Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є матір'ю дочок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батьком яких являється відповідач. Неповнолітні дочки проживають з позивачем та знаходиться на її утриманні. Рішенням Волочиського районного суду від 27.12.2013 вирішено стягувати з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.12.2013 і до досягнення дітьми повноліття. Однак, на сьогоднішній день позивач змушена звернутися з позовом про зміну розміру аліментів на утримання дітей, оскільки з часу ухвалення рішення від 27.12.2013, матеріальний стан відповідача покращився, натомість збільшились витрати на утримання дочок, зросли витрати на комунальні послуги, а також змінилось законодавство щодо мінімального розміру аліментів. У звязку з цим, позивач просила змінити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь на утримання дочок та стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою від 11.12.2018 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні без виклику осіб. Відповідач копію ухвали та доданих до неї матеріалів отримав 15.12.2018, відзив до суду не направив. Жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дочок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 8-9). Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 27.12.2013, яке набрало законної сили 09.01.2014, ухвалено стягувати з [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], жителя [INFO] на користь [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дочки [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], починаючи з 16 грудня 2013 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 20). На підставі рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 27.12.2013 у справі № 671/2708/13-ц було видано виконавчий лист (а.с. 11). Неповнолітні дочки [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати з позивачем, що підтверджується довідкою від 13.11.2018 (а.с. 12). Заочним рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 16.09.2014 у цивільній справі № 671/118/14-ц, яке набрало законної сили 16.10.2014, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 10). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний розмір аліментів з 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку збільшено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30 %). Таким чином, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою ст. 182 СК України. Отже, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов'язаний з'ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров'я. Вказану позицію обґрунтував ВС в постанові № 61-37114св18 від 12.09.2018. Свій позов [PERSON] мотивувала збільшенням витрат на дітей, зростанням витрат на комунальні послуги, покращенням матеріального стану відповідача, а також зміною чинного законодавства, щодо мінімального розміру аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В даному випадку, позивачем не надано суду доказів погіршення її матеріального становища, оскільки посилання на зростання витрат на комунальні послуги - таким доказом не являється, оскільки вказана обставина стосується обох сторін. Також, не надано доказів про покращення матеріального стану відповідача, які були б підставою для збільшення розміру аліментів. Суд звертає увагу на те, що з відповідача стягуються аліменти у частці від його доходу, а тому зі збільшення такого доходу є підставою для відрахувань на користь дітей більшої суми аліментів. Посилання ж позивача на зміну законодавства, яким регульовано мінімальний розмір аліментів, також є безпідставним, оскільки згідно роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Крім того, ухвалою від 11.12.2018 суд витребовував з Головного управління ДФС в Хмельницькій області за клопотанням позивача відомості про доходи [PERSON], яка була отримана управлінням 17.12.2018, однак будь-яка інформація до суду не надходила. Не дивлячись на це, суд вважає, що відомості про розмір доходу відповідача не впливають на предмет доказування в даній справі, як уже зазначалось, з [PERSON] стягуються аліменти в частці від усіх його доходів. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовних вимогах [PERSON] у заявлених нею межах. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed