Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить дозволити [PERSON] тимчасовий виїзд за межі України до країн Європейського союзу, країн Шенгенської зони, в тому числі: Угорщини, Грецької Республіки, Республіки Австрія, Королівства Іспанії, Королівства Данії, Королівства Норвегії, Королівства Швеції, Королівства Бельгії, Італійської Республіки, Португальської республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Польща, Словацької республіки, Республіки Словенія, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Естонської Республіки, Королівства Нідерландів, Швейцарської Конфедерації, Князівства Ліхтенштейн, Республіки Мальта, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Ісландії, а також до Сполученого королівства Великобританії та Північної Ірландії, Ірландії, в супроводі матері [PERSON] без згоди (дозволу) та супроводу батька на період з 01 липня 2015 рік по 31 серпня 2016 рік. В обґрунтування позову зазначає, що позивач з червня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином Росії [PERSON]. Від шлюбу у них є спільна дитина - син [PERSON], [INFO]. Рішенням мирового судді дільниці № 227 району «Чертаново-Южное» м. Москви, Російська Федерація від 26 березня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розлучення, [PERSON] залишився проживати з позивачем у м. Києві. Позивач намагається забезпечити належний рівень виховання своєму сину, в тому числі можливістьі відвідувати закордонні країни. Позивач зверталась до відповідача з метою отримання від останнього нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд сина за кордон, однак відповідач не відповідає на її звернення, що змусило звернутися з вказаним позовом до суду. [PERSON] у заяві поданій на адресу суду просила розглядати справу у її відсутність. Вимоги позову підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач - [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення у газеті «Урядовий кур'єр». Зважаючи на вказані обставини, суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Суд, оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] з червня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином Росії [PERSON]. Від шлюбу у сторін є син - [PERSON], [INFO], який є громадянином України. Рішенням мирового судді дільниці № 227 району «Чертаново-Южное» м. Москви, Російська Федерація від 26 березня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Після розлучення, [PERSON] залишився проживати з матір'ю у м. Києві. Позивача разом з сином часто відвідує закордон, що стверджується відмітками у паспорті для виїзду за кордон. Проте, у 2014-2015 році була позбавлена такої можливості, оскільки відповідач відмовлявся від оформлення документу про надання згоди на виїзд [PERSON] за кордон. [PERSON] зверталась до відповідача з метою отримання від останнього нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд сина за кордон для відпочинку, однак відповідач із незрозумілих причин не відповідає на її звернення. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" встановлено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Рішення суду у разі тимчасового виїзду за кордон має містити зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Аналогічне положення міститься у пункті 2 частини 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, вимоги норми діючого законодавства не містять положення, що у рішенні суду, у разі тимчасового виїзду за кордон дитини має (обов'язково) міститися зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Також, слід зазначити, що діюче сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Під час судового розгляду з'ясувати об'єктивні причини, за якими відповідач відмовляє позивачу у наданні згоди на виїзд дитини за кордон України виявилось не можливим. Відповідач діями, що спрямовані на відмову у дачі дозволу на виїзд за кордон дитини, безпідставно зловживає своїми правами, завдаючи моральної травми власній дитині. Судом береться до уваги та обставина, що можливість отримання згоди в судовому порядку на виїзд дітей за кордон України без згоди батька може зайняти стільки часу, що на момент набранням рішення законної сили, сплинуть встановлені строки для оформлення проїзних документів, зокрема коли для права в'їзду в держави необхідно отримання візи в посольстві чи консульській установі. Отже, позивач, звертаючись до суду із вимогами до відповідача, та турбуючись про фізичний та моральний розвиток своєї дитини, просить дозволити дитині виїжджати за межі України без згоди та супроводу батька до країн Європейського союзу, країн Шенгенської зони, в тому числі: Угорщини, Грецької Республіки, Республіки Австрія, Королівства Іспанії, Королівства Данії, Королівства Норвегії, Королівства Швеції, Королівства Бельгії, Італійської Республіки, Португальської республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Польща, Словацької республіки, Республіки Словенія, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Естонської Республіки, Королівства Нідерландів, Швейцарської Конфедерації, Князівства Ліхтенштейн, Республіки Мальта, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Ісландії, а також до Сполученого королівства Великобританії та Північної Ірландії, Ірланді, тому вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved