Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

У липні 2020 року до суду надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус ДМНО Солошенко Ю.В., у якому позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 19 березня 2020 року та стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позову, позивач зазначала, що вона та відповідач 19 березня 2020 року у приміщенні приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. підписали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Дана квартира є спільно сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , від імені яких [PERSON] виступала продавцем по довіреності. Відповідно до п.1.1 підписаного ними договору [PERSON] , як представник продавця, передала у власність Відповідача спірну квартиру, а він повинен був сплатити грошову суму в розмірі 443229, 36 гривень. Після підписання договору Відповідач пішов від нотаріуса до банку начебто для внесення грошової суми, але до сьогоднішнього дня розрахунку так і не відбулося. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору щодо його оплати та введення в оману продавців, щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин має бути визнаний судом недійсним. Ухвалою суду від 27.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 27.08.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом надав відзиву на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду на ті обставини, що пунктом 2.1 Договору, який підписано позивачем, як представником продавців, було обумовлено факт розрахунку покупця з продавцями до укладення договору та зазначено про відсутність претензій з цього приводу до покупця, окрім того, позивач, під час укладення угоди, діяв в порядку представництва продавців за довіреністю, тобто обсяг прав та обов`язків внаслідок угоди змінився саме у продавців, як сторін правочину, в свою чергу, зазначений правочин та його наслідки жодним чином не впливають та не порушують права позивача. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Сторонами даного договору були з одного боку: співвласники квартири [PERSON] та [PERSON] , від імені яких діяла [PERSON] по довіреності від 04.07.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Кравченком О.О. за реєстровим №847 - як Продавець, а з іншого боку - [PERSON] , як Покупець. Вартість квартири сторони визначили у розмірі 443229,36 гривень (а.с.7-8). Відповідно до ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору, або буде створений продавцем у майбутньому. Положеннями ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.658 ЦК України, право продажу товару належить власникові товару. Тобто, лише власник майна (квартири) може виступати Продавцем такого майна та при укладенні договору купівлі-продажу майна, сторонами договору є Продавець та Покупець. Частиною 1 ст.237 ЦК України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Отже, виходячи з системного аналізу зазначених норм матеріального права вбачається, що стороною договору купівлі-продажу квартири є саме власник майна, а не представник, який підписував сам договір купівлі-продажу, в свою чергу, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу, змінив певні права та обов`язки саме у зазначених осіб, як Продавців та Покупця. [PERSON] , яка діяла як представник продавців, не є стороною договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Відповідно до ч.1,2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Таким чином, наведені вище норми чинного законодавства України, визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні суб`єктивного права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи, що в свою чергу, є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Розглянувши позовні вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, суд виходить з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження порушення, оспорювання або невизнання, на час розгляду справи, суб`єктивного права позивача щодо нерухомого майна. Предметом даного спору є визнання недійсним правочину (договору) купівлі-продажу квартири, внаслідок якого у Продавців припинилося, а у Покупця виникло право власності на квартиру, однак однією з обов`язкових умов для задоволення таких позовних вимог є порушення у зв`язку з вчиненням зазначеного правочину, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи не встановлено факту такого порушення, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Таким чином, для звернення до суду необхідним є факт порушення права позивача і доведення позивачем такого факту. В свою чергу, будь-яких доказів вповноваження [PERSON] з боку Продавців на оскарження в судовому порядку зазначеного Договору від 19.03.2020 року - позивачем не надано та матеріали справи не містять, окрім того, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, існування будь-яких судових проваджень щодо оскарження згаданого правочину за позовами Продавців, що свідчило б про їх незгоду з Договором купівлі-продажу та його наслідками - судом не встановлено. Будь-які інші посилання у позові щодо порушення прав чи інтересів саме [PERSON] , матеріали справи не містять. У ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на ефективний засіб юридичного захисту, зміст якого полягає в тому, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на ефективний засіб захисту передбачає можливість для учасника цивільних відносин звернутися до суду, використовуючи такий спосіб захисту права, який здатний поновити порушені права особи. Саме по собі визнання судом недійсним договору жодним чином не впливає на права та обов`язки [PERSON] . В свою чергу, оскільки позивач при зверненні до суду декларує, що її метою є захист свого порушеного права, а просить суд здійснити інші дії, які не є ефективними, це означає, що позивач у дійсності подає інший позов, який спрямований не на відновлення порушеного його права, а переслідує інші цілі. Суд зазначає, що доводи позивача про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу фактом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, з урахуванням того, що підписанням договору [PERSON] засвідчила, що їй відомо про факт завчасного розрахунку між продавцями та покупцем (п.2.1) та свідчать про незгоду позивача з вчиненням правочину, що не є тотожним порушенню її права, свободи чи інтересу. Сам факт визнання недійсним договору не створює жодних правових наслідків для позивача (оскільки спір між ним, як представником продавців під час укладення угоди та покупцем нерухомого майна відсутній), а тому не може порушувати її права чи інтереси. За вказаних обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). Суд зазначає про те, що способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, або відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи оспорюваного права і є результатом діяльності по захисту прав. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу. Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий засіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Також, суд підкреслює, що основою легітимних очікувань може бути тільки безумовне право, яке має чітко визначену законну підставу та звертає увагу на те, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності правочину, котрий оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого правочину. Відтак, посилання щодо правомірності оскарженого правочину не мають самостійного правового значення. У випадку, якщо суд встановить, що права позивача не порушені, або ж ним обрано невірний спосіб захисту - суд не вдається до перевірки доводів сторін в частині висновку щодо недійсності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення до суду сторони правочину чи зацікавленої особи, з застосуванням належного способу захисту. Аналогічної правової позиції також дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає за необхідне в задоволенні позову - відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, а позивача було звільнено від сплати судового збору ухвалою суду, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed