Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

В квітні 2019 року позивач звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , що діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лосінець С.М. 20.03.2014 року № 230. Також просив витребувати у [PERSON] як у добросовісного набувача 1/2 частину квартири [ADDRESS] та повернути її у власність [PERSON] та відновити становище, яке існувало до порушення та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 30.09.2015 року, що йому та [PERSON] на праві приватної власності належала трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] - 2/3 частки квартири належала [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності згідно Свідоцтва про право власності серія та № Ж 470, виданого 03.05.2006 року управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, по 1/6 частки вказаної квартири належала [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності після смерті [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.04.2009 року. У березні 2014 року [PERSON] перебував у місцях позбавлення волі та дізнався, що вищезазначена квартира була продана другим співвласником - [PERSON] та [PERSON] , яка діяла на підставі недійсної довіреності посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчуром С.М. 01.02.2014 року за реєстровим № 85. Договір купівлі-продажу між [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лосінцем Сергієм Миколайовичем 20.03.2014 року та зареєстровано в реєстрі за № 230. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено частково, визнано недійсною довіреність на представлення інтересів [PERSON] , [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчуром С.М. 01 лютого 2014 року № 85, в задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним [PERSON] було відмовлено, оскільки вказані позовні вимоги були пред`явлені до неналежного відповідача. На теперішній момент, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана квартира була перепродана [PERSON] і на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2018 р. належить на праві власності [PERSON] . Таким чином, спірна квартира вибула з власності позивача поза його волею, тому він з посиланням на вимоги ст.388 ЦК України звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду\~від 23\~квітня 2019\~року задоволено\~заяву про\~забезпечення позову,\~накладено арешт\~на квартиру за адресою: [ADDRESS] із забороною її відчуження до винесення рішення по суті та набрання ним законної сили. Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду, витребувано з архіву Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровського області для огляду матеріали цивільної справи № 212/8678/15, 2/212/75/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Нянчур С.В., [PERSON] про визнання довіреності недійсною та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року в судовому засіданні визнано поважною причину пропуску строку на подання відзиву та надано відповідачу [PERSON] строк для подання відзиву на позов. 24 жовтня 2019 року витребувано з архіву Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровського області для огляду матеріали цивільної справи № 212/7233/18, 2/212/2909/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, відновлення становища, яке існувало до порушення. Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року прийнято відмову позивача від позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , [PERSON] , що діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] та покупцем [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лосінцем Сергієм Миколайовичем 20.03.2014 року та зареєстровано в реєстрі за № 230, провадження в цивільній справі в частині вказаних вимог - закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. 26 вересня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву у якому просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі, вказуючи, що підставою для відмови в позові в частині визнання договору купівлі-продажу квартири є непред`явлення позову до правонаступника сторони правочину [PERSON] як належного відповідача та закриття провадження у справі № 212/8678/15-ц щодо вимог до [PERSON] , що унеможливлює повторне звернення з тотожним позовом. Ухвалою Жовтневого\~районного суду м. Кривого Рогу від 09.11.2016 р. у цивільній справі № 212/8678/15-ц було закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватні нотаріусу Нянчур С.М., [PERSON] та [PERSON] про визнання довіреності недійсною та визнання недійним договору купівлі-продажу квартири в частині\~позовних вимог\~до [PERSON] \~у зв`язку\~з її\~смертю.\~Вказана ухвала\~не оскаржена\~та набрала\~законної сили,\~що позбавляє\~позивача права\~на пред`явлення\~тотожного позову. При цьому, належним відповідачем у справі мала бути територіальна громада міста Кривого Рогу в особі Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу як правонаступник сторони правочину - померлої [PERSON] . Крім того, позивач не має права оспорювати правочин в цілому, оскільки був власником лише 1/2 частини спірної квартири, а [PERSON] як власник іншої Ѕ частини квартири особисто уклала договір щодо продажу належної їй частини квартири, а тому підстав оспорювати спірний договір у вказаній частині у позивача немає. Позивачем не заявлено вимог про переведення на нього прав і обов`язків покупця, обраний ним спосіб захисту його прав не відповідає змісту порушеного права, характеру правопорушення. Крім того, 20.03.2014 р. [PERSON] отримала від [PERSON] повний розрахунок за продаж квартири в сумі 19000 доларів США, в т.ч. частки [PERSON] , про що надала відповідну розписку і під час участі у справі № 212/8678/15-ц [PERSON] особисто в судовому сіданні 09.11.2016 р. визнала позовні вимоги [PERSON] про визнання договору недійсним повному обсязі та пояснила, що гроші собі не лишала. При цьому жодних вимог до самої [PERSON] стосовно стягнення грошових коштів, отриманих від покупця, [PERSON] до [PERSON] заявлено не було. Наведене свідчить про схвалення [PERSON] в формі конклюдентних дій та мовчазної згоди, дій [PERSON] як особи, що діяла з перевищенням повноважень. Також, відповідачем [PERSON] заявлено про застосування строку позовної давності, який, на його думку, пропущений позивачем без поважних, оскільки укладений між позивачем, [PERSON] та [PERSON] договір купівлі - продажу від 20.03.2014 р. на думку позивача підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, то строк позовної давності для звернення позивача, як власника, з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння починає перебіг з моменту вибуття\~майна з\~володіння позивача. Таким\~чином,\~звернення позивача\~з позовом\~про витребування\~мало місце\~поза межами\~встановленого строку\~позовної давності\~для звернення\~за захистом\~порушеного права,\~що відповідно\~до ч.\~4\~ст.\~266\~ЦК України\~є безумовною\~підставою для\~відмови в\~позові.\~Крім того,\~заміна особи,\~яка є\~фактичним володільцем\~майна,\~у зв`язку\~з його\~відчуженням особою,\~до якої\~пред`явлено\~позов про\~витребування майна, не є підставою вважати, що строк позовної давності почав перебіг заново і наразі сплинув 08.10.2018 р. Таким чином, пропуск строку позовної давності щодо оспорювання недійсного чину є також підставою для відмови в позові про витребування майна. 22 жовтня 2019 року від представника позивача на адресу суду надійшли пояснення щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, в якому з посиланням на правові позиції Верховного Суду України у постановах від 06.03.2018 року у справі № 904/9159/16, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15 вказали, що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в остаточній редакції з урахуванням відмови позивача від частини первісно заявлених вимог, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити у повному обсязі, правом надання відзиву не скористались. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши учасників справи, оглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані суду докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги безпідставними з огляду на наступне. Ст. 41 Конституції України\~передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями\~ст. 321 ЦК України\~зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] 470 від 03.05.2006 року на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.19). Після смерті [PERSON] , належну йому частку у квартирі успадкували в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.04.2009 року (а.с.20). Таким чином, на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2014 року позивачу [PERSON] належала на праві спільної часткової власності 1/6 частина спірної квартири, а також 2/3 частини залишились у його спільній сумісній власності з [PERSON] без визначення часток (а.с.16-17). 01 лютого 2014 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчур С.М. посвідчено довіреність від імені [PERSON] на представництво його інтересів [PERSON] з питань, які стосуються продажу квартири [ADDRESS] (а.с.32). Згідно договору купівлі-продажу від 20 березня 2014 року продавці [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якого, на підставі його довіреності посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчур С.М., діяв представник [PERSON] було продано та покупцем [PERSON] придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 149387,00 грн. Даний договір купівлі-продажу було підписано у присутності\~ приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Лосінець С.М. та ним посвідчено, зареєстровано в реєстрі за № 230 (а.с.24). Як вбачається зі змісту п.1.1. вказаного договору, спірна квартира відчуджена продавцями як цілісний об`єкт нерухомого майна, без визначення належних кожному з співвласників часток у майні. [PERSON] померла [INFO] (а.с.31), а [PERSON] померла [INFO] (а.с.33). Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року визнано недійсною довіреність на представлення інтересів [PERSON] , [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчуром С.М. 01 лютого 2014 року № 85. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.11.2017 року вказане рішення залишено без змін. Згідно договору купівлі продажу № 2094 від 19.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., відповідач [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за 167400 грн. квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини відсутності повноважень у [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] та розпорядження належними йому частками у спірній квартирі не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи, оскільки встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. З урахуванням наведених положень закону та встановлених фактичних обставин справи суд вважає, що спільне майно вибуло із власності позивача поза його волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені\~ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Тобто згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суд враховує, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належало лише 1/6 частина спірної квартири, інші 2/3 частини перебували у його спільній сумісній власності з [PERSON] і частки співвласників як в ідеальній частці, так і в натурі визначені не були, а правовий режим спільної сумісної власності не був припинений, а отже не може бути об`єктом витребування Ѕ частина такого майна, оскільки право на зазначену частку у позивача не виникло, права на неї не є самостійним об`єктом цивільного обороту. Такий же правовий висновок щодо неможливості витребування частки у майні, що є спільною сумісною власністю, викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 161/9138/16-ц (провадження № 61-8232св18). За змістом оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2014 року у власність [PERSON] продавцями було відчуджено квартиру як цілісний об`єкт нерухомого майна, без визначення як ідеальних часток у праві власності продавці так і в натурі. Як роз`яснив Пленуму ВСУ у п.26 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", недодержання вимог статті 362 ЦК України в разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники в цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов`язків покупця. Суд також звертає увагу, що відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Судом установлено, що спірна квартира у розумінні статті 183 ЦК України є неподільною річчю, а отже, витребувати 1/2 частину квартири, яка не виділена в натурі, із володіння будь-якої особи неможливо. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин належності йому на праві власності саме 1/2 частини спірної квартири, а звернення позивача до суду із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, витребування у добросовісного набувача 1/2 частини квартири та повернення її позивачу, а також відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачем - є неналежним способом судового захисту, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню з підстав його недоведеності, суд не вдається до вирішення питання щодо позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем [PERSON] . Враховуючи результат вирішення спору, на підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті судом під час розгляду вказаної справи.

Outcome: dismissed