Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

У червні 2014 року позивачі звернулись із спільним позовом до суду з вимогами визнати право власності за кожним з них по 1/2 частини на спадкове нерухоме майно, що залишилось після смерті [PERSON], який помер [INFO], який прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], але не оформив своїх спадкових прав, яке складається з: житлового будинку, (літ. А-1), загальною площею 72,2 кв.м., житловою 37,1 кв.м., погрібу (літ. А/п), площадки (літ а1), сараю (літ. Б), вбиральні (літ. В), забору - №, замощення - І, що розташовані по [ADDRESS], вартістю 9005,00 грн. В обґрунтування позову зазначили, що [INFO] помер їх батько та дідусь [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина. Заповіту покійний не складав. Спадкоємцями першої серги за законом є донька спадкодавця позивач [PERSON] та за правом представлення, неповнолітній онук спадкодавця - [PERSON]. [PERSON] прийняла спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, а онук спадкодавця - неповнолітній [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину оскільки на момент відкриття спадщини був малолітнім. До складу спадкового майна входить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], який спадкодавець [PERSON] прийняв у спадщину шляхом вступу у володіння та управління майном без звернення до нотаріальної контори за оформленням спадкових справ. Після звернення позивачів до нотаріальної контори нотаріус відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок на ім'я [PERSON], про що нотаріусом були видано відповідні постанови. В позові зазначають, що спадковий будинок був збудований [PERSON] у 1973 році, що підтверджується даними технічного паспорту. Вже після смерті [PERSON] Іллічівська райадміністрація рішенням від 26.07.2000 року затвердила акт прийму в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] та просила БТІ м.Маріуполя видати свідоцтво про право власності на цей будинок. Але свідоцтво отримано не було, бо на час винесення цього рішення в 2000 році [PERSON] вже помер, а [PERSON] не зміг оформити свої спадкові права. Зазначають, що виходячи із норм законодавства, яке діяло на той час у 1973 році, житловий будинок [ADDRESS] не вважається самовільно збудованим, так як не був відображений в матеріалах інвентаризації як самовільне будівництво. Також вказують, що через відсутність свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] вони не можуть оформити свої спадкові права на нього, але на теперішній час вони виконали всі умови для захисту прав в судовому порядку та визнання за ними права власності на спадщину за законом. В ході судового розгляду справи позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили визнати право власності за кожним з них по 1/2 частини на спадкове нерухоме майно, що залишилось після смерті [PERSON], який помер [INFO], який прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], але не оформив своїх спадкових прав, яке складається з домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], вартістю 27973 грн., а саме: житлового будинку (літ. А-1) загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., погрібу (літ. А/п), сараю (літ. Б), вбиральні (літ. В), огорожі №1,2, замощення І. Додатково в уточненому позові зазначили про прийняття та існування рішення виконкому Іллічівської районної ради м.Жданова від 08.04.1970 року (Протокол №6) про виділення [PERSON] земельної ділянки для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] і неможливість витребування цього рішення із Державного архіву Донецької області через призупинення приймання поштових відправлень до м. Донецьк. Вважають, що за нормами які діяли на час закінчення будівництва житлового будинку в 1973 року, колишнім спадкодавцем були повністю дотримані всі норми щодо порядку отримання земельної ділянки для будівництва, дозволу на початок будівництва, порядку введення в експлуатацію закінченого будівництва, а також порядку реєстрації права власності на житлові будинки. На цих підставах просили задовольнити позовні вимоги. Позивачі та їх представник у судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача - Маріупольської міської ради, в судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, а також письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги не визнала, зазначивши, що домоволодіння [ADDRESS] було побудовано у 1973 році. За життя [PERSON] спірне домоволодіння в експлуатацію не здав, право власності в установленому порядку зареєстровано не було, а тому воно не може входити до складу спадщини, яка відкрилась 14.05.1995 року після смерті [PERSON] Переходу права власності у порядку спадкування на вказане домоволодіння не відбулось та право власності у [PERSON] не виникло. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 12.12.2007 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його донька - позивачка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER], виданим 24 листопада 1981 року, та [PERSON], який є онуком спадкодавця та за правом представлення відповідно до ст. 1266 ЦК України має право спадкувати ту частину, яка належала б за законом його матері [PERSON], якби вона була живою на час відкриття спадщини, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданим 07 квітня 1998 року та свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданим 05 січня 1978 року. [PERSON] є донькою спадкодавця та померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.11.2007 року, тому її син після смерті діда [PERSON] за правом представлення має право спадкувати ту частку, яка належала б їй за законом, тобто 1/2 частину спадкової маси. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги зокрема належать діти покійного спадкодавця. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1ст. 1269 ЦК України). За нормами ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину. Матеріалами справи встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON], який на час відкриття спадщини був малолітнім, своєчасно та належним чином звернулись до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав. Згідно двох постанов про відмову у вчинені нотаріальної дії від 27.02.2014 року №489/02-31 та від 12.06.2014 року №1181/02-31 державний нотаріус Третьої маріупольської державної нотаріальної контори відмовив позивачам [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] на майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS]. Причиною такої відмови нотаріуса була відсутність правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок на ім'я [PERSON]. Надаючи оцінку правовідносинам, які склалися між [PERSON] та [PERSON] під час будівництва нерухомого майна та переходу майнових прав на спадкове майно, суд виходить із наступного. Наданими позивачами доказами підтверджується, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.01.1952 року батьком спадкодавця [PERSON] був [PERSON]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. За час свого життя [PERSON] згідно рішення виконкому Іллічівської районної ради депутатів від 08 квітня 1970 року (протокол №6) було виділено в безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS], що підтверджується наявним в матеріалах справи планом присадибної ділянки станом на 14.05.1970 року, підписаного головним архітектором міста, інженером-геодезістом, начальником технічного бюро, а також письмовою відповіддю МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 19.08.2014 року №195. Згідно відповіді архівного відділу Маріупольської міської ради від 19.08.2014 року копія рішення виконкому Іллічівської районної ради депутатів трудящих від 08.04.1970 року №6 були передані на зберігання до Державного архіву Донецької області. Проте позивачі були позбавлені об'єктивної можливості представити суду із Державного архіву Донецької області оригінал або належним чином засвідчену копію вказаного рішення про виділ земельної ділянки, через те, що відповідно до листа Центру поштового зв'язку №5 Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 04.09.2014 року на даний час в м.Донецьк проводиться антитерористична операція та не приймаються поштові відправлення у цей населений пункт, що позбавляє можливості, в тому числі і суд, витребувати будь-які докази з Державного архіву Донецької області. Попри це, суд вважає доведеним належними та достатніми доказами факт виділення [PERSON] у встановленому законом порядку згідно рішення виконкому Іллічівської районної ради депутатів від 08 квітня 1970 року (протокол №6) земельної ділянки для індивідуального будівництва по [ADDRESS]. Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок, складеного Маріупольським бюро технічної інвентаризації від 11.05.200 року, та технічного паспорту від 12 серпня 2014 року, складеного комунальним підприємством «Міське архітектурне бюро», [PERSON], як власником будинку, в 1973 році було збудовано ціле домоволодіння [ADDRESS]. 26.07.2000 року на вказане домоволодіння було складено та затверджено спільний акт приймання та введення його в експлуатацію. Рішенням Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 26.07.2000 року №207 було затверджено цей акт прийняття будинку у експлуатацію та наказано видати Маріупольському бюро технічної інвентаризації свідоцтво про право власності на будинок на ім'я [PERSON]. Однак, вказане свідоцтво про право власності отримано не було, оскільки на той час [PERSON] вже помер. Вирішуючи спірне питання чи є таке домоволодіння об'єктом права власності та чи входить воно до складу спадкового майна, суд керується наведеним. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок. Відповідно до роз'яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 року N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який був чинний у 1973 році на час побудови спірного домоволодіння. Так судом встановлено, що спірне домоволодіння [ADDRESS] було побудовано ще у 1973 році на земельній ділянці, яка була спеціально відведена та виділена для цього [PERSON] на підставі рішення виконкому від 08.04.1970 року та договору №3242 від 15.07.1970 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки, у встановленому законом порядку складено та затверджено акт введення будинку в експлуатацію та необхідність видачі свідоцтва про право власності. Як на час побудови нерухомого майна (1973 рік) так і на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] 15.05.1995 року чинним законодавством, яке регулювало існуючий порядок у сфері реєстрації нерухомого майна, була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затверджена Міністерством комунального господарства УРСР. Згідно пункту 14 вказаної Інструкції до переліку правовстановлюючих документів належали, зокрема, нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. З урахуванням цього на час будівництва домоволодіння в 1973 році [PERSON] були дотримані існуючі на той час положення та вимоги для будівництва індивідуальних житлових будинків та набуття права власності на такі житлові будинки фізичними особами. За діючим на той час Цивільним кодексом України (1963 року) та підзаконними нормативними актами набуття права власності на нерухоме майно у фізичних осіб не пов'язувалось із обов'язковою державною реєстрацію цього права її власником, а достатнім є лише отримання всіх передбачених законодавством документів, які підтверджують виникнення права власності. В даному випадку з огляду на вказані положення у [PERSON] за час його життя у встановленому на той час законодавством порядку виникло право власності на збудоване ним домоволодіння [ADDRESS], а відтак після його смерті в 1995 році воно перейшло до його сина [PERSON] та є спадковим майном після його смерті. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 3.1. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 року N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 вказаного вище Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене у передбаченому законом порядку до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, а виникнення права власності на житлові будинки, споруди за раніше діючим законодавством (на час забудови 1973 року) не залежало від державної реєстрації цього права. З наведеного слідує, що оскільки спадкодавець [PERSON] за час свого життя набув право власної на домоволодіння [ADDRESS], яке було побудоване у встановленому законом порядку, але у нього було відсутнє свідоцтво про право власності на успадковане майно, це не може бути законною підставою для невизнання права власності відповідачем або перешкодою для захисту прав власності його спадкоємців на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивачів законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved