Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звернулось до суду з позовом до [PERSON] селищної ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ікрама, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконними рішення, недійсними правочини, скасування записів про право власності. В судовому засіданні відповідачка та представники відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог, вважають їх не обґрунтованими та просили відмовити в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не зявилась, але надала заяву згідно якої просила справу слухати в її відсутність. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку, пояснення сторін по справі, суд встановив. Відповідно до ст.3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звертаючись до суду з даним позовом посилається на порушення спірними рішеннями [PERSON] селищної ради про надання земельних ділянок у власність фізичних осіб та оскаржуваними договорами його прав як землекористувача, оскільки, як вважає позивач і це прямо вбачається з позову, земельні ділянки, що надані у власність громадян за оскаржуваними рішеннями селищної ради, а в подальшому відчужені за відповідними договорами, нібито відведені за рахунок належної позивачу земельної ділянки. Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» вказує про те, що передані відповідачем [PERSON] селищною радою спірні земельні ділянки розташовані в середині цілісного майнового комплексу санаторію «Золоті піски», який належить на праві власності позивачу, спірні земельні ділянки не були вилучені із земель ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» відповідно до раніше наданих у постійне користування на підставі акту від 1998 року. Спірні земельні ділянки входили до складу території цілісного майнового комплексу «Золоті піски», яка протягом 1959 по 1963 роки, в тому числі 1997, 2006 року, відводилась позивачу. В обґрунтування позиції щодо приналежності позивач приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» земельної ділянки, за рахунок якої нібито відведені ділянки за оскаржуваними рішеннями [PERSON] селищної ради, позивач посилається на наступні документи: - постанову [PERSON] Міністрів УССР №1642 від 23.10.1959 року, на підставі якої за твердженням позивача у нього виникло первісне право користування земельною ділянкою, на якій розміщені будівлі та споруди санаторію «Золоті піски»; - рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів трудящих №1239 від 04.12.1959 року «Про будівництво в Білгород-Дністровському районі бази відпочинку трудящих», яким, зокрема, зобовязано виконавчий комітет Білгород-Дністровської районної ради депутатів трудящих, Облкомунвідділ збудувати протягом 1961-1962 роки в Білгород-Дністровському районі (Бугаз - узбережжя Чорного моря) базу відпочинку сезонного функціонування на 350 місць; - протокол №2 засідання виконавчого комітету Білгород-Дністровської районної ради депутатів трудящих Одеської області «Про відведення земельної ділянки для будівництва бази відпочинку трудящих в с.Затока на березі Чорного моря»; - рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів трудящих №452 від 26.05.1962 року «Про передачу бази відпочинку трудящих в с.Затока Білгород-Дністровського району, що будується, Українському Республіканському курортному управлінню профспілок»; - рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих №571 від 19.11.1969 року «Про відведення земельної ділянки в селищі Затока для будівництва дитячого оздоровчого комплексу», яким Одеському територіальному курортному управлінню відведено земельну ділянку площею 5 га. для будівництва дитячого оздоровчого комплексу; - державний акт на право постійного користування землею від 1998 року; - рішення [PERSON] селищної ради «Про розгляд листа ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» №1930 від 22.03.2006 року, яким надано згоду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 5,9325 га. в довгострокову оренду терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування санаторію «Золоті піски», розташованого за адресою: по вул.Приморській у Центральному районі смт.Затока; - рішення [PERSON] селищної ради №783 від 29.03.2012 року «Про внесення змін в рішення [PERSON] селищної ради №1930 від 22.03.2006 року «Про розгляд листа ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», яким термін дії рішення [PERSON] селищної ради №1930 від 22.03.2006 року продовжено до 01.08.2013 року; - свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 14.12.2009 року виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради, яким посвідчене право приватної власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на будівлі та споруди санаторію «Золоті піски»; - рішення [PERSON] селищної ради «Про надання ПАТ «Укрпрофоздоровниця» ДП СКО «Кароліно Бугаз» земельної ділянки площею 0,7677 га. в оренду терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування будівель та споруд санаторію «Золоті піски» за адресою: вул.Приморська 62, смт.Затока, м.Білгород-Дністровський, Одеської області» №2866 від 06.03.2015 року; - рішення [PERSON] селищної ради «Про надання ПАТ «Укрпрофоздоровниця» ДП СКО «Кароліно Бугаз» земельної ділянки площею 0,1544 га. в оренду терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування будівель та споруд санаторію «Золоті піски» за адресою: вул.Приморська, 63, смт.Затока, м.Білгород-Дністровський, Одеської області» №2867 від 06.03.2015 року. [PERSON] Міністрів УССР №1642 від 23.10.1959 року, на підставі якої за твердженням позивача у нього виникло первісне право користування земельною ділянкою, на якій розміщені будівлі та споруди санаторію «Золоті піски»; - рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів трудящих №1239 від 04.12.1959 року «Про будівництво в Білгород-Дністровському районі бази відпочинку трудящих», яким, зокрема, зобовязано виконавчий комітет Білгород-Дністровської районної ради депутатів трудящих, Облкомунвідділ збудувати протягом 1961-1962 роки в Білгород-Дністровському районі (Бугаз - узбережжя Чорного моря) базу відпочинку сезонного функціонування на 350 місць; - протокол №2 засідання виконавчого комітету Білгород-Дністровської районної ради депутатів трудящих Одеської області «Про відведення земельної ділянки для будівництва бази відпочинку трудящих в с.Затока на березі Чорного моря»; - рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів трудящих №452 від 26.05.1962 року «Про передачу бази відпочинку трудящих в с.Затока Білгород-Дністровського району, що будується, Українському Республіканському курортному управлінню профспілок»; - рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих №571 від 19.11.1969 року «Про відведення земельної ділянки в селищі Затока для будівництва дитячого оздоровчого комплексу», яким Одеському територіальному курортному управлінню відведено земельну ділянку площею 5 га. для будівництва дитячого оздоровчого комплексу вказані документи не можуть посвідчувати право користування позивача приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» земельною ділянкою з огляду на наступне. Згідно статті 24 Основ цивільного законодавства Союзу PCP та союзних республік, прийнятих 08.12.1961 року, дія яких розповсюджувалась і на Українську PCP, як складову частину СРСР, статті 97 Цивільного кодексу УРСР, прийнятого Верховною [PERSON] УРСР 18.07.1963 року та введеним в дію з 01.01.1964 року, за профспілковими та іншими громадськими організаціями визнавалось право володіння, користування та розпорядження майном, що належало їм на праві власності, відповідно до їх статутів. При цьому, відповідно до приписів статті 87 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, власність профспілкових та інших організацій визнавалась соціалістичною, що надавало право органам вільно розпоряджатись майном профспілок в інтересах держави та суспільства в цілому, повернення закріпленого за профспілками майна у державну власність чи навпаки, передачу державного майна профспілкам. Крім того, профспілки діяли за загальним Статутом профспілок Союзу PCP та були загальносоюзною громадською організацією. Після проголошення державного суверенітету України і виходу її зі складу союзних структур правонаступником Української республіканської [PERSON] профспілок проголосила себе [PERSON] Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної [PERSON] народних депутатів міста Києва №9971 від 23 грудня 1991 року зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд Товариства, становить 92,92 % розміру статутного фонду. Передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» майно не було новоствореним після розпаду СРСР, а є профспілковим майном колишньої системи ВЦРПС, складовою частиною якої були і профспілки України. При цьому, Федерація професійних спілок України не могла стати правонаступником майна колишньої всесоюзної організації лише на підставі власної заяви про це, чи погодження права на майно з Конфедерацією Професійних спілок СРСР, створеною після прийняття у 1990 році Закону "Про професійні спілки, права і гарантії їх діяльності", оскільки правовий режим цього майна визначено законодавством. Відносини права власності регулюються законодавчим органом - Верховною [PERSON] України, яка в межах наданих їй повноважень прийняла 10 вересня 1991 року Закон «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» №1540-ХІІ, відповідно до якого майно підприємств, установ та організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю. [PERSON] Верховної [PERSON] України від 10.04.1992 року №2268-XII передбачено, що до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, а постановою Верховної [PERSON] України №2268-ХІІ від 04.02.1994 року встановлено, що до законодавчого визначення субєктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій Союзу PCP, розташованого на території України, таке майно є загальнодержавною власністю. Крім того, постановою Верховної [PERSON] Української PCP «Про захист суверенних прав власності Української PCP» від 29 листопада 1990 року №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону України про роздержавлення майна. Вищевказані висновки та обставини наведені в постанові Вищого господарського суду України від 01.10.2014 року у справі №9/17-4233-2011. Подібних за змістом висновків дійшов і Верховний суд України, зокрема, у постанові від 25.11.2014 року у справі №5002-26/3170-2011. Отже, як вбачається зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 01.10.2014 року у №9/17-4233-2011 та постанови Верховного суду України від 25.11.2014 року у справі №5002-26/3170-2011, вказаними судами проаналізовані нормативні акти стосовно права власності держави України після розпаду Союзу PCP та виражено правову позицію, що майнові комплекси, які перебували у віданні Української республіканської ради профспілок по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, обєднань санаторно-курортних закладів профспілок України, правонаступником якої після Союзу PCP стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, є власністю держави України і форма власності на них не змінювалось законодавчому рівні. В свою чергу, постановою [PERSON] Міністрів УССР №1642 від 23.10.1959 року, рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів трудящих №1239 від 04.12.1959 року, протоколом №2 засідання виконавчого комітету Білгород-Дністровської районної ради депутатів трудящих врегульовані питання щодо будівництва бази відпочинку трудящих та відведення під вказане будівництво земельної ділянки, цими рішенням не визначений жодний субєкт, за яким закріплювалась вказана база відпочинку. В той же час, такий субєкт визначений рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради депутатів трудящих №452 від 26.05.1962 року та як вбачається з цього рішення, база відпочинку трудящих в с.Затока Білгород-Дністровського району, що будується, передана Українському Республіканському курортному управлінню профспілок, тобто загальносоюзній громадській організації. Підтвердженням такої передачі також є рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих №571 від 19.11.1969 року, згідно якого Одеському територіальному курортному управлінню, яке існувало в якості структурного підрозділу Українського Республіканського курортного управління профспілок, відведено земельну ділянку в селищі Затока під розширення пансіонату «Золоті піски» для будівництва дитячого оздоровчого комплексу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, приймаючи до увагу правову позицію Верховного суду України та Вищого господарського суду України, слід дійти висновку, що будівлі та споруди санаторію «Золоті піски» в смт.Затока м.Білгород-Дністровського Одеської області незалежно від їх передачі до статутного капіталу ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» залишились у державній власності. Враховуючи той факт, що приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не є належним власником будівель та споруд санаторію «Золоті піски» та не може вважатись і належним користувачем земельної ділянки, що відводилась за вищевказаними рішеннями для будівництва та експлуатації вказаного санаторію, які приймались уповноваженими на те органами протягом 1959-1969 років, у звязку з чим у позивача відсутнє і субєктивне матеріальне право, на захист якого поданий позов та який є предметом розгляду цієї цивільної справи. Позивачем приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не доведений факт наявності уповноваженими на те органами Українському Республіканському курортного управлінню профспілок документу, що посвідчує право користування земельною ділянкою, яка відведена для будівництва та експлуатації санаторію «Золоті піски», отримання якого було обовязковим в силу діючих на той час приписів земельного законодавства, що підтверджується наступним. Земельним кодексу Української PCP 1970 року, основами земельного законодавства Союзу PCP і союзних республік від 13.12.1968 року встановлені обовязкові вимоги щодо набуття особою права користування землею. Положеннями частин 1, 2 та 6 статті 10 Основ земельного законодавства Союзу PCP і союзних республік від 13.12.1968 року встановлювалось, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок здійснюється на підставі постанови [PERSON] Міністрів Української PCP або [PERSON] Міністрів автономної республіки або рішення виконавчого комітету відповідної [PERSON] депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу PCP і союзних республік. В постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказуються мета, для якої вони відводяться, і основні умови користування землею. Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї и в натурі (на місцевості) та видачі документа, що засвідчує право користування землею, забороняється. В свою чергу, положеннями статті 15 Земельного Кодексу УРСР 1970 року закріплювалось, що земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Згідно ж частин 1 та 2 статті 16 вказаного Кодексу надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок проводиться на підставі постанови [PERSON] Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської [PERSON] депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу PCP і Української PCP. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Відповідно до ст.20 Земельного Кодексу УРСР 1970 року, Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються радою Міністрів СРСР. Положеннями статті 21, 22 вказаного Кодексу було закріплено, що видача документів на право користування землею колгоспам, радгоспам, іншим підприємствам, організаціям і установам проводиться виконавчими комітетами районних (міських) [PERSON] депутатів трудящих, незалежно від того, на підставі рішення якого виконавчо-розпорядчого органу державної влади надана земельна ділянка, Землекористувачам, яким земельні ділянки надано із земель міст і селищ міського типу, документи користування земельними ділянками видаються відповідно виконавчими комітетами і селищних [PERSON] депутатів трудящих. Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Таким чином, враховуючи діючі на той час норми земельного законодавства, можливо дійти висновку, що обовязковою умовою для набуття особою прав користування земельною ділянкою було одержання такою особою документа, який засвідчує вищевказане право (акту на право користування землею). Положеннями ст.ст.57-59 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовує вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст.61 ЦПК України. Позивачем в порушення ст.ст.57-60 ЦПК україни не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту набуття Українським Республіканським курортним управлінням профспілок, правонаступником якого вважає себе позивач, в установленому порядку прав на земельну ділянку, на якій розташований санаторій «Золоті піски». З огляду на вищевказані обставини, позивачем приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не доведений і факт порушення його прав та/або законних інтересів як належного землекористувача. Що стосується державного акту на право постійного користування землею від 1998 року, на який посилається позивач в якості обґрунтування своїх вимог, слід зазначити, що в матеріалах такий акт взагалі відсутній. В той же час, на імя позивача дійсно був виданий акт на право постійного користування землею, проте такий акт був виданий не в 1998 році, як вказує позивача, а в 1997 році. Даним актом посвідчувалось право постійного користування позивача декількома земельними ділянками в смт.Затока, загальна площа яких становила 87,29 га.. В той же час, рішенням арбітражного суду Одеської області від 29.04.1998 року, залишеним без змін постановою президії Вищого господарського суду України, державний акт від 01.05.1997 року, який посвідчував позивачу його право постійного користування земельними ділянками в смт.Затока - визнаний недійсним. З огляду на вищевказані обставини будь-яке посилання на державний акт на право постійного користування землею від 1997 року є безпідставним, оскільки внаслідок визнання даного акту недійсним в судовому порядку такий акт втратив свою юридичну значимість та не може прийматися судом до уваги. Визнання судом недійсним державного акту на право постійного користування землею, що був виданий на імя позивача приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», підтверджує факт відсутності прав землекористувача, на яких поданий цивільний позов. Що стосується рішення [PERSON] селищної ради «Про розгляд листа ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» №1930 від 22.03.2006 року, яким позивачу надано згоду на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 5,9325 га. в довгострокову оренду терміном на 25 для експлуатації та обслуговування санаторію «Золоті піски», необхідно зазначити, що таке рішення не може породжувати право позивача на отримання в оренду земельної ділянки, оскільки це рішення наділило позивача виключно правом на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. В свою чергу, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття особою права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом, спрямованим на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків сторін. Подібної правової позиції додержується Пленум Вищого господарського суду України (пункт 2.2, [PERSON] Пленуму «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» 17.05.2011 року №6). За змістом статті 16 Закону України «Про оренду землі», статті 124 Земельного кодексу України необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки в оренду. Проте, як вбачається з самого позову приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» таке рішення [PERSON] селищна рада як уповноважений орган ніколи не приймала, у звязку з чим у позивача не виникало і право на укладання договору оренди земельної ділянки. Наведене стосується і рішення [PERSON] селищної ради №783 від 29.03.2012 року «Про внесення рішення [PERSON] селищної ради №1930 від 22.03.2006 року», яким продовжений термін дії рішення [PERSON] селищної ради №1930 від 22.03.2006 року , Щодо свідоцтва про право власності на будівлі та споруди санаторію «Золоті піски», яке видане на імя ЗAT «Укрпрофоздоровниця», відповідно до закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» №1540-ХІІ та [PERSON] Верховної [PERSON] України від 10.04.1992 року №2268-ХІІ «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташовані на території України» майнові комплекси, які перебували у віданні Української республіканської ради профспілок по управлінню курортами профспілок є власністю держави України і на законодавчому рівні форма власності на них не змінювалось, у звязку з чим будь-які документи про зворотне (в даному випадку - свідоцтво про право власності) не можуть прийматися судом як належний та допустимий доказ. Оскаржуваними рішеннями селищної ради про надання у власність громадянам земельних ділянок жодним чином не порушувались права позивача, оскільки позивач внаслідок прийняття вказаних рішень не позбавлявся права на отримання земельних ділянок в оренду для експлуатації та обслуговування саме будівель та споруд, право власності на які зареєстровано за позивачем, що підтверджується наступним. Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. За змістом ч.1 ст.186 цього ж Кодексу річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Таким чином, можливо дійти висновку, що земельна ділянка, на якій знаходиться певний обєкт нерухомості (будівля, споруда), є приналежністю до нього, оскільки переміщення обєкту нерухомості (будівлі, споруди) з одного місця на інше без його знецінення та зміни його призначення є неможливим. Відповідно до ч.2 ст.134 Земельного кодексу України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках обєктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. З системного аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що власнику будівлі та/або споруди гарантоване право на відведення йому земельної ділянки саме під будівлею та/або спорудою, що йому належать на праві власності. З огляду на це, безумовне порушення прав особи, яка є власником будівлі та/або споруди, може мати місце лише у випадку відведення земельної ділянки (її частини), на якій розташований належний їй відповідний обєкт нерухомості, на користь іншої (третьої) особи. Таким чином, враховуючи, що приватному акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» належить на праві власності будівлі та споруди, а спірними рішенням [PERSON] селищної ради відведені земельні ділянки, які вільні від будь-яких забудов, можливо дійти висновку, що такі рішення про відведення земельних ділянок жодним чином не порушують його права та законні інтереси, оскільки позивач внаслідок прийняття таких рішень не позбавлений права на одержання у користування або власність земельних ділянок, на яких знаходяться належні йому на праві власності будівлі та споруди. Крім того, в своєму позові приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» неодноразово вказує про належність йому на праві власності цілісного майнового комплексу санаторію «Золоті піски». Але, вказане не відповідає дійсності, оскільки, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивачу належать на праві власності виключно будівлі та споруди санаторію «Золоті піски». В чергу, поняття «будівлі та споруди» та поняття «цілісний майнових комплекс» є різними за своїм походженням та їх ототожнення суперечить діючому в Україні законодавству з огляду на наступне. Законодавчі та інших нормативно-правові акти використовують таку конструкцію як «цілісний майновий комплекс» або «єдиний майновий комплекс». Відповідно до ст.191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиний майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткуванні, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання (абзац другий частини першої статті 4 Закону и «Про оренду державного та комунального майна»). Частиною 3 статті 66 ГК України встановлено, що цілісний майновий комплекс підприємства визнається нерухомістю і може бути об'єктом купівлі-продажу та інших угод, на умовах і в порядку, визначених ним Кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього. Таким чином, цілісність (єдність) майнового комплексу полягає в нерозривному звязку поєднаних між собою на єдиній території (земельній ділянці) об'єктів, у тому числі будівель або капітальних споруд, що, в свою чергу, свідчить про однакову правову природу понять «єдиний майновий комплекс» і «цілісний майновий комплекс». Аналогічних висновків додержується Міністерство юстиції України, зокрема, в листі №5415-0-33-09-19 від 02.06.2009 року. В свою чергу, відповідно до Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000 споруди це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або рвання людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти тощо. З огляду на вищевикладене, слід зробити висновок, що на законодавчому рівні існує одночасно декілька понять: «будівля» як окремий обєкт нерухомості, «споруда» як окремий обєкт нерухомості, «цілісний (єдиний) майновий комплекс» як обєкт нерухомості, до складу якого входять окремі будівлі та споруди), що повязані між собою однією земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Вищевказаний висновок підтверджується положеннями, що унормовані в законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.1 ст.5 цього Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди... Тобто, вищевказаний Закон також розрізняє між собою такі види нерухомого майна як єдиний майновий комплекс, будівлі, споруди, кожний з яких може бути самостійним обєктом реєстрації права власності. З огляду на вищезазначене, беручи до увагу факт перебування у власності позивача виключно будівель та споруд, можливо дійти висновку, що позивач може претендувати виключно на окремі земельні ділянки, на яких розташовані належні йому будівлі та споруди, а не на відведення йому земельної ділянки єдиним масивом. До того ж, той факт, що земельні ділянки, відведені за спірними рішеннями [PERSON] селищної ради, є сусідніми по відношенню до земельних ділянок, на яких розташовані належні приватному акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» будівлі та споруди, зовсім не вказує про неможливість або протиправність їх передання у власність фізичним особам селищною радою з належних їй земель в порядку безоплатної приватизації. Рішення [PERSON] селищної ради «Про надання ПАТ «Укрпрофоздоровниця» ДП СКО «Кароліно Бугаз» земельної ділянки площею 0,7677 га. в оренду терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування будівель та споруд санаторію «Золоті піски» за адресою: вул.Приморська 62, смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області» №2866 від 06.03.2015 року та рішення [PERSON] селищної рад «Про надання ПАТ «Укрпрофоздоровниця» ДП СКО «Кароліно Бугаз» земельної ділянки площею 0,1544 га. в оренду терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування будівель та споруд санаторію «Золоті пески» за адресою: вул.Приморська 63, смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області» від 06.03.2015 року, слід зазначити, що ці рішення селищної ради у сукупності лише підтверджують, факт що приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» має право на відведення земельних ділянок лише під належні йому будівлі та споруди окремими частинами, а не єдиним масивом. При цьому, не оскарження вказаних рішень позивачем вказує на відсутність у нього будь-яких заперечень з цього приводу. Предметом цього спору є, серед іншого, вимоги позивача визнати недійними ряд цивільно-правових договорів (купівлі-продажу та дарування), укладених між фізичними особами, відповідно до умов яких відповідачі, набули право власності на земельні ділянки, які відведені за оскаржуваними ним рішеннями. Тобто, позивач оскаржує цивільно-правові договори, за якими позивач не є стороною, при цьому стверджує про те, що оспорювані ним договори не відповідають вимогам чинного законодавства. Згідно пунктом 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В абз.5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову у розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсними договори дарування, не будучи стороною за цими договорами, зобовязаний довести, яким чином оспорювані ним договори порушують (зачіпають) його права та і інтереси. З вищевказаного вбачається, що первісне відведення земельних ділянок на користь їх осіб за оскаржуваними рішеннями селищної ради жодним чином не порушувало права та законні інтереси позивача та не позбавляло останнього права на земельні ділянки, на яких розташовані належні йому будівлі та споруди. За таких обставин, враховуючи, що оскаржувані цивільно-правові договори жодним чином не порушують права та законні інтереси позивача з огляду на відсутність у нього будь-яких прав на земельні ділянки, що виступили предметом цих договорів, уявлення позивача про невідповідність оспорюваних договорів нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень його прав та інтересів, не є підставою для визнання таких договорів недійсним в судовому порядку, оскільки у відповідності до приписів ст.ст.1, 3 ЦПК України особа звертається до суду за захистом порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, як вбачається з тексту кожного оскаржуваного договору, такі договори укладені не особами, що набули земельні ділянки у власність на підставі спірних рішень [PERSON] селищної ради, а наступними власниками, які набули земельні ділянки у власність на підставі цивільно-правових договорів. Тобто, позивачем оскаржуються наступні правочини, що вчинені після відчуження земельних ділянок первісними власниками. При цьому, враховую положення статті 388 ЦК України останні власники є добросовісними набувачами земельних ділянок. У відповідності до пункту 10 [PERSON] Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчудження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною статті 388 ЦК України. В Інформаційному листі 22.01.2013 року №01-06/85/2013 Вищий господарський суд України звернув увагу на те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Враховуючи вказане, позовні вимоги приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в частині визнання цивільно-правових договорів, укладених між фізичними особами, предметом яких виступили земельні ділянки, що передані у власність громадян за оскаржуваними рішеннями [PERSON] селищної ради не підлягають задоволенню, як і не підлягають задоволенню вимоги в частині скасування записів про реєстрацію права власності з огляду на їх похідний характер від первісно заявлених.

Outcome: dismissed