Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про усунення\~перешкод у\~користуванні власністю\~шляхом виселення\~без надання\~іншого житла\~та зняття\~з реєстраційного\~обліку. Позов обґрунтовувала тим, що відповідачка [PERSON] є її донькою. Позивач та відповідач зареєстровані та проживають за адресою: [INFO]. З листопада 2015 року сторони перестали вести спільне господарство, вони ніколи не вели спільний сімейний бюджет. Відповідачка ніколи не працювала, ніколи не сплачувала комунальні послуги та квартирну плату за вищевказану квартиру. Таким чином, з листопада 2015 року відповідачка перестала бути членом сем»ї позивача, але залишилась проживати в спірній квартирі. Спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON]: 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1998 року, реєстраційний № 8-98-97395, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, згідно з розпорядженням від 20.02.1998 року за № 9334; 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 02.11.2011 року 12-ю ХДНК, реєстр № 5-109; 1/3 частина - на підставі договору дарування 1/3 частки квартири, посвідченого 04.09.2013 року ПН ХМНО [PERSON], р. № 2262. З 15-річного віку відповідачка стала вести аморальний спосіб життя: зловживала спиртними напоями, почала вживати наркотичні засоби, пропадати із дому на декілька днів, поводити себе дуже агресивно відносно позивача, висловлюватись на її адресу брутальною лайкою, вимагала гроші, погрожувала вбивством, била позивача, ламала вхідні двері в квартиру, била вікна в квартирі. Позивач, як мати, намагалась впливати на поведінку доньки, але всі її намагання виявились марними. Приблизно в 2011 році відповідачка [PERSON] вчинила злочин та була засуджена Київським районним судом м. Харкова за умисне спричинення тілесних ушкоджень. З початку 2017 року [PERSON]В стала систематично порушувати правила співжиття та зробила неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. [PERSON] стала систематично вчиняти правопорушення за місцем проживання - в квартирі № 163 по пр-ту Московському в м. Харкові, а саме: била позивача, погрожувала їй ножом вбивством, виганяла позивача з дому, закривала її в туалеті чи в житловій кімнаті і за звільнення вимагала гроші, вона не давала позивачу змоги помитися чи попрати білизну, стала приводити в квартиру сторонніх людей для вживання алкоголю та наркотиків, і ці люди, разом с [PERSON] систематично вимагали у позивача гроші та їжу, погрожуючи вбивством. [PERSON] категорично відмовлялась сплачувати комунальні послуги за квартиру. Таким чином, остання систематично стала порушувати правила співжиття саме у сфері спірних житлових відносин щодо користування сторонами жилим приміщенням. Позивач просила усунути їй перешкоди в користуванні власністю - квартирою № 163 по пр-ту Московському, 254-В у м. Харкові шляхом виселення [PERSON], з вище вказаної квартири та зняти її з реєстраційного обліку за місцем реєстрації. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити, пояснивши, що спірна двохкімнатна квартира належить їй на праві приватної власності. Відповідачка - її донька зловживає спиртними напоями, не працює, вимагає у неї гроші, б»є її та погрожує вбивством. Відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності. Позивач не може вийти із квартири, були випадки коли відповідачка не пускала її в туалет, ванну або закривала її там. Також зазначила, що у відповідачки не має іншого житла ніж спірна квартира. . У судове\~ засідання\~відповідач [PERSON]\~не зявилась,\~про час\~та місце\~розгляду справи\~була сповіщена\~належним чином,\~про причини\~неявки суд\~не повідомила,заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надала. Враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивача, проведено заочний розгляд справи. Третя особа представник Управління\~ведення реєстру\~територіальної громади\~Департаменту реєстрації\~Харківської міської\~ради,\~\~ в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання були сповіщені належним чином про причини неявки суд не повідомили. Надали пояснення, згідно яких просили прийняти рішення згідно законодавства, справу розглядати у їх відсутності. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що є двоюрідним братом позивача, відповідачка останні 5 років веде асоціальний спосіб життя, квартира дуже в жахливому стані. До квартири відповідач приводить наркоманів, алкоголіків, які із відповідачкою виносять все можливе із квартири. Також свідок зазначив, що в квартирі у позивача він буває приблизно 1 раз на 2-3 місяці. Те, що відбувається в квартирі йому відомо, в основному, зі слів позивача. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що є подругою позивача. Відповідач по справі донька позивача ніде не працює багато років, ображає позивача, бє, вимагає гроші, приводить до квартири сторонніх осіб, з якими вживає алкогольні напої. Одного разу відповідачка побила позивача разом із своїми друзями при ній. Відповідачка викрала у позивача усі золоті прикраси, посуд. В квартирі вибиті двері, вікна. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є донькою позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10) Згідно довідки про склад сімї та зареєстрованих у житловому приміщені осіб від 28.08.2018 року в квартирі за адресою: м. Харків, пр. Московський, буд. 254 В, кв. 163, зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.11) Спірна квартира належить позивачу на праві власності - 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1998 року, реєстраційний № 8-98-97395, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.11.2011 року 12-ю ХДНК, реєстр № 5-109; 1/3 частина - на підставі договору дарування 1/3 частки квартири, посвідченого 04.09.2013 року ПН ХМНО [PERSON], р. № 2262. (а.с.17-23) Згідно витягу із кримінального провадження № 12017220460000498 в ЄРДР 11.03.2017 року були внесені відомості за ч. 1 ст. 125 КК України за заявою [PERSON] про те, що 10.03.2017 року близько 14 годині за місцем мешкання останньої за адресою: м. Харків, пр. Московський, 254 В, кв. 163 їй спричинено тілесні ушкодження. Згідно протоколу допиту потерпілої [PERSON] у даному кримінальному провадженні [PERSON] повідомила, що 10.03.2017 року [PERSON] не випускала її із кімнати, погрожувала, що вб»є або покаліче, якщо вона не дасть їй гроші, викручувала руки, била кулаками по руках. Згідно висновку експерта № 960-С/17 від 03.04.2017 року у [PERSON] було встановлено діагноз: пошкодження звязок лівої кістки, який не може бути прийнятий до уваги при встановленні ступеня тяжкості. У звязку із даним пошкодженням [PERSON] перебувала на лікарняному з 14.03.2017 року по 23.03.2017 року, що підтверджується копією листка непрацездатності. \~ \~ \~ \~ Згідно витягу із кримінального провадження № 12018220460002791 в ЄРДР 18.11.2018 року були внесені відомості за ч. 1 ст. 125 КК України за заявою [PERSON] про те, що 17.11.2018 року близько 15 годині за місцем мешкання останньої за адресою: м. Харків, пр. Московський, 254 В, кв. 163, отримала тілесні ушкодження. Відомостей щодо того, що тілесні ушкодження позивачу були спричинені саме відповідачкою та вона була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України суду надано не було. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталась із заявами до поліції з проханням притягнути до відповідальності її доньку [PERSON], яка ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, бє її та погрожує її життю та здоров»ю. Немишлянським ВП ГУНП в Харківської області проводились перевірки з приводу заяв позивача, встановили, що між [PERSON] та [PERSON] виникали сварки, в процесі яких [PERSON] ображала матір брутальної лайкою, вимагала гроші на їжу, побила, погрожувала фізичною розправою, що підтверджується висновками від 27.09.2017 року, від 31.12.2017 року, від 01.03.2018 року, від 02.04.2018 року, від 13.07.2018 року, від 25.08.2018 року, від 29.09.2018 року. Згідно копій постанов Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2017 року, від 30.03.2018 року, від 25.07.2018 року відповідачка [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за скоєння психологічного насильства в сім»ї, яке виразилось у висловлюванні брутальної лайки на адресу [PERSON], погрозах фізичної розправи. Судом встановлено, що відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності за психологічне насилля по відношенню до позивача, що в основному виражалось в образах брутальної лайкою та погрозах. \~ \~ \~ \~ \~Згідно ст.\~10\~Закону України\~«Про запобігання та протидію домашньому насильству» органи Національної поліції України на підставі цього Закону мають право та зобов»язані:1)\~виявляти \~факти \~домашнього насильства\~та своєчасно\~реагувати на\~них; 2) приймати і розглядати заяви та повідомлення про вчинення домашнього насильства;3)\~інформувати постраждалих\~осіб про\~їхні права,\~заходи і\~соціальні послуги,\~якими вони\~можуть скористатися; 4)\~виносити \~термінові \~заборонні приписи\~стосовно кривдників; 5) брати на профілактичний облік кривдників та проводити з ними профілактичну роботу в порядку, визначеному законодавством;6) здійснювати контроль за виконанням кривдниками спеціальних заходів протидії домашньому насильству протягом строку їх дії; тощо. Уповноважені підрозділи органів Національної поліції України здійснюють повноваження у сфері запобігання та протидії домашньому насильству з урахуванням міжнародних стандартів реагування правоохоронних органів на випадки домашнього насильства та оцінки ризиків.Поліцейські можуть проникати до житла особи без вмотивованого рішення суду в невідкладних випадках, повязаних із припиненням вчинюваного акту домашнього насильства, у разі безпосередньої небезпеки для життя чи здоровя постраждалої особи. Згідно ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать:1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника, (а саме: зобовязання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою);2) обмежувальний припис стосовно кривдника;3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи;4)\~направлення кривдника\~на проходження\~програми для\~кривдників. Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення. \~ \~Працівники уповноваженого\~підрозділу органів\~Національної поліції\~України можуть\~у встановленому\~законом порядку\~застосовувати поліцейські\~заходи примусу\~для виселення\~з житлового\~приміщення кривдника,\~якщо терміновий\~заборонний припис\~передбачає зобовязання\~залишити місце\~проживання (перебування)\~постраждалої особи,\~а кривдник\~відмовляється добровільно\~його залишити. Терміновий заборонний припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівником уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України за результатами оцінки ризиків. Доказів на підтвердження того, що до відповідачки були застосовані будь-які заходи попередження, чи громадського впливу щодо недопущення протиправної поведінки,порушення останньою правил суспільного співжиття або заборонні приписи, не надано. Згідно ст. 9 ЖК України - громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організаці Згідно ст.. 109 ЖК України - виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. \~ \~ \~ \~ Згідно\~ст..\~\~316,\~\~317\~ЦК України\~-\~правом власності\~є право\~особи на\~річ (майно),\~яке вона\~здійснює відповідно\~до закону\~за своєю\~волею,\~незалежно від\~волі інших\~осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст..\~ 319, 321\~ ЦК України\~ - власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст..\~ 386\~\~ ЦК України\~ - держава забезпечує\~рівний захист\~прав усіх\~суб'єктів\~права власності. Власник,\~який має\~підстави передбачати\~можливість порушення\~свого права\~власності іншою\~особою,\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про заборону\~вчинення нею\~дій,\~які можуть\~порушити його\~право,\~або з\~вимогою про\~вчинення певних\~дій для\~запобігання такому\~порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст..\~ 391\~\~ ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно правової позиції\~ Верхового Суду України\~ у справі № 6-92 цс 15 - передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Згідно правової позиції\~ Верхового Суду України\~ у справі № 6-158 цс 14 - відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ст.. 116 ЖК України - якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. \~ \~ \~ \~Згідно ст.. 150 ЖК України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України - члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є. Згідно ст.. 157 ЖК України - членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених\~частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі статтею 168\~Житлового кодексу\~України укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Відповідно достатті 169 Житлового кодексу Україниу разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Зважаючи на те, що відповідач та позивач були членами сім»ї, відповідач зареєстрована в квартирі, та має право користуватись нею. Докази на підтвердження посилання позивача на те, що відповідач здійснює дії, направлені на руйнування, псування належного їй житлового приміщенні, суду не надані. Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї\~Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі\~ст. 116 ЖК УРСР\~осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити\~постанови\~про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Судом не було встановлено, що допущені відповідачем порушення правил співжиття (заподіяння позивачу тілесних ушкоджень, образи, нецензурна лайка) стосуються саме житлових відносин, та мали відношення до користування спірним жилим приміщенням. При вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету. Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»; заява № 30856/03). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. \~ \~ \~ \~ \~ Кваліфікуючи\~спірні правовідносини,\~з урахуванням\~того,\~що квартира\~належить позивачу\~на праві\~приватної власності,\~а відповідач\~ \~вселена та\~проживає в\~ній \~в законному\~порядку, оцінюючи в сукупності отримані докази у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що виселення із житла без надання іншого житлового приміщення є крайньою мірою, суду не надано доказів, що допущені відповідачем\~порушення правил\~співжиття (заподіяння\~позивачу \~тілесних ушкоджень,\~образи,\~нецензурна лайка)\~стосуються саме\~житлових відносин,\~та мали\~ відношення\~до користування\~спірним жилим\~приміщенням.\~Крім того,\~ органами\~поліції не\~застосовувались спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, яке і було приводом для звернення до суду, у звязку з чим суд вважає заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed