Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що 15.03.2000 року між нею [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної цільової позики. Того ж дня [PERSON] передав [PERSON] у позику 30000 гривень. Грошові кошти належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Факт передачі грошових коштів у позику підтверджується власноручно підписаною нею розпискою від 15.03.2000 року. В зазначеній розписці зазначено, що вона [PERSON] отримала від [PERSON] за договором безпроцентної цільової позики від 15.03.2000 року грошові кошти в розмірі 30000 гривень для придбання квартири. Дана розписка була складена в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] За умовами договору безпроцентної цільової позики [PERSON] зобовязалася повернути позивачу кошти до 15.03.2006 року. Однак, в строк вказаний в договорі відповідачка борг не повернула, але квартиру №13, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48, за надані в борг кошти придбала, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.10.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за номером №9566. На час отримання грошових коштів по договору безпроцентної цільової позики від 15.03.2000 року, вона не перебувала в шлюбі. Тобто, грошові кошти у розмірі 30000 гривень, які були витрачені за призначення, а саме на придбання квартири, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48, являється її особистою приватною власністю. [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором безпроцентної цільової позики. 11.03.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення по справі №403/10239/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором безпроцентної цільової позики, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 30000 гривень. Рішення набрало законної сили. Однак її право особистої приватної власності на грошові кошти, які вона отримала в борг 15.03.2000 року, не визнав її колишній чоловік [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 20.01.2001 року по 26.06.2009 року. Відповідно до ст. 177 ЦК України, обєктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Речі, а також сукупність речей складають поняття "майно", яке визначене в ст. 190 ЦК України. Таким чином, згідно з цивільним законодавством, гроші це різновид майна. Гроші, що обертаються у безготівковій формі, є обєктом речових прав, яким властиві ознаки родових і подільних речей. З моменту коли вона отримала грошові кошти в борг, вона набула права приватної особистої власності на них, та право вільно, на свій розсуд користуватись та розпоряджатись ними, в тому числі й придбати за такі грошові кошти собі у власність квартиру №13, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48. Отже, враховуючи той факт, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2014 року, стягнуто особисто з неї борг за договором безпроцентної цільової позики від 15.03.2000 року, а не з [PERSON] чи солідарно з них, як з подружжя, та вона визнала свій обовязок сплатити його особисто, слід зазначити, що отримані в борг грошові кошти являються її особистою приватною власністю. Позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач [PERSON] направив до суду письмові заперечення в яких зазначив, що проти позовних вимог позивачки він заперечує в повному обсязі. Зазаначив, що вимоги позивача не правдиві не відповідають дійсності та мають на меті ввести суд в оману, як це робиться уже на протязі 5 років, шляхом подання до суду неправдивої інформації. Квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48/13, куплена в шлюбі, який зареєстрований 20.01.2001 року. Справ в тому, що сімейне життя не склалося і він переїхав в м. Хмельницький. Розлучення вони не оформляли так як постійно спілкувалися. Випадково дізнався, що без його відома, його виписали з квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48/13 та [PERSON] оформила розлучення не ставлячи його до відома. На запитання як після цього будемо ділити квартиру почув відповідь, що по закону. Подавши позов до суду дізнався наступне, що 15.10.2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 30000 гривень за договором безпроцентної позики. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.08 року суддею Шевцовою було визнано мирову угоду сторін за якою [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру куплену у шлюбі. 29.07.09 на підставі договору дарування [PERSON] подарував квартиру своїй дружині [PERSON] 04.02.11 [PERSON] подарувала квартиру дочці [PERSON], всі ці дарування були скасовані апеляційним судами, але з боку позивачки з'являються нові позовні зави які скасовуються апеляційними судами. Також заяву було подано до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 05.02.15 року. Не зважаючи на рішення Вищого спеціалізованого суду від 19.02.2014 року [PERSON] знову подають позов до суду де просять стягнути з нього судові витрати, чим спричиняють йому моральну та матеріальну шкоду. 21.02.2017 року відповідач [PERSON] направив до суду доповнення до заперечень, в яких зазначив, що в позовній заяві до суду в 2008 році [PERSON] не згадувалося про розписку за підписом [PERSON] та [PERSON] Однокімнатна квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48/13 куплена в шлюбі 23.10.01 року а розписка датована 15.03.2000 року, таким чином доля грошей на протязі 20 місяців не відома. Загально відомо, що грошові кошти (позика) беруться під реальну, конкретну річ. В 2000 році сума зазначена в розписці дорівнювала вартості що не менше трьохкімнатної квартири. Розписка з'явилася значно пізніше і чи взагалі були кошти. В 2000 році [PERSON] був завідуючим кафедри медичної радіології ДДМА, а асистентами кафедри були [PERSON] та [PERSON], отже безпосередньо підпорядковувалися [PERSON], безпосередньо [PERSON] був науковим керівником дисертації [PERSON], яка захищена в 2004 році. Суди по розподілу квартири тривали довгий час, [PERSON] даючи неправдиву інформацію вигадувала все нові і нові обставини, таким чином з'явилася розписка. В діях [PERSON] вбачаються ознаки шахрайства. 07.11.14 в позовній заяві [PERSON] стверджує, що квартиру куплено в шлюбі і її подарувала мама, тим самим підтверджує свої шахрайські дії. Просить суд відмовити в задоволенні позову. 07.06.2017 року до суду надійшли письмові пояснення від представника [PERSON] [PERSON], в яких вказано, що 15.03.2000 року до [PERSON] звернулась донька - [PERSON] з проханням надати їй в борг грошових коштів для придбання квартири. Тобто, придбання квартири, було основною умовою їхніх з чоловіком та з відповідачкою домовленостей. Оскільки, грошові кошти належали [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, вона надала згоду своєму чоловіку про надання в позику [PERSON] грошові кошти. Того ж дня (15.03.2000 р.) між ними було укладено договір безпроцентної цільової позики, та передано грошові кошти у розмірі 30 000 грн. На підтвердження факту отримання грошей, донька - [PERSON] склала розписку. В розписці зазначено, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 грн. для придбання квартири. Дана розписка була складена в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON]. Їй відомо, що саме за кошти отримані від позики [PERSON] придбала квартиру, оскільки її чоловік - [PERSON] був присутнім у нотаріальній конторі по вул. Героїв Сталінграду, 113 при укладанні договору купівлі-продажу квартири 23.10.2001 року та передачі грошей продавцю. Покупку квартири вчинено за 15 788, 52 гривень. Решту коштів, як їй відомо [PERSON] витратила на ремонт в квартирі та на придбання необхідної побутової техніки та меблів. Звертаю увагу суду на те, що на момент передачі грошових коштів по договору позики, [PERSON] не перебувала у шлюбі, а тому, грошові кошти у розмірі 30 000 гривень, які надані [PERSON] в борг доньці та які були витрачені за призначенням, являються особистою приватною власністю [PERSON] Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, вона не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 30 000 (тридцять тисяч гривень), отримані в борг по договору безпроцентної цільової позики від 15.03.2000 року. Позов [PERSON] - [PERSON] підтримує в повному обсязі. 07.06.2017 року до суду надійшли письмові пояснення від представника [PERSON] [PERSON], в яких вказано, що 15.03.2000 року до [PERSON] звернулась донька - [PERSON] з проханням надати їй в борг грошових коштів для придбання квартири. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної цільової позики. Того ж дня, він передав їй у позику 30 000 грн. Звертає увагу суду на те, що на момент передачі грошових коштів по договору позики, [PERSON] не перебувала у шлюбі. Факт передачі грошових коштів у позику підтверджується власноручно написаною позивачем розпискою від 15.03.2000 року. В даній розписці складеній [PERSON] зазначено, що вона отримала від [PERSON] за договором безпроцентної цільової позики від.15.03.2000 року грошові кошти в розмірі 30 000 грн. для придбання квартири. Дана розписка була складена в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], які можуть підтвердити, що відповідачка отримала кошти в позику та мала намір придбати за них квартиру. Придбання квартири, було основною умовою їхніх з відповідачкою домовленостей. Тобто, дана розписка є також доказом, того, що саме за грошові кошти [PERSON] отримані за договором позики позивачка здійснила покупку спірної квартири. Пошук кватири тривав більше року і лише 23.10.2001 року позивачка за надані [PERSON] їй у позику грошові кошти придбала квартиру № 13, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. № 48 на підставі договору купівлі продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за номером №9566. Слід зазначити, що [PERSON] абсолютно переконаний, що саме за кошти отримані від позики [PERSON] придбала квартиру, оскільки [PERSON] був присутнім у нотаріальній конторі по вул. Героїв Сталінграду, 113 при укладанні договору купівлі-продажу квартири 23.10.2001 року та передачі грошей продавцю. Покупка квартири вчинено за 15 788, 52 гривень. Решту коштів, як відомо [PERSON], [PERSON] витратила на ремонт в кватирі та на придбання необхідної побутової техніки та меблів. За умовами цього договору [PERSON] зобов'язалася повернути йому кошти до 15.03.2006 року. Однак, в строк вказаний в розписці позивачка борг не повернула. Враховуючи родинні відносини, а також той факт, що донька працювала лікарем та отримувала мізерну зарплату, грошових коштів у позивачки не було, вирішив зачекати ще деякий час. Лише 11.03.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення по справі № 403/10239/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором безпроцентної цільової позики, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. Рішення набрало законної сили. Враховуючи викладене, слід зазначити, що грошові кошти у розмірі 30 000 гривень, які надані [PERSON] в борг доньці та які були витрачені за призначенням, являються особистою приватною власністю [PERSON] Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, він не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 30 000 (тридцять тисяч гривень), отримані в борг по договору безпроцентної цільової позики від 15.03.2000 року. Позов [PERSON] підтримує в повному обсязі В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та суду пояснила, що з відповідачів позов не визнає [PERSON] Договір позики був укладений між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] є дружиною [PERSON] і грошові кошти їм належать обом, це є спільне майно подружжя. [PERSON] вважає, що ці грошові кошти, які є предметом позову є спільною сумісною власністю подружжя. До суду з позовом про розподіл цих грошових коштів він не звертався. Оскільки на грошові кошти які отримані у борг позивачкою придбано квартиру, то [PERSON] претендує на квартиру вважаючи, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі та суду пояснила, що так як [PERSON] та [PERSON] є подружжям, то кошти які надано в борг [PERSON] є їх спільною сумісною власністю подружжя. Гроші які [PERSON] отримала в позику, були витрачені за цільовим призначенням до укладення шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи судом був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Направив до суду письмові заперечення проти задовлення позовних вимог та висловив свою думку стосовно даної справи при його допиті 05.05.2017 року в Хмельницькому міськрайонному суді Хмельницької області. Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії договору безпроцентної цільової позики укладеного 15.03.2000 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передав [PERSON] у позику 30000 гривень, на строк шість років до 15.03.2006 року. (а.с.4). Згідно копії розписки від 15.03.2000 року [PERSON] отримала від [PERSON] за договором безпроцентної цільової позики від 15.03.2000 року грошові кошти в розмірі 30000 гривень для придбання квартири. Зобов'язалася повернути вказану суму грошей до 15.03.2006 року. Дана розписка складена в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] купила квартиру №13, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Єрмолової, 48. Продаж цей вчинено за 15788 грн. 52 коп. (а.с. 6). Відповідно до копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором безпроцентної цільової позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі\~\~ 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. (а.с.7). За умовами ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Дана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Як вбачається з позовної заяви, позивачка [PERSON] звернулася з вимогою про визнання за нею права особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 30000 гривень, які отримані в борг по договору безпроцентної цільової позики від 15.03.2000 року, однак право особистої приватної власності на грошові кошти жодним з відповідачів не було оспорене чи не визнане, жодних вимог з цього приводу відповідачами предявлено не було. Судом встановлено, що право позивачки на грошові кошти у розмірі 30000 гривень ніким не оспорювалося. Відповідач [PERSON] в свої запереченнях стосовно позовних вимог даного спору вказав лише, що однокімнатна квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48/13 куплена в шлюбі 23.10.01 року, а розписка датована 15.03.2000 року, таким чином доля грошей на протязі 20 місяців не відома. Загально відома, що грошові кошти (позика) беруться під реальну, конкретну річ. В 2000 році сума зазначена в розписці дорівнювала вартості що не менше трьохкімнатної квартири. Розписка з'явилася значно пізніше і чи взагалі були кошти. Дані заперечення відповідача не заперечують факт визнання права власності позивачки на грошові кошти у розмірі 30000 гривень. Всі інші заперечення та пояснення сторін стосується лише квартири, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Єрмолової, буд. №48, що не є предметом даного позову. Крім того, доводи позивачки та її представника зводяться до переоцінки доказів та незгоди з раніше прийнятими рішеннями судів. Суд звертає увагу на те, що, відповідно до положень статті 55 Конституції України та статті 3 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів Проте, в порушення зазначеного, позивачем не було зазначено в чому саме полягає порушення його прав в даних правовідносинах. Позивач не надав жодних доказів, які б відповідали вимогам належності та допустимості з приводу порушення відповідачем безпосередньо його прав. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки, так як суду не доведено порушення, невизнання або оспорювання її прав в даних правовідносинах, тобто відсутній спір.

Outcome: dismissed