Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення її з житлового будинку, що є предметом іпотеки, розташованого за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Димитрова, буд. 91.. Уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги, позивач просив передати йому в управління нерухомість, що до якої звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 78,00 кв. м., житловою площею 32,30 кв. м., що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Димитрова, буд. 91., на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору №DOS1GK40000005 від 17 липня 2007 року та зобовязати [PERSON] на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити від будь яких осіб та їх майна ( у тому числі власних присутності та майна) предмет іпотеки, а саме вказаний житловий будинок. Посилався на те, що відповідачкою умови кредитного договору у повному обсязі не виконуються, за його позовом рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме вказаний житловий будинок, статтею 34 Закону України «Про іпотеку» передбачено передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, законом встановлено, що при передачі в управління предмету іпотеки на період до реалізації, іпотекодавець звільняє від своєї присутності, присутності інших осіб та особистого майна нерухомість, з метою надання іпотекодержателю можливості задоволення вимог за рахунок ринкового використання предмет іпотеки. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Передано в управління позивачу нерухомість, щодо якої 17 листопада 2014 року по справі №243/5210/14 ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 78,00 кв. м, житловою площею 32,3 кв. м, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вул. Димитрова, будинок № 91, на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору №DOS1GK40000005 від 17 липня 2007 року. Зобовязано [PERSON] на період до реалізації вказаного предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити від будь - яких осіб та майна зазначений житловий будинок. Стягнено з відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 872 грн.. У апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на необґрунтованість рішення та її незгоду з висновками суду. Зокрема, зазначає, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» передача майна в управління не є безумовною у разі звернення стягнення на предмет іпотеки, а підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець визначив як наявність мети - отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону. Позивач не зазначив, з якою метою ставить питання про передачу предмета іпотеки в управління банку, не підтвердив, що після ухвалення 7 листопада 2014 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та до теперішнього часу банк вживав заходи для реалізації предмета іпотеки, що вона чинить перешкоди, використовує житловий будинок для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак, кошти на погашення кредитної заборгованості не направляє. Крім того, позивач не зазначив, яку продукцію, плоди та доходи він планує отримувати із житлового будинку, а також не надав докази того, що вона неналежно використовує її житловий будинок. В порушення вимог ст. 34 Закону України «Про іпотеку» суд ухвалив рішення про передачу майна в управління банку без зазначення умов цього управління. Вважає, що надання позивачу рішенням суду права продажу предмета іпотеки достатньо для захисту порушеного права банку, як іпотекодержателя. Доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення у неї спірного житлового будинку на період до його реалізації банком ніяким чином не обґрунтована та не доведена ні позивачем ні судом у рішенні. Крім того, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року до скасування мораторію позивач взагалі не має права продавати її будинок. Ні договором ні законом не передбачено обовязок іпотекодавця на період до реалізації предмета іпотеки повністю вивільнити від будь яких осіб та їх майна (у тому числі власних присутності та майна) житловий будинок, який є предметом іпотеки. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено виселення мешканців з житлового будинку на підставі рішення суду. Фактично, банк просить зобовязати її виселитись із іпотечного будинку та примусово виселити інших осіб, що мешкають у ньому, однак, відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам та перебуває в іпотеці, зупиняється дія зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43 - 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". Тобто у позивача немає законних прав вимагати виселення її з будинку, який знаходиться в іпотеці. Крім того, оскільки існує рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та розпочато процедуру його примусового виконання застосовується порядок звільнення мешканцями житлового приміщення, що передане в іпотеку, передбачений ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України. Покладений на неї обовязок звільнити будинок від інших осіб, які в ньому зареєстровані та мешкають, фактично зобовязує її здійснювати примусові заходи відносно сторонніх осіб, які мешкають в її будинку, що не передбачено законодавством, не може встановлюватись рішенням суду та є відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виключним правом державних виконавців. В засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення залишити без зміни. Відповідачка [PERSON] в засідання апеляційного суду не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена, що підтверджено отриманою нею особисто телефонограмою із зазначенням часу та місця розгляду справи. Від відповідачки та її представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачка на підставі кредитного договору з позивачем від 17 липня 2007 року отримала кредит в сумі 9 600 доларів США зі сплатою 10,08% річних з кінцевим терміном повернення 16 липня 2037 року. У забезпечення виконання кредитного договору 17 липня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку банку житловий будинок № 91 по вул. Димитрова у м. Словянську Донецької області, що належить їй на праві власності. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на майно та виселення - задоволені частково. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором №DOS1GK40000005 від 17 липня 2007 року, яка на 09 вересня 2014 року становить 28 247 доларів 14 центів США, що є еквівалентом 364 953 грн. 19 коп., та яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 402 долари 71 цент США; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 7 179 доларів 35 центів США; заборгованості з комісії у розмірі 1 141 долар 65 центів США; пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у розмірі 9 159 доларів 91 цент США; штрафу (фіксована частина) у розмірі 19 доларів США, 35 центів, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 344 долари 18 центів США, - звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 78,00 кв. м, житловою площею 32,30 кв. м, що розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Димитрова, 91, та належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, та який був переданий в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до умов Договору іпотеки від 17 липня 2007 року. Предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 78,00 кв. м, житловою площею 32,30 кв. м, що розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Димитрова, 91, що перебуває у власності іпотекодавця [PERSON], підлягає реалізації із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом продажу житлового будинку ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі Іпотечного договору від 17 липня 2007 року, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і передбачає право ПАТ КБ «ПриватБанк» на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця за початковою ціною в розмірі 60 600 грн., визначеною і узгодженою сторонами в договорі іпотеки від 17 липня 2007 року. У решті позову відмовлено. Рішення набуло законної сили 11 листопада 2014 року. Задовольняючи позов у даній справі суд виходив із того, що встановлена у статті 34 Закону України «Про іпотеку» можливість отримати іпотечне майно в управління на підставі договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем або за рішенням суду (після звернення стягнення на таке майно) за своєю правовою суттю є окремим додатковим способом захисту прав іпотекодержателя. Застосування такого способу має наслідком, зокрема, належне збереження і використання іпотечного майна для отримання доходів, які можуть бути спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Такий спосіб захисту порушеного права узгоджується зі ст. 16 ЦК України, згідно якою суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, в даному випадку - саме ст. 34 Закону України «Про іпотеку». Передача спірного майна в управління на підставі статті 34 Закону України «Про іпотеку» здійснюється для належного збереження і використання іпотечного майна для отримання доходів, які можуть бути спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, тому позивач правомірно звернувся до суду з даним позовом. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не у повній мірі відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального закону. Згідно із ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. У даному випадку предметом іпотеки є житловий будинок. Із відповіді приватного нотаріуса Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] вбачається, що на момент укладання договору купівлі продажу житлового будинку №91 по вул. Димитрова у м. Словянську від 17.07.2007 року за реєстровим номером 2119 між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] у житловому будинку №91 по вул. Димитрова у місті Словянську не було зареєстровано жодної особи, одночасно з укладенням цього договору купівлі продажу був посвідчений договір іпотеки житлового будинку між іпотекодавцем - [PERSON] та іпотеко держателем КБ «Приватбанк» (а.с.108). З довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вул. Димитрова , будинок №91, виданої 11 листопада 2011 року, вбачається, що у будинку №91 за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вул. Димитрова, зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO] (а. с. 44). З листа Словянського міського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області №58-1998 від 01 березня 2016 року, вбачається, що за даними Державного реєстру виборців за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вул. Димитрова, буд. 91 зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відомості про реєстрацію неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] відсутні (а.с.90). Отже, судом встановлено, що в будинку, крім відповідачки, зареєстровані та проживають інші особи, у тому числі неповнолітні діти, що народились після укладення договору іпотеки. Посилання суду в рішенні на те, що статтею 34 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що при передачі в управління предмета іпотеки на період до реалізації, іпотекодавець звільняє нерухомість від своєї присутності, присутності інших осіб та особистого майна, з метою надання іпотекодержателю можливості задоволення вимог за рахунок ринкового використання предмета іпотеки необґрунтовані, оскільки дійсний зміст статті 34 Закону України «Про іпотеку» такої норми не містить. Суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що банк вправі вимагати передання в управління обєкту нерухомості, що є предметом іпотеки. Однак, стаття 34 Закону України «Про іпотеку» містить певні умови реалізації такого права, зокрема, нею визначено, що управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Оскільки сторони не уклали договір про управління майном та питання вирішується в судовому порядку умови управління мають бути зазначені у рішенні суду. У даному випадку позивач не запропонував таких умов. Крім того, зобовязуючи [PERSON] період до реалізації вказаного предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити від будь - яких осіб та майна зазначений житловий будинок суд не врахував, що вивільнення житлового будинку від осіб, що в ньому проживають, зачіпає їх житлові права. Фактично, без залучення до участі у справі осіб, що проживають та зареєстровані у будинку, суд вирішив питання про їх права та обовязки. Згідно із ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Незалучення до участі у справі осіб, щодо яких ставиться питання про вивільнення від них житлового будинку, тобто вирішення без цих осіб питання про їх права та обовязки, є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Outcome: dismissed