Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою 24.11.2015 року, в обґрунтування якої зазначив, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25.07.2013 року з нього було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], на користь матері [PERSON], у розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04.07.2013 року до досягнення дитиною повноліття. Вказував, що з моменту ухвалення рішення останнім часом його стан здоров'я дуже погіршився, він хворіє на м'яку систолічну денну форму артеріальної гіпертензії з можливим ураженням органів-мішеній: серця і нирок, в зв'язку з чим він потребує постійного підтримуючого лікування. Окрім того, зазначав, що з його заробітної плати відраховуються аліменти в більшому розмірі ніж він отримує до видачі, що суттєво впливає на його матеріальний стан. Звертав увагу, на те, що аліменти стягуються на одну дитину, тому на підставі аналізу судової практики до стягнення підлягає 1/4 частина всіх видів заробітку (доходу) позивача щомісяця. У зв'язку з тим, що позивач хворіє, більша частина його доходу стягується як аліменти на утримання доньки, тому [PERSON] просив суд зменшити розмір аліментів на утримання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], які він сплачує на користь [PERSON] за рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25.07.2013 року з 1/3 до 1/4 частини всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення донькою повноліття. В судовому засіданні, зазначав, що він працює на ПАТ «Українська залізниця», однак на даний час його заробіток зменшився, оскільки встановлений чотирьохденний робочий тиждень, що суттєво вплинуло на його матеріальний стан. Крім того зазначав, що проживає з бабусею пенсіонером, яка хворіє та матір'ю, яка працює бібліотекарем. Бюджет у них окремий. Отже, фінансової допомоги він не отримує. Пояснював, що земельного паю у нього немає, є лише корова та кури. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, вказавши, що в 2013 році [PERSON] позов визнав, на цей час нічого не змінилося, тобто жодних змін в матеріальному та сімейному стані позивача не відбулося. Також зазначала, що позивач вказує, що хворіє протягом останнього часу, однак коли саме не зазначає, не надає висновок лікарів станом на 2013 року та на 2016. Так, дійсно в нього змінилися умови праці, але вона також працює на підприємстві ПАТ «Українська залізниця» та дана обставина поширюється на все підприємство. Вважала, що вимоги позивача не доведені та в їх задоволенні необхідно відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК Украйни, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області № 177/1769/13-ц (провадження № 2/177/653/13) від 25.07.2013 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються щомісячно аліменти на утримання малолітньої дитини, доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04.07.2013 року до досягнення донькою повноліття (а.с.3-4). За вказаним рішенням суду 09.10.2013 року відкрито виконавче провадження (а.с.19). Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК, тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, якщо аліменти стягуються у твердій грошовій сумі. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Щодо зміни сімейного стану жодних доказів відповідачем не надано. Що стосується матеріального стану, то суд виходить з наступного. Відповідно до постанови КМУ від 26 лютого 1993 року № 146 Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Як вбачається з довідок з місця роботи про доходи позивача, то він працює машиністом крану (кранівник) 5 розряду ВСП «Запорізька механізована дистанція вантажно-розвантажувальних робіт») Державного підприємства Придніпровська залізниця та його заробіток до видачі за 2013 та 2014 роки в середньомісячному розмірі складав 1582, 75 грн. (20575,71 грн. :13 місяців = 1582,75 грн.) (а.с.39, а за 2015 рік складає 1753,35 грн. (21040,23 грн. : 12 місяців = 1753,25 грн.) (а.с.32). Отже, не зважаючи на встановлення режиму неповного робочого часу за місцем роботи позивача (а.с.28-29), його заробіток зростає, що спростовує доводи позивача стосовно погіршення матеріального стану. Що до стану здоров'я позивача, то як вбачається з довідок лікаря [PERSON] (а.с.11-18) від 19.05.2015 року та КЗ «Криворізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги Криворізької районної ради Дніпропетровської області» від 13.02.2016 року (а.с.37) позивач [PERSON] дійсно хворіє на м'яку систолічну денну форму артеріальної гіпертензії з можливим ураженням органів-мішеній: серця і нирок, хронічний пієлонефрит фаза ремісії, симптоматична гіпертензія ст. 2 ризик 3, хронічний вірусний гепатит С, стадія ремісії. Позивач перебуває на обліку з приводу вище вказаних захворювань. Але жодних доказів того, який стан здоровя був у нього на час стягнення аліментів суду не надано, крім того, як видно з вказаних довідок, що хвороба позивача не в стадії загострення, а ремісії, тому суд не може взяти до уваги доводи позивача щодо погіршення стану його здоров'я після ухвалення рішення про стягнення аліментів від 25.07.2013 року. З наданої до суду позивачем довідки від 13.02.2016 року КЗ «Криворізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги Криворізької районної ради Дніпропетровської області» про стан здоров'я [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS], вбачається, що остання хворіє на дифузний атеросклероз, бронхіальну астму змішаного ґенезу, сколіоз з порушенням функцій хребта, однак як вказував в судовому засідання позивач та це нічим не спростовано, з бабою та матір'ю, з якими він проживає, бюджет у них окремий, отже хвороба [PERSON], [INFO] жодним чином не впливає на матеріальне становище позивача. Крім того, стан здоров'я [PERSON], [INFO] судом не може бути взятий до уваги, оскільки за приписом статті 192 СК України до уваги приймається погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів, а не їх родичів. Доводи позивача щодо відрахування аліментів в більшому розмірі ніж він отримує до видачі, що суттєво впливає на його матеріальний стан, спростовуються довідками, наданими позивачем про нарахування та виплаті заробітної плати за вересень, жовтень, 2015 року, де в вересні 2015 року він отримав до видачі 2003,04 грн. (900 грн. аванс +1103,04 грн. до видачі), а аліменти утримані в розмірі 1251,26 грн. (а.с.10). За жовтень 2015 року він отримав 2058, 31 грн. (900 грн. аванс + 1058, 31 грн. до видачі), а аліменти утримані в розмірі 1128,79 грн. (а.с.9). Щодо усталеної практики з приводу стягнення на одну дитину 1/4частку заробітку, то зазначене також не може бути прийнято до уваги, оскільки ст.. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, який і визначив розмір аліментів за рішенням від 25.07.2013 року з урахуванням думки [PERSON], який позов визнав в повному обсязі, рішення суду не оскаржив (а.с.3). Аналізуючи викладене, враховуючи, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактичних обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed