановлено, що 24.05.2015 року сесією Битківської селищної ради прийнято рішення № 1079-33/2015 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», згідно якого [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га (4.0 м.*4.0 м.) для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка біля ГРП за рахунок земель житлової та громадської забудови (а.с.8). В даному випадку Битківська селищна рада, приймаючи оскаржуване позивачем рішення № 1079-33/2015, діяла як власник земельної ділянки і виступає не як субєкт владних повноважень, а як одна із сторін цивільних правовідносин. У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» розяснено, що земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 ЦК України, ст. 2, 5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі ст. 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (ст. ст. 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК України та інші), крім спорів, передбачених ч. 1 ст. 16 Закону України від 17 листопада 2009 року «Про відчуження земельних ділянок, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (ст. ст.210, 211 ЗК України), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (ст. 212 ЗК України). Аналогічну за змістом позицію висловив і Верховний суд України при розгляді справи 16.12.2015 року № 6 - 2510цс15 і зробив правовий висновок, відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 частини другої статті 16 ЦК України та повинна предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства. Держава відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантувала право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно Закону України від 21.05.97 р. N 280/97 "Про місцеве самоврядування"(далі Закон №280) сільські, селищні, міські, районні та обласні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно ст. 25 Закону №280 сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону №280 до компетенції сільської ради відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Оскаржуючи рішення Битківської селищної ради від 24.05.2015 року № 1079-33/2015, позивачка [PERSON] посилається на те, що дана спірна земельна ділянка знаходилася в належному користуванні в її діда [PERSON], а в подальшому і в її користуванні. Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 цієї статті). Відповідно до ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно зі статтею 12 ЗК розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, у тому числі й надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до цього Кодексу. Підставами набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель комунальної власності відповідно до статті 116 ЗК є рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема: -безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б»); -приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (п. «в»). Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частина 2 цієї статті передбачає набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Ст.125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Заборонено приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі, одержання, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації. Згідно п. «а» і «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: -розпорядження землями територіальних громад; -передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Суд не погоджується із доводами позивачки про порушення її прав як землекористувача в порядку спадкування, а також того факту, що підтвердженням права її користування спірною земельною ділянкою є те, що дана земельна ділянка знаходилася в користуванні її діда [PERSON], оскільки чинним законодавством не передбачено переходу права користування земельною ділянкою в порядку спадкування. Окрім того, позивачкою не надано суду жодного належного доказу того, що спірна земельна ділянка площею 0,15 га була надана в користування для обслуговування житлового будинку. З наданої суду копії плану земельної ділянки за 1956 рік (а.с.27) вбачається, що за будинком по вул. Шевченка, 692 закріплена земельна ділянка площею 0,0493га. Відповідно до ст.20-22 ЗК УРСР від 08 липня 1970 року, який був чинним до 18 грудня 1990 року, право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Аналогічні приписи містилися у статтях 22-23 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року і статтях 125-126 ЗК України, що діє з 01 січня 2002 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що земельна ділянка, на яку, як вважає позивачка, вона має право користування, ніколи не належала її дідові [PERSON] В тому місці раніше було русло потоку, а коли воду відвели і скерували в інше русло, на попередньому місці утворився земельний «клин», на якому вже пізніше спорудили ГРП. Дана земельна ділянка належить до земель селищної ради. Разом з тим, суд не може покласти в підтвердження позовних вимог [PERSON] пояснення свідка [PERSON] про те, що в 1953 році дідові позивачки [PERSON] наділили 0,15 га земельної ділянки, але чіткі межі ним не було визначено, оскільки факт облікування за господарством земельної ділянки не визначає, що саме ця земельна ділянка була надана йому в користування. Надані позивачкою докази щодо її прав на вказану земельну ділянку не є допустимими, оскільки рішення виконкому Битківської селищної ради від 06.07.1953 року, згідно якого її дідові [PERSON] надано земельну ділянку 0,15 га під забудову, носить загальний характер, так як в рішенні не зазначено місце розташування даної земельної ділянки, і згідно генерального плану-схеми за 1956 р. не вбачається, що вона відноситься до господарства [PERSON] Окрім того, доказом того, що земельна ділянка, яка ніби-то є в користуванні у позивачки, належить до земель запасу селищної ради, є рішення від 11.03.2001 року «Про надання земельних ділянок Надвірнянськму управлінню газового господарства для обслуговування газової дільниці та ГРП в селищі Битків», згідно якого Битківська селищна рада надала в постійне користування Надвірнянському УЕГГ земельну ділянку площею 132 кв.м. для обслуговування ГРП№1 (а.с.52). При вирішенні даного спору суд виходить із вимог ст. 155 ЗК України, згідно якої у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, з огляду на відсутність порушених прав позивачки та не встановлення фактів порушень з боку органу місцевого самоврядування при винесенні рішення, яке прийнято селищною радою в межах наданих їй повноважень відповідно до вимог ст.12,122 Земельного кодексу України, ст.25 Закону України «Про землеустрій», ст.ст.26,42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» і є законним, суд не вбачає підстав для скасування рішення Битківської селищної ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що оскільки позивачем не доведено, з уваги на наявні в матеріалах справи докази, порушення її прав, а тому позов, який не знайшов свого підтвердження в суді, і задоволенню не підлягає. На підставі наведеного, ст. ст. 12, 31, 112, 116, 125, 152, 155 ЗК України,

Outcome: dismissed