Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

17.11.2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що 27.11.2004 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають дитину доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.11.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано квартиру №[ADDRESS]. Позивач зазначає, що вказана квартира є обєктом спільної сумісної власності, оскільки була придбана у шлюбі. З огляду на зазначене, позивач просить суд визнати за позивачем 2/3 частини квартири №[ADDRESS] та 1/3 частину вказаної квартири визнати за відповідачем. Ухвалою суду від 26 січня 2018 року ухвалено про розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в порядку спрощеного позовного провадження. 09.02.2018 року відповідач надав до суду відзив на позов, в якому посилається на те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, як то передбачено ст..57 СК України, оскільки придбана ним за власні кошти. Просить суд відмовити у задоволенні позову. 21.02.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 27.11.2004 року по 10.11.2016 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2016 року по цивільній справі №200/14093/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З матеріалі справи вбачається, що спірна квартира №[ADDRESS] придбана відповідачем на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 24.03.2006 року, який реєстровано в реєстрі за №2055. [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10651724, спірна квартира була зареєстрована в органах БТІ 16.05.2006 року. Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 24.03.2006 року, за реєстровим номером 2050, відповідач [PERSON], мати відповідача [PERSON] та брат відповідача [PERSON] продали квартиру №[ADDRESS] (далі Договір). Відповідно до п.1 Договору 1/3 частина квартири належала відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням (наказом) від 10.12.1996 року, за реєстром №2/1991-96, зареєстрованого [PERSON] МБТІ 10.12.1996 року, записано в реєстрову книгу за №206 п-22; 1/6 частина квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.09.2005 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим №3-5593, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно виданий КП «ДМБТІ» 04.01.2006 року, за номером: 9496447, реєстраційний номер: 11528784. Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана відповідачем за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи. [PERSON] Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, транспортні засоби. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України (справа №6-1568цс16). Таким чином, об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу судом не встановлено, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір з відповідача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed