Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

13.10.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] встановлення земельного сервітуту, відповідно до якого просить встановити земельний сервітуту на земельну ділянку [PERSON] , кадастровий номер 3224981201:01:005:0275, на користь земельної ділянки [PERSON] для встановлення проходу шириною два метри або проїзду шириною три метри зі сторони [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати вільний доступ [PERSON] для обслуговування своєї частини будинку та проходу до горища даху. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником 3/5 частки будинку [ADDRESS] та присадибної земельної ділянки площею 0,15 га. Власником іншої 2/5 частки житлового будинку [ADDRESS] з приватизованою присадибною земельною ділянкою. Як вказує позивач, кожний із них має окремий вхід до своєї частини будинку, однак через відсутність належного проходу та проїзду до своєї частини будинку він з сім`єю проживає в сараї. Крім того, відсутність належного проходу позбавляє його можливості доставити в квартиру великогабаритні речі, меблі та інше. Спроби досудового врегулювання спору позитивного результату не дали, що змусило позивача звернутися до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 16.12.2020 року через канцелярію суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява в якій він збільшив позовні вимоги, крім первісних вимог також просив зобов`язати [PERSON] засипати та зрівняти з поверхнею землі криницю, розташовану на її земельній ділянці біля проходу поруч з парканом з [ADDRESS] до подвір`я частини будинку [PERSON] . Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.01.2021 року уточнену позовну заяву [PERSON] про встановлення земельного сервітуту залишено без руху. 28.01.2021 року, через канцелярію суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали про залишення уточненої позовної заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено і не підтверджено в передбачений законом спосіб ні самої необхідності встановлення сервітуту, ні неможливості облаштування проїзду до своєї частини будинку без обтяження чужої земельної ділянки, не зазначено вид сервітут, оплатний чи безоплатний, постійний строковий, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення даного позову. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При розгляді справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 3/5 частки будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування частки у праві власності на житловий будинок, посвідченого 02.07.2019 року Перепелиця Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1363 та власником земельної ділянки, площею 0,15 га, за цією ж адресою, кадастровий номер 3224981201:01:005:0275 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 02.07.2019 року Перепелиця Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1366. Відповідач [PERSON] є власником 2/5 часток житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 26.07.2006 року Левченко Г.І., державним нотаріусом Фастівського районної державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2437. Вказані обставини встановлені письмовими доказами і ніким з учасників справи не заперечуються. Позивач звернувся до суду з даним позовом та зазначає, що у нього виникла необхідність для встановлення за ним земельного сервітуту відносно частини земельної ділянки відповідача для проходу шириною два метри або проїзду шириною три метри зі сторони [ADDRESS] до частини будинку, що належить йому. В обгрунтування посилається на те, що доступ до його частини будинку з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача зі сторони проходу де міститься криниця. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Як вбачається з матеріалів справи позивачем було направлено на адресу відповідача лист про укладення Договору про встановлення сервітуту, однак домовленості досягнуто не було. Відповідно до ч.1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. За таких обставин, оскільки між сторонами не було досягнуто домовленість про встановлення сервітуту та про його умови, відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, позивач мав підстави для звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту. Частиною першою ст.404 ЦК України, встановлено способи встановлення, в тому числі, можливостей земельного сервітуту, серед яких: право проходу, та проїзду на велосипеді, на транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України). У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом, а також земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц (провадження № 61-12458св19). В судовому засіданні було встановлено, що цільове призначення земельної ділянки відповідача стосовно якої позивач просить встановити земельний сервітут є: для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що встановлення проходу/ проїзду до частини житлового будинку, яка належить йому можливо лише по наявному проходу розширивши його за рахунок земельної ділянки відповідача при цьому зобов`язати засипати наявний колодязь відповідача. Обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що відповідачем було запропоновано здійснити прохід до будинку позивача з іншого боку будинку, при цьому вона погоджувалася на виділення позивачу частини своєї земельної ділянки але позивач відмовляється на запропонований варіант. Таким чином, позивач не довів в судовому засіданні належними доказами, що право проходу до його житлового будинку не можливо без обмеження сервітутом земельної ділянки відповідача в інший спосіб і запропонований ним спосіб є найменш обтяжливим для відповідача, як власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Як вбачається з Технічного паспорту житлового будинку [ADDRESS] виготовлений КП Фастівської міської ради «Фастівське бюро технічної інвентаризації» за 09.07.2020 рік згідно плану земельної ділянки домогосподарство позивача межує з домоволодінням відповідача, з іншого боку з головною [ADDRESS] , з іншого боку землями земельного фонду. Згідно акту про відсутність необхідного проходу до будинку, за адресою: [ADDRESS] від 28.09.2020 року, комісією в складі депутата Осадченко А.В. в присутності двох сусідів [PERSON] , [PERSON] , що проживають в [ADDRESS] , встановлено, що на даний час [PERSON] , якому належить 3/5 частини будинку, позбавлений можливості жити в своєму будинку із-за відсутності належного проходу до нього. Прохід має ширину 60 см. та посередині нього розташована криниця. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проходом, який існує до будинку від дороги, можливо користуватися, при приватизації земельної ділянки спеціалістом було вирішено, що прохід в 60 см. буде достатнім для проходу. Крім того, зазначила, що відповідач [PERSON] надасть метр свого городу, з компенсацією за рахунок городу позивача. Підставою для встановлення сервітуту є відсутність у будь - якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи. При вирішенні питання про можливість переходу сервітутного права до іншої особи варто виходити з того, що при земельному сервітуті особа власника обслуговуючої ділянки не має значення для існування самого сервітутного права, оскільки земельний сервітут встановлюється не на користь конкретної особи як такої, а для забезпечення можливості використання сусідньої земельної ділянки. Тому, заміна власника обслуговуючої ділянки (це земельна ділянка, корисні властивості якою використовуються сервітуарієм) чи власника пануючої (це земельна ділянка, для використання якої за певним призначенням земельним сервітутом встановлено обмежене право користування іншою земельною ділянкою) ділянки не припиняє дію сервітуту. Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Однією з уточнених позовних вимог позивач зазначив про зобов`язання відповідача засипати та зрівняти з поверхнею землі криницю, розташовану на її земельній ділянці біля проходу поруч з парканом з [ADDRESS] до подвір`я частини будинку позивача при цьому не обґрунтувавши та не надавши належних доказів про порушення його прав з боку відповідача. Враховуючи вищезазначені обставини суд вважає, позивачем не доведено належними доказами, що саме встановлення земельного сервітуту стосовно визначеної позивачем частини земельної ділянки відповідача є єдиним варіантом вирішення питання доступу до житлового будинку позивача і цей варіант є найменш обтяжливим для відповідача, як власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений враховуючи, що відповідачу необхідно здійснити засипання криниці, як джерела отримання води для своїх потреб. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлюючи земельний сервітут суд зазначає в рішенні на певний строк чи без зазначення строку (постійний), вид сервітуту, а також, суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Звертаючись до суду позивачем не було зазначено всіх елементів земельного сервітуту. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed