Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, який підтримав в судовому засіданні та просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі середньої земельної частки (паю) для членів КСП «Топильна» с. Топильна, Шполянського району, Черкаської області, що становить 3,30 умовних кадастрових гектари у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Топильна» с. Топильна, Шполянського району, Черкаської області, мотивуючи тим, що він в період з 01 березня 1994 року до 25 лютого 2000 року перебував у трудових відносинах та був членом КСП «Топильна» с. Топильна, Шполянського району, Черкаської області. Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Топильна» було видано 12 грудня 1995 року. Він вважає, що поскільки на момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Топильна» він був членом даного підприємства, тому у відповідності до Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має право на земельну частку (пай) у землі КСП та повинен бути включений до списку осіб, які мають право на земельну частку пай і відповідно отримати сертифікат, який посвідчує право на земельну частку (пай) у землі КСП. Він не звертався до Топильнянської сільської ради за отриманням сертифікату на право на земельну частку (пай) у землі КСП «Топильна», коли проживав на території відповідної сільської ради, а у 2000 році одружився і виїхав на постійне місце проживання в [INFO]. Одружившись, він поринув у вихор побутових та матеріальних проблем, пов'язаних із влаштуванням свого сімейного життя, тому отримання сертифіката на земельну частку (пай) та оформлення державного акта на право власності на земельну ділянку було відкладено на другорядний план. В 2013 році він звернувся у Топильнянську сільську раду з проханням видати йому сертифікат, який посвідчує право на земельну частку (пай) у землі КСП «Топильна», членом якого він був на момент розпаювання, однак працівники сільської ради йому повідомили, що всі не отримані сертифікати було передано на зберігання до [PERSON] відділу земельних ресурсів. 05 листопада 2013 року він звернувся до відділу Держземагентства у [PERSON] районі із заявою щодо надання інформації про знаходження сертифіката на земельну частку (пай) у землі КСП «Топильна» на його ім'я. Відділ Держземагентства у [PERSON] районі надав докладну відповідь, згідно якої, його не було включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) у землі КСП «Топильна» і відповідно сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім'я не виготовлявся. Враховуючи вказані обставини, він вважає, що має право на земельну частку (пай), тому звернувся до суду з даним позовом, який підтримав в судовому засіданні і просив його задоволити. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] позов [PERSON] не визнав і просив в його задоволенні відмовити на тій підставі, що позивач пропустив строк звернення до суду і не надав доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. Разом з тим, зазначив, що колективному сільськогосподарському підприємству «Топильна» Державний акт на право колективної власності на землю був виданий 12 грудня 1995 року. З моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю минуло 18 років. В [PERSON] районну державну адміністрацію позивач на протязі вісімнадцяти років з моменту видачі КСП «Топильна» Державного акта на право колективної власності на землю не звертався, незважаючи на те, що позивачу було відомо про те, що іншим членам підприємства видавали сертифікати на право на земельну частку (пай), однак він з 1995 року по 2000 рік не звертався до сільської ради по питанню видачі йому сертифікату, а з 2000 року, як вказав позивач, питання з приводу видачі сертифікату на земельну частку взагалі відійшло на другий план. Крім того, позивач сам зазначив, що до 2013 року нікуди з приводу отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) не звертався. Враховуючи вказані обставини, просив в задоволенні позову відмовити, в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Представник відповідача Топильнянської сільської ради [PERSON] не заперечував проти задоволення позову і пояснив, що комісією, яка складала списки осіб на отримання земельної частки (паю) була допущена помилка і позивач не був внесений у вказані списки. Проте позивач з власної вини не звертався в сільську раду з приводу видачі йому сертифіката на право на земельну частку (пай). Разом з тим, він не заперечує, щоб за позивачем було визнано право на земельну частку, поскільки землі резервного фонду по Топильнянській сільській раді є в наявності. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що з 01 березня 1994 року до 25 лютого 2000 року позивач [PERSON] був членом КСП «Топильна» с. Топильна, Шполянського району, Черкаської області, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] 12 грудня 1995 року КСП «Топильна» було видано Державний акт на право колективної власності на землю, на підставі рішення Топильнянської сільської ради народних депутатів від 23 листопада 1995 року №64. Державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству «Топильна» був виданий 12 грудня 1995 року. Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», на який посилається позивач, був виданий 08.08.1995 року. Представниками відповідачів було зазначено, що позивач не звертався ні в Топильнянську сільську раду, ні в [PERSON] районну державну адміністрацію по питанню виділення йому земельної частки (паю), що було підтверджено самим позивачем в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Право у позивача претендувати на земельну частку (пай) виникло в момент видачі КСП «Топильна» Державного акта на право колективної власності на землю, тобто 12 грудня 1995 року, в звязку з чим вказані правовідносини регулюються ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на момент виникнення у позивача такого права. Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», яка діяла до 16.04.2004 року, відповідно до статей 48, 50 Закону України "Про власність", ст.71 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок, стороною в яких є громадянин, застосовується трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК Української РСР). Статтею 75 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, з моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Топильна», тобто з дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права минуло вісімнадцять років, а позивач звернувся до суду лише в лютому 2014 року. З позовної заяви вбачається, що позивачу, який з 01 березня 1994 року до 25 лютого 2000 року працював в КСП «Топильна», було відомо про те, що він має право на земельну частку (пай) з 1995 року, тобто на час видачі Державного акта на право колективної власності на землю, поскільки його односельці, які працювали з ним в КСП «Топильна», отримували сертифікати, однак по питанню видачі йому сертифікату на право на земельну частку (пай) він нікуди не звертався до 2013 року, що підтверджується й поясненнями самого позивача, наданими в судовому засіданні, однак до суду позивач звернувся лише в лютому 2014 року. З грудня 1995 року по 2014 рік, тобто протягом вісімнадцяти років з моменту, коли було порушено право позивача, він не звертався до суду, хоча й знав, що його право порушене. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він пропустив строк звернення до суду з поважних причин, крім того, позивач взагалі не просив поновити пропущений ним строк позовної давності. Слід зазначити, що з моменту видачі КСП «Топильна» Державного акта на право колективної власності на землю, тобто з 12 грудня 1995 року та до часу виключення позивача із членів КСП, тобто по 2000 рік, позивач постійно проживав в [INFO]. Пропуск позивачем строку для звернення до суду, у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що з моменту розпаювання земель по КСП «Топильна» минуло вісімнадцять років, позивачем пропущено строк звернення до суду та не заявлено вимоги про його поновлення, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, в звязку з закінченням строку позовної давності. На підставі викладеного, ст. ст. 71, 75. 76, 80 ЦК Української РСР 1963 року, Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. №720/95, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,

Outcome: dismissed