Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення графіку відвідування дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що перебувала в шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 11.10.2008 року Дублянською міською радою, про що зроблено відповідний запис № 45. Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2015 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 11.10.2008 року Дублянською міською радою, актовий запис № 45. Від спільного проживання в шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] [INFO]. Дочка проживає разом з Позивачем, а згідно рішення Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2015 року по справі № 4444/2535/15- ц з [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто аліменти на отримання дочки [PERSON] в твердій грошовій сумі 700 (сімсот) гривень, щомісячно починаючи з 04.11.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Фактично з самого моменту коли сторони почали проживати окремо, у Позивача з Відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дочки, графіку його відвідування. Всі її намагання, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів. Просить позов задовільнити. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві та просять позов задовільнити. Відповідач в судовому засіданні щодо позову заперечив, просить відмовити в задоволенні такого. Крім того, подав суду письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Представник третьої особи Відділу у справах дітей Жовківської РДА в судовому засіданні щодо позову заперечила, просить відмовити в задоволенні такого, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. А тому позивач є неналежним позивачем по справі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що від спільного проживання в шлюбі у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 р. № 2402, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Наведене правило узгоджується із змістом ст. 153 СК України, відповідно до якої мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України, передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 158 СК України, рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. На підставі пункту 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у м. Києві та м. Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради з урахуванням висновку служби у справах дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З матеріалів справи, вбачається, що позивач не зверталась в орган опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні дитини та її спілкуванні. Згідно ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його приживання, тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин. що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Тобто, до суду можливе звернення з позовом про усунення перешкод, того з батьків, хто проживає окремо від дитини, якщо другий з батьків чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні. З пояснень відповідача, вбачається, що останній систематично відвідує та спілкується з дитиною. Крім цього, судом встановлено, що відповідач, не звертався в суд чи орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, як це передбачено ст. 159 СК України. За таких обставин суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed