Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

02.06.2017 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить: постановити рішення суду про позбавлення батьківських прав гр.. [PERSON] у відношенні її малолітнього сина [PERSON], [INFO]; встановити опіку над малолітнім [PERSON], [INFO]; призначити гр. [PERSON], [INFO] малолітнього [PERSON], [INFO]; стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON], [INFO], до повноліття дитини у розмірі ? частини з усіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. В обґрунтування свого позову посилається на те, що відповідачка [PERSON] у відношені свого сина жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, долею дитини не цікавиться, самоусунулась від його виховання. Натомість малолітній [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON], яка займається його вихованням. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування - Андрушкевич Марина Геннадіївна позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явилась, позов визнала в повному обсязі, підтвердила, що у теперішній час не має можливості утримувати сина та займатись його вихованням. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову, вказуючи, що хлопчик знаходиться на повному її утриманні, його вихованням та лікуванням займається лише вона. Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року народився [PERSON], про що Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси було складено актовий запис за № 627, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER], де батьком дитини записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Батько дитини [PERSON] помер, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис № 614, про що свідчить копія Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] Мати дитини, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою [ADDRESS] зі своєю дитиною не мешкає, участі у вихованні не приймає, матеріально не підтримує, самоусунулась від виконання батьківських обов'язків. Згідно довідки Комунального закладу «Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 88 І-ІІ ступенів» Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації вбачається, що малолітній [PERSON], [INFO] навчається у 5-В класі та знаходиться на утриманні держави, як дитина, яка потребує корекції розвитку і не перебуває на повному державному забезпеченні. Відповідно до характеристики, наданої адміністрацією Комунального закладу «Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 88 І-ІІ ступенів» Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації малолітній [PERSON] в навчальному закладі характеризується позитивно, завжди має охайний зовнішній вигляд. Вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається бабуся. Вона відвідує батьківські збори, приймає участь в житті класу та школи. Окрім того повідомляться, що мати дитини ніколи в школі не бачили, навчанням та життям [PERSON] не цікавиться, не підтримує контакту з вчителями та вихователями навчального закладу. Також, з виписки із медичної картки, наданої 14.02.2017 року адміністрацією Державного закладу «Дорожня дитяча клінічна лікарня ДП «Одеська залізниця» вбачається, що малолітній [PERSON], [INFO], перебуває на обліку з червня 2008 року по жовтень 2016 року. При проведенні профілактичних оглядів, дитина завжди була в супроводі бабусі - [PERSON]. У випадках захворювання дитини з лютого 2009 року, лікарняні листи по догляду за дитиною оформлювались на бабусю. За період з 2014 року мати дитини, [PERSON] поліклініку не відвідувала. За адресою [ADDRESS] мати дитини не проживає. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст.164 ч.1 п.2 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. У судовому засіданні судом встановлено, що мати дитини [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання свого сина [PERSON], не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання, не цікавиться його життям та розвитком, не піклується про фізичний, духовий і моральний розвиток, більш того у судовому засіданні не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Отже, відповідач свідомо ухилилась від виховання дитини, що полягає у свідомому нездійсненні протягом тривалого часу його виховання, піклування про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку природних здібностей та готування дитини до самостійного життя та праці, що, в свою чергу, вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо малолітнього [PERSON], [INFO], оскільки вона не виконує своїх батьківських обов'язків та свідомо відмовилась від такого права. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання [PERSON], [INFO], суд зазначає про таке. Відповідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України cпособи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини .Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» вбачається, що у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років визначений у розмірі: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні, а дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. За приписами ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи наведені норми закону, наявні у матеріалах справи дані відповідача та дитину, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача має бути визначений у розмірі про який просить позивач - в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків, прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.06.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Що стосується вимог про встановлення опіки та призначення опікуна суд зазначає наступне. Як зазначалось вище, вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається бабуся з боку батька - [PERSON], [INFO]. Відповідно до характеристики мешканців будинку [ADDRESS] підписи яких засвідчено начальником Дільниці № 1 Комунального підприємства «Житлово-комунального сервісу «Чорноморський», гр.. [PERSON], за місцем проживання характеризується позитивно. Також вони підтверджують, що мати дитини участі у вихованні малолітнього не приймає. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працює в Комунальному підприємстві «Одесміськелектротранс» на посаді водія трамває, згідно довідки про доходи № 30 від 25.01.2017 року вбачається що загальна сума доходу за період з липня 2016 року по грудень 2016 року склала 30 672, 28 гривень. За місцем роботи характеризується позитивно. Згідно довідки Департаменту Інформаційних технологій МВС України Серії ЦАП № 0617320, [PERSON] [INFO] станом на 10.02.2017 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. У відповідності до довідки КУ «Міський протитуберкульозний диспансер № 3» м. Одеси від 06.02.2017 року, довідки КУ «Міський шкірно-венерологічний диспансер» № 27 від 30.01.2017 року, довідки КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» № 373 від 03.02.2017 року, КУ Міський психічний диспансер № 157 від 30.01.2017 року , довідки ДУ «Одеський ОЛЦ ДСЕСУ» Вірусологічна лабораторія «ЦІВЛ з діагн. СНІДу та інших ОНВІ» № 30.91 від 31.01.2017 року вбачається, що [PERSON] на обліках не перебуває. Згідно висновку про стан здоров'я від 07 лютого 2017 року, засвідченого керівником Медично-санітарної частини «Одесміськелектротранс» [PERSON] практично здорова. Малолітній [PERSON] [INFO] року в присутності представника Київського територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради написав заяву, в якій просив призначити свою бабусю, [PERSON], опікуном щодо себе. Повідомив, що він проживає разом з бабусею, знаходиться на її повному забезпечення, дуже її любить. Свою матір бачив давно. Відповідно до вимог ст. 243 Сімейного кодексу України Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 244 Сімейного кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 15.05.2017 року № 422/01-11 підтверджено доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно її малолітньої дитини. Також, у висновку встановлено доцільність призначення [PERSON] опікуном малолітнього [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 167 Сімейного Кодексу України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Таким чином, суду надано достатньо доказів того, що дитина позбавлена батьківського піклування: батько помер, а мати відмовилась від своїх батьківських обов'язків. Бабуся з боку померлого батька , [PERSON] здійснює догляд та займається вихованням малолітньої дитини. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо призначення [PERSON] опікуном [PERSON], [INFO] Відповідно до вимог ст. 243 Сімейного кодексу України Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 244 Сімейного кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах малолітнього [PERSON] про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, призначення опікуном та стягнення аліментів, ґрунтуються на вимах закону є доведеними, а від так підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов'язковість якого надано Верховною радою України, здійснюють органи опіки та піклування або служби у справах дітей. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог Згідно позовної заяви позовні вимоги містять чотири позовних вимог не майнового характеру. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» передбачені розміри ставок судового збору, так за подання до суду позовної заяви немайнового характеру передбачена сплата судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640 гривень. Враховуючи наведене та

Outcome: approved