Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Ковач Наталії Олексіївни, третя особа: [PERSON] про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 липня 2018 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. були розглянуті документи щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , що проживала та була зареєстрована на день смерті за адресою: [ADDRESS] . З померлою вони перебували у дружніх відносинах та фактично проживали однією сім`єю, і вона залишила на нього заповіт. Однак незважаючи на дані обставини, що він подав всі документи, нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва на право власності, що він вважає незаконним. Вказує, що згідно інформації зі спадкового реєстру про наявність заповітів вищевказаний заповіт був скасований заявою від 28 серпня 2015 року. Однак нотаріус не взяла до уваги той факт, що на дату скасування заповіту 28 серпня 2015 року [PERSON] рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.01.2015 року була визнана недієздатною та над нею встановлено опіку, а тому заява про скасування заповіту є незаконною. Враховуючи вищенаведене просить скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.07.2018 року приватного нотаріуса Ковач Наталії Олексіївни Мукачівського нотаріального округу Закарпатської області. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 29.04.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Третя особа [PERSON] подала відзив на позов, в якому заперечила проти позову, вказує, що такий є необґрунтований та безпідставний. Представник позивача подала заяву про відкладення судового засідання. Щодо клопотання про відкладення розгляду заяви, суд зазначає таке. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин. У Постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже, оскільки поважність причин неявки представника судом не встановлена, крім того справа призначена в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.07.2018 року, винесеною приватним нотаріусом Ковач Наталією Олексіївною Мукачівського нотаріального округу Закарпатської області, відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Підставою для відмови є те, що заповіт складений на користь [PERSON] був скасований від 28.08.2015 року, підстав для закликання до спадкоємства в нього не було ( а.с. 3-4). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.01.2015 року заяву [PERSON] задоволено, визнано [PERSON] недієздатною та встановлено над нею опіку, призначено її опікуном [PERSON] (а.с. 5-6). Як вбачається з матеріалів спадкової справи на підстави заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право власності, останній 10.08.2018 року приватним нотаріусам Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. було видано свідоцтво на право власності за законом ( а.с. 126). Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 50 Закону № 3425-XII«Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, права та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону «Про нотаріат», перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону, не є вичерпним. Відповідно до положень п. 4.12. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Таким чином як вбачається з матеріалів справи, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.07.2018 року, винесеною приватним нотаріусом Ковач Наталією Олексіївною Мукачівського нотаріального округу Закарпатської області відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Підставою для відмови був той факт, що заповіт складений на користь [PERSON] був скасований від 28.08.2015 року, підстав для закликання до спадкоємства в нього не було. Доказів того, що приватному нотаріусу Ковач Н.О. було відомо про визнання [PERSON] недієздатною на час скасування нею заповіту на ім`я [PERSON] матеріали справи не містять. Як передбачено ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Тобто, на час винесення оскаржуваної постанови, нотаріус не встановила підстав закликати [PERSON] до спадкування за заповітом, його право на спадкування оцінила як таке, що не є безспірним та не може бути посвідчене шляхом вчинення нотаріальної дії, оскільки це суперечить законодавству України, зокрема, положенням ст.1261-1265 ЦК України, якими визначено коло спадкоємців за законом (родичів), які мають право на спадщину за законом. Оскаржуваною постановою ці обставини нотаріус довела до відома [PERSON] , який на власний розсуд обрав подальший спосіб захисту своїх прав,звернувшись із позовом до приватного нотаріуса, хоча за формою та змістом постанова відповідає вимогам закону і констатує той факт, що нотаріус не наділений повноваженнями самостійно встановлювати права чи обов`язки учасників спадкових правовідносин, які не є безспірними. В порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин, проте за обставинами справи між спадкоємцями померлого існує спір про право на спадщину, а отже обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає характеру спірних правовідносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Отже, враховуючи, що в порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин, проте за обставинами справи між [PERSON] та [PERSON] існує спір про право на спадщину, а отже обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає характеру спірних правовідносин, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed