Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

26 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до свого рідного племінника [PERSON], який за правом представлення отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті 01 квітня 2013 року матері позивача [PERSON], про визнання за ним на підставі ст.ст.1224, 1268, 1270, 1272 ЦК України як спадкоємцем за законом права власності на спадкове майно квартиру [ADDRESS] та права і обов»язки забудовника на незавершене будівництво по вул.Дровалова 29 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, усунувши відповідача від спадкування. В подальшому він збільшив свої позовні вимоги та остаточно просить 1.визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], видане 01 серпня 2014 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори [PERSON] на ім»я [PERSON]. 2.Усунути [PERSON] від спадкування за законом після смерті [PERSON]. 3.Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2014 року квартири [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами. 4.Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 04 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON]. 5.Визнати [PERSON] власником квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON]. 6.Визнати будівельні матеріали, які використані для самочинного будівництва житлового будинку № 29 по вул.Дровальова в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, спільною власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 7.Визнати [PERSON] спадкоємцем 1/3 частини будівельних матеріалів, які використані для самочинного будівництва житлового будинку № 29 по вул.Дровальова в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON]. 8.Визнати [PERSON] спадкоємцем будівельних матеріалів, які використані для самочинного будівництва житлового будинку № 29 по вул.Дровальова в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області в порядку спадкування після смерті матері [PERSON]. 9.Судові витрати покласти на відповідачів солідарно. 10.З метою забезпечення позову накласти арешт на квартиру [ADDRESS] Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте відповідачі, крім [PERSON], до суду не з»явилися. У поданих до суду заявах представники Рівненської районної державної нотаріальної контори просить справу слухати у їх відсутність. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги думку інших учасників цивільного процесу, участь у справі представника відповідача [PERSON], встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності учасників судового розгляду, які не з»явилися до суду. У судовому засіданні позивач просить позов задоволити. По суті спору стверджує, що у його батьків було двоє дітей: він та сестра Вікторія-мати відповідача, яка померла у 2005 році, батько помер в 2009 році, мати в 2013 році. За їх життя на земельній ділянці по вул.Дровальова 29 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, яка формально виділена його батьку, в 1985-1991 році побудований житловий будинок за його кошти та частково з його матеріалу, зокрема, дерев»яний зруб привезений з м.Тобольськ РФ, де він на той час працював. На будинок витрачено близько 5 тис. крб. За життя батьків будинок не був добудований і тому не прийнятий в експлуатацію, а всі документи на це майно викрадені відповідачем [PERSON] Ще за життя сестри за його та батька кошти для неї куплене житло по вул.Залізничній 12/2 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, на яке він не претендує. Воно отримане у спадщину його племінниками та здається ними в найм, гроші отримує відповідач [PERSON] фактична дружина [PERSON], про яку сам [PERSON] йому розповідав восени 2012 року. Тоді ж він дав [PERSON] кошти у сумі 4 тис. доларів США на його навчання. Після смерті батька стан мами погіршився. Оскільки він проживав у м.Тобольську, працював там і не міг за нею доглядати, то доручив це племінникам, пересилаючи матері, а коли в 2012 році їй стало тяжко ходити, [PERSON] кошти на її проживання та утримання. Оскільки весь час він фінансово утримував як сестру, так і племінників, мав надію, що вони будуть допомагати бабі. Восени 2012 року він приїзджав і тривалий час жив з матір»ю, доглядав її, її стан був нормальний. В лютому 2013 року зі слів татової сестри йому стало відомо, що стан матері дуже поганий, вона кинута напризволяще. Коли матір поклали в лікарню, то племінник [PERSON] попросив свого кума Андрія за нею приглянути, а сам разом з [PERSON] поїхали, не залишивши ні грошей, ні ліків, на телефонний зв»язок з лікарями не виходили. У зв»язку з цим в середині березня він терміново приїхав з РФ, доглядав за нею. Обстановка в квартирі була жахлива, холодно і голодно. Після смерті матері протягом шестимісячного строку надіслав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, із-за проблем пошти вона повернулася і тоді він надіслав ще одну. Коли з»явився до нотаріуса, вона повідомила, що відповідач племінник [PERSON] подав зяяву про прийняття спадщини раніше. З 15 квітня 2016 року постійно проживає у спірній квартирі, зробив там ремонт, оплачує комунальні послуги. Його представник адвокат [PERSON] підтримує позов повністю і по аналогічних мотивах. Вважає, що нотаріусом був даний позивачу хибний напрямок його дій, що привів до порушення його прав. Оскільки дії нотаріуса були неправильні, вона притягнута до дисциплінарної відповідальності. Про порушення своїх прав позивач дізнався при зверненні до нотаріальної контори для оформлення спадщини, коли йому стало відомо про факт оформлення відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру в цілому. Відповідач, знаючи і визнаючи, що позивач має право на спадщину і хоче оформити свої спадкові права, отримав оспрюване свідоцтво і фіктивно продав спірну квартиру своїй фактичній дружині, а та ніби-то передала її в іпотеку своїй родичці як забезпечення боргу у 120 тис. грн, який безвідсотково отриманий на 20 років. Все це зроблено з метою позбавлення позивача його законного права, при тому, що він весь цей час проживає у спірній квартирі, робить ремонт, оплачує всі послуги. Всі свідки, навіть зі сторони відповідача, підтвердили, що онуки неналежним чином виконували свої обов»язки по догляду за бабусею. У позивача не було необхідності отримувати у нотаріуса постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки йому достовірно відомо, що квартира повністю оформлена на відповідача і саме це стало б причиною винесення вказаної постанови і лише затягування розгляду справи. У поданих до суду заявах представники Рівненської районної державної нотаріальної контори як представники відповідача надали свої пояснення по суті спору. Зокрема, вказують, що заява позивача про прийняття ним спадщини після смерті матері нотаріально не засвідчена, тому вважали, що це її недоліками і надали строк для їх усунення. Нотаріально посвідчена заява надійшла поштою з України разом з рішенням суду про надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, тому незрозуміло, хто її надіслав, якщо позивач у своїх заявах стверджував, що у зв»язку з перебуванням на роботі в РФ не мав можливості подати заяву особисто і надіслав її поштою з Росії. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні та у своїх письмових запереченнях просить відмовити у позові. Вважає, що дядько спадщину після смерті своєї матері не прийняв, а тому права на спадкування не набув, і його звернення до суду з вимогами про визнання права власності в порядку спадкування та усунення від спадкування є безпідставними. По суті справи показав, що в кінці 80 років минулого століття дядько виїхав в Росію, створив там сім»ю, став громадянином іншої держави, до батьків приїзжав не частіше раз на три роки. З бабусею проживав її чоловік, ними опікувалася його мати, після смерті якої бабуся стала їх опікуном, а згодом саме вони опікувалися нею. До осені 2012 року стосунки між ним та дядьком були нормальні. За спільною домовленістю між ним та братом [PERSON] той взяв на себе функції догляду за бабою, бо він жив у Рівному та був зайнятий. Гроші, які давав дядько, йшли на ліки для неї. Бабу відвідували раз на тиждень, бо частіше потреби не було, вона сама давала собі раду, вода була на вулиці в колонці. Був випадок, що лікарі без їх відому завезли бабу в психіатричну лікарню. В лютому 2013 року стан баби погіршився і вони з братом поклали її в лікарню, він особисто відвідував двічі, брат частіше. Вдруге бабу поклав у лікарню вже дядько по приїзду. Після отримання спадщини розмістив в мережі «Інтернет» об»яву про продаж квартири і її купила раніше йому невідома [PERSON] Його представник адвокат [PERSON], підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, подавши заперечення проти позову, показав, що його клієнт вчасно, на відміну від позивача, подав заяву про прийняття спадщини, чесно вказавши і позивача як можливого спадкоємця. 13 листопада 2013 року задоволено позов позивача про продовження сроку для прийняття спадщини, 23 червня 2014 року вказане рішення скасоване і лише після того нотаріус видав його довірителю свідоцтво про право на спадщину, якою він розпорядився на власний розсуд як одноособовий власник. Позивачем не надана постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва, що є підставою для відмови в позові в частині визнання його власником. Відповідач на даний час категорично заперечує проти включення позивача до кола спадкоємців, хоча і вказав його у своїй заяві про прийняття спадщини. Оскільки права позивача на спадщину не порушені, з урахуванням того, що він не вчиняв належних юридично значимих дій щодо прийняття спадщини після смерті матері, що підтверджуєтьсявказаними рішеннями, відсутні правові підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину з огляду на визначений ст.129 Конституції принцип обовязковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов. Установлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини, зокрема й у цивільній справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж особи або особа, щодо якої або яких встановлено ці обставини. Оспорюване свідоцтво не є правочином, тому не може визнаватися недійсним з вказаних підстав. Усунення від спадкування характеризується умисною формою вини, що у даному випадку відсутнє. Всі свідки стверджували, що відповідач з братом надавали посильну допомогу матері позивача, як і більшість свідків, тому не можна стверджувати, що вона була кинута напризволяще. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вважає, що позов не підлягає до задоволення, додатково подавши письмові заперечення проти нього. По суті стверджує, що оспорювані договори укладені в межах закону. Позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст.215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, показання свідків, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою. Як встановлено судом, батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] /т.1 а.с.148/. Матір»ю відповідача є [PERSON] /т.1 а.с.145 /, яка є рідною сестрою позивача /т.1а.с.157/. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 1991 року була власником квартири [ADDRESS] з надвірними будівлями і спорудами:1/2 В-сарай, Д-сарай, Е-сарай, Г-вбиральня, №1-огорожа. Відповідно до висновку станом на 30 червня 2014 року квартира перебувала у незадовільному технічному стані, її вартість становила 74 300 грн./т.1 а.с.162/. 21 січня 1999 року [PERSON] надана земельна ділянка площею 0.06 га по вул.Дровальова 29 для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд. 12 листопада 2005 року померла рідна сестра позивача і відповідно мати відповідача [PERSON] /т.1 а.с.144/. [PERSON] її мати стала піклувальником неповнолітніх онуків відповідача та його брата /т.1 а.с.121/. 21 червня 2009 року помер батько позивача [PERSON] /т.1 а.с.119/. З 02 по 14 березня та з 31 березня по 01 квітня 2013 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні /т.1 а.с.18-19, 20-21/. 01 квітня 2013 року [PERSON] померла /т.1 а.с.138/. 18 вересня 2013 року [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини і заведена спадкова справа № 574/2013 /т.1 а.с.135/. 03 жовтня 2013 року отримана заява позивача /т.1.а.с.146/, яка не зареєстрована у реєстрі спадкових справ, і державним нотаріусом направлено повідомлення про отримання даної заяви та необхідність належним чином засвідчити підпис або прибути особисто до нотаріальної контори /т.1 а.с.4/. 08 жовтня 2013 року державним нотаріусом отримана заява позивача з проханням не вчиняти будь-яких дій щодо оформлення спадщини після смерті матері іншим особам, оскільки він звернувся до суду /т.1.а.с.113/ із заявою про продовження строку на прийняття спадщини із-за направлення такої заяви невстановленої форми /т.1 а.с.22/. 13 листопада 2013 року рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у зв'язку з необізнаністю позивача з порядком прийняття спадщини йому визначений додатковий строк для прийняття спадщини /т.1 а.с.66/. 29 січня 2014 року позивачем нотаріально оформлена заява про прийняття спадщини після смерті матері /т.1 а.с.6/. 27 лютого 2014 року вказана заява та рішення надійшли до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. 25 червня 2014 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини /т.1 а.с.67-68/. 01 серпня 2014 року державний нотаріус Рівненської районної державної нотаріальної контори [PERSON] видала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцем майна [PERSON] є її онук [PERSON], який подав заяву про видачу свідоцтва /т.1 а.с.160/. Спадкове майно складається з квартири та приналежних до неї будівель, які знаходяться по вул.Залізничній 8/2 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області /т.1 а.с.12/. 09 жовтня 2014 року рішення Апеляційного суду Рівненської області ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишене без змін /т.1 а.с.69/. 10 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаного житла /т.2 а.с.123-125/. 04 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] на забезпечення повернення боргу по договору у розмірі 120 000 грн. /т.2 а.с.120/, що підтверджується розпискою /т.2 а.с.121/ укладено договір іпотеки вказаного майна /т.2 а.с.116-119/, вартість якого становить на цей день 119 296 грн. 10 грудня 2014 року сторін запрошували у відділ нотаріату для з»ясування питань по спадковій справі /т.1 а.с.170, 171/. Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Свідок [PERSON] сусід позивача показав, що мати позивача останнім часом перед своєю смертю була чудна, але нікому нічого поганого не робила. Ніколи не бачив, щоб [PERSON] допомагав бабі, [PERSON] декілька разів приїзджав. [PERSON] співмешканка [PERSON], це всі знають, крім того, саме на її банківську картку орендарі квартири, яка належить братам [PERSON], вносять плату. Як показала свідок [PERSON] сусідка та подруга матері, баба Леся не жалілася, але ображалася, що онуки не приїжджають, не допомагають, а лише забирають гроші. Сама одного разу бачила [PERSON], який привіз бабі печиво. До кінця 2012 року приходила до спадкодавиці через день, допомагала, бо, напевне, у баби був мікроінсульт і вона лише повзала навколішки, потребувала постійної допомоги, холодильник не працював. У зв»язку з погіршенням стану здоров»я свідка допомагати стала сусідка Лук»янчук В. Квартиру для матері відповідача купив її батько та брат - позивач по справі, бо у неї, як і її матері, були мізерні доходи. Будинок на Дровальова будувався за гроші, матеріали та за особистої участі позивача. Свою допомогу матері позивача у зв»язку з її вкрай тяжким становищем підтвердила свідок [PERSON]»янчук [PERSON], що баба «впала на ноги», сама жити вже не могла, її потрібно було доглядати, тому вона її годувала, купляла одяг. Діму у баби жодного разу не бачила, [PERSON] одного разу приїзжав, баба говорила, що онуки забрали гроші. На початку березня 2013 року сказала тітці позивача, нехай його викликає з Росії, бо мати геть погана. Після його приїзду до т.Лесі не ходила і не допомагала. Аналогічні показання дала свідок [PERSON] Свідок [PERSON] сестра батька позивача показала, що у зв»язку з її пересуванням на милицях вона до Лесі не ходила, а та сама приходила до неї до зими 2012 року. В 2012 році був випадок, що [PERSON] привіз їй козу, яка належала Лесі, бо та десь пропала. Через деякий час Леся знайшлася в Острозькій психлікарні, хто її туди завіз - встановити не вдалося. Десь в лютому 2013 року дізналася від її сусідів, що стан Лесі дуже поганий, вона не ходяча, внуки її не доглядають. У зв»язку з цим вона попросила племінника повідомити про такий стан матері позивача і тому він приїхав з Росії доглядати матір, оскільки племінники цього не робили взагалі, не дивлячись на їх домовленість та на те, що позивач присилав їм гроші на утримання своєї матері. Свідок [PERSON] двоюрідний брат позивача по батьківській лінії спорідненості підтвердив даний факт і показав, що стан тітки за півроку до смерті дуже погіршився, але всі родичі знали, що її онуки, яким позивач присилав гроші на її утримання, мають її доглядати, т.Леся була горда і нікого про допомогу не просила, тому і не знали про фактичний стан справ, який був жахливий: у квартирі не було опалення, піч диміла, холодильник не працював, разом з нею в одній квартирі жили коти та коза, навозу в кімнаті було по щиколотки. Як стверджує свідок [PERSON], позивач з Півночі привозив два КАМАЗи будматеріалів для будівництва свого будинку на Дровальова, був постійно зайнятий на будівництві. Батько свідка помер в 2012 році і тому з цього часу він майже постійно ночував у матері, яка проживає по сусідству з т.Лесею, яка після смерті доньки та чоловіка була у депресивному стані. Свідок [PERSON] бувший сусід матері позивача пітвердив, що вона потребувала постійної сторонньої допомоги, тому допомагали сусіди, так як їй було важко, а онуки, не дивлячись на домовленість з дядьком, нічого не робили. У нотаріально посвідченій заяві свідок [PERSON] дільничий лікар-терапевт підтвердила, що з осені 2012 року мати позивача перебувала у вкрай безпорадному стані, без будь-якого догляду, проживала у власному помешканні спільно з худобою /т.1 а.с.17/. Свідок [PERSON] рідний брат відповідача і племінник позивача показав, що хотів би отримати спадщину після смерті баби, але відповідну заяву не подавав, про те, що брат лише на себе оформив бабину квартиру, не знав. Вважає, що їх дядько та вони разом з братом мають успадкувати майно їх батьків у рівних долях. Перед від»їздом дядька в Росію домовилися, що вони будуть доглядати бабу, для чого дядько висилав гроші. За спільною домовленістю з братом приблизно раз на місяць приїзжав доглядати бабу, брат робив це рідше, давав до 100 грн. на продукти. Холодильник у баби не працював з осені 2012 року. У лютому 2013 року стан баби погіршився, вона стала безпорадня і тоді він тиждень жив в смт.Клевань у свого кума, навідуючись до баби, декілька разів викликав «Швидку допомогу» і на третій раз лікарі забрали бабу у лікарню на два тижні. Через деякий час приїхав дядько і знову поклав бабу в лікарню. Він показував дядьку як доглядати за бабою, але сам цього не робив. Він мав можливість доглядати бабу і це робив, коли там жив. Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Неспроможними є посилання сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, зважаючи на те, що про порушення свого права він дізнався лише у грудні 2014 року і ці обставини не спростовані в судовому засіданні. Враховуючи те, що йому стало відомо про факт оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачем на всю квартиру після смерті матері, а про оскаржувані договори купівлі-продажу та іпотеки лише під час розгляду справи в суді, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту. Щодо права на будівельні матеріали, що використані для самочинного будівництва та подальше їх спадкування, то відповідно до чинного законодавства, право власності на новостворюване нерухоме майно виникає лише після прийняття його в експлуатацію та реєстрації права власності на це майно. До цього моменту нерухомого майна юридично не існує, а згідно з ч.3 ст.331 ЦК України забудовник вважається лише власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі такого будівництва (створення майна). Тому, якщо за свого життя спадкодавець не набув у встановленому порядку право власності на створюваний ним обєкт будівництва саме як на обєкт нерухомого майна, то і до складу спадщини таке право не входить, адже нерухоме майно, як обєкт цивільного права, ще не існує. Забудовником вважається особа, яка відповідно до закону отримала право, зокрема, власності земельною ділянкою для містобудівних потреб та виконує передбачені законодавством дії, необхідні для здійснення будівництва. Таким чином право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво об»єктів містобудування. Об'єкт незавершеного будівництва слід відносити до нерухомого майна внаслідок наявності в нього зв'язку з землею, що визначено ст.181 ЦК України як критерій віднесення речей до нерухомих. Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дійсно, відповідно до приписів ст.331 ЦК України право власності на житловий будинок, як об'єкт нерухомого майна, виникає після прийняття будинку до експлуатації і реєстрації права власності на будинок. Законодавець розмежовує поняття виникнення права на спадщину і виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, і пов'язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Особі, яка є спадкоємцем, належать права і обов'язки, які були у спадкодавця., а саме обов'язки і права забудовника, у тому числі вчинення всіх дій для завершення будівництва і прийняття будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності після завершення будівництва у порядку, визначеному законодавством. Отже, якщо обєкт будівництва не був прийнятий в експлуатацію, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обовязки, а саме: 1.право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; 2.право завершити будівництвом обєкт (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); 3.право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом обєкт; 4.право одержати на своє імя свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Оскільки позивачем належними та достовірними доказами не доведені позовні вимоги в цій частині, позов в цій частині не підлягає до задоволення. Відносно позовних вимог щодо усунення від права на спадкування, то згідно ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Судом при вирішенні справи враховано роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Так, згідно вказаних роз'яснень, суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України згідно з вимогами ст.214 ЦПК України повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» поняття «безпорадний стан» тлумачиться як стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування (п.6 постанови). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав, що з початку 2013 року мати знаходилася у безпорадному стані через хворобу, він по приїзду в середині березня 2013 року опікувався нею самостійно, готував їжу, прибирав у квартирі, купував ліки, відвідував у лікарні, поховав за власні кошти, а відповідач ніякої допомоги їй не надавав. Ніким не заперечується і підтверджується наданими доказами, що позивач пересилав батькам, а після смерті батька, матері кошти орієнтовно 200 доларів США щомісячно. Коли її стан здоров»я погіршився, вказані суми надсилав відповідачу, зокрема є три документально підтверджені випадки. Сам позивач підтверджує ці факти і стверджує, що кошти йшли на придбання ліків для бабусі. Відсутні докази, що він перебував у безпорадному стані та потребував стороннього догляду чи допомоги саме від відповідача по справі. Так, в матеріалах справи містяться лише документи, що підтверджують факт хвороби спадкодавця та перебування його на лікуванні. З наданих документів суд не може встановити, чи перебував хворий у безпорадному стані, а саме: чи міг він самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Інших доказів на підтвердження даного факту (зокрема, висновків МСЕК) позивачем надано не було. Водночас, сторона позивача вказує на те, що відповідач згідно з нормами моралі зобов'язаний утримувати свою бабусю, враховуючи, що саме він забезпечував фінансову можливість надавати таку допомогу. Тому спадкодавець не повинен був звертатись до відповідача за наданням йому допомоги і даний факт не є предметом доказування у справі. Разом з тим, доказів в розумінні ст.ст.57, 58 ЦПК України, які б свідчили про те, що за станом здоров'я спадкодавець знаходився у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду, та доказів, які б свідчили про факт свідомого та навмисного ухилення відповідача від свого обов'язку щодо догляду та утримання спадкодавця, позивач у порядку, передбаченому ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надала, такі докази в ході розгляду справи не встановлено. Таким чином, судом не встановлено факт ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю в розумінні положень ч.5 ст.1224 ЦК України. Обставина, що сторони протягом тривалого часу проживали в різних місцях, не свідчить про факт умисного ухилення відповідача від надання допомоги, як і обставина, що позивач за власні кошти поховала свого померлого батька. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для усунення відповідача від права на спадкування на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України, тому відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів щодо невиконання ним обов'язків опікуна спадкодавця. Щодо позовної вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, то згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач наділений правом визначати предмет та підставу позову (ст.ст.11, 27, 31 ЦПК України). Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження у справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, полягає в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах. Верховний Суд України зазначив, що під підставами позову, які згідно зі ст.31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним отриманого відповідачем свідоцтва про право на все спадкове майно з підстав порушення його прав як іншого спадкоємця. За приписами ст.1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У цьому випадку нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. За змістом ст.1301 ЦК України в судовому порядку вирішується питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст.1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Такі висновки суду узгоджуються з положеннями ст.ст.1272, 1296 ЦК України, якими передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається лише спадкоємцям, які прийняли спадщину. В даному випадку спадщина померлої особи прийнята як позивачем, так і відповідачем за правом представлення як спадкоємцями за законом першої черги після смерті спадкодавця на підставі ст.1261 ЦК України. Суд при розгляді даної справи взяв до уваги, що незастереження нотаріусом справжності підпису спадкоємця у заяві про прийняття ним спадщини не є підставою для відмови у визнанні такого факту, оскільки відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України завданням суду є повне і всебічне з'ясування обставин справи та дослідження доказів, наданих сторонами. Крім того, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено справедливий судовий розгляд в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів. Щодо оспорюваних договорів, згідно положень ст.583 ЦК України, ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути лише те майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оскільки вказані позовні вимоги є похідними від визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, вони підлягають до задоволення. Висновок сторони відповідача про те, що позивач є неналежною стороною у спорі, оскільки не був стороною оспорюваних правочинів, не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до положень ч.3 ст.215 ЦПК України та роз'яснень з даного питання, викладених у абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою, заінтересованою особою, права на законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Передачею відповідачем спірної квартири в іпотеку порушені права позивача як спадкдавця, передбачені ч.1 ст.317 ЦК України щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає хибною позицію відповідачів щодо неналежності обраного позивачем способу захисту права, який може бути реалізовано шляхом пред'явлення позову про повернення майна власнику у порядку ст.ст.387, 388 ЦК України, оскільки спірна квартира після укладення іпотечного договору продовжувала перебувати у володінні і користуванні позивача. Щодо визнання позивача власником квартири, то право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Ст.392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відмовляючи в позові в цій частині, суд, враховуючи предмет і підстави позову, наявні у матеріалах справи документи та доводи, виходив з того, що позивач не надав докази того, що він звертався за отриманням свідоцтва про права на спадщину після смерті спадкодавця, але не міг його отримати за підстав, що не залежали від його волі, а суд не наділений повноваженнями виконувати обов'язки нотаріуса з посвідчення права на спадщину, що відповідає вимогам ст.ст.1268, 1269,1269,1297 ЦК України. Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи позивача, погодившись зі своєчасністю прийняття ним спадщини, дійшовши висновку про передчасність його позовних вимог у зв'язку із відсутністю відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, разом з тим, не порушуючи норми ст.ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ст.ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу. Суд дійшов висновків про безпідставність заявлених позовних вимог щодо визнання права власності в рамках даного позову та його обґрунтування щодо визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, про недійсність договорів купівлі-продажу та іпотеки, оформленних на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Щодо понесених судових витрат, то, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, у зв»язку з неповною їх сплатою позивачем та частковим задоволенням його позову, суд вважає за можливе не вирішувати питання їх відшкодування. Щодо витрат на оплату правової допомоги, то до складу відповідних витрат входять дії адвоката, які, в тому числі вчинені ним поза судовим засіданням. Такими діями, наприклад, є надання консультацій, складання позовної заяви, оформлення та копіювання додатків. Проте, такі витрати є предметом доказування у справі і повинні бути підтверджені документами. Оскільки у справі не було доведено суму витрат на правову допомогу позивача, суд відмовляє у їх стягненні з сторони відповідача. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed