Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання Свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на 29/100 частин будинковолодіння. Свій позов позивач пояснює тим, що після смерті матері [PERSON], яка померла 28.08.2000р. залишилося спадкове майно у вигляді 29/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих по вул.. Шевченка, 102 в м. Золотоноша Черкаської області, на яке відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги стали діти померлої [PERSON] [PERSON] та [PERSON] Як стверджує позивач, вони з братом прийняли спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, тому заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори він не писав. Спорів із братом [PERSON] щодо користування та управління спадковим майном у них не було. В листопаді 2000року [PERSON] отримав від нотаріуса Свідоцтво право на спадщину на всі 29/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд. Про цю подію він дізнався лише після смерті брата у 2012році. Як заявив в судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] та адвокат [PERSON], позивач фактично прийняв спадщину проводячи сумісні із своїм братом [PERSON] витрати на утримання відповідної частини будинку, перекриваючи дах будинку, обробляючи огород щорічно та інше. 23.10.2012р. помер його брат [PERSON] і його рідна дочка [PERSON] звернулася до нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини після смерті її батька. Оскільки померлий [PERSON] за свого життя оформив на себе Свідоцтво про право власності на 29/50 частин, то [PERSON] таким чином повинна прийняти цю частку. Але він із цим не згідний, оскільки вважає, що він також прийняв вказане спадкове майно. Тому просить суд визнати, що він також прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] разом із своїм братом [PERSON] відповідно до ст..549 ч.1 ЦК УРСР, який діяв на той час. Також просить визнати Свідоцтво про право на спадщину, видане на імя [PERSON] частково недійсним та визнати за ним право власності на 29/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих по вул.Шевченка, 106 в м. Золотоноша. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] заперечив проти задоволення позову, вказуючи що [PERSON] не вчинив передбачених Законом дій для прийняття спадщини після смерті [PERSON] Позивач пропустив строк на звернення до суду з позовними вимогами про визнання Свідоцтва про право на спадщину недійсним. При цьому він також послався на те, що відсутні родинні звязки між позивачем та спадкодавцем, а також в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні відповідних нотаріальних дій. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та вивчивши представлені ними доводи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання Свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON]. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 28.03.2000р. померла [PERSON]. Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.03р. цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. В зв'язку з тим що спадщина відкрилась у 2000 році, то до цих відносин необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963р. Таким чином після смерті [PERSON], яка заповіту за своє життя не склала, на підставі ст.564 ЦК УРСР відкрилась спадщина за законом. Згідно з нормою ст.529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги були сини спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] і мали право на спадкування. Проте для придбання спадщини зазначеним особам необхідно було вчинити відповідні дії, щоб прийняти її (ст.548 ЦК УРСР). А саме спадкоємець, який виявив намір успадкувати певне майно повинен або подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, або фактично вступити в управління або володіння спадковим майном, як те визначено нормами ст.549 ЦК УРСР. При цьому відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР та п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.06.83р. № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Судом було встановлено під час допиту свідків, запрошених за клопотанням представника [PERSON], перед смертю [PERSON] хворіла та проживала не у своєму будинку, а разом з [PERSON] в належній йому квартирі, та отримувала догляд і допомогу саме від нього, бо як вказували свідки [PERSON] та [PERSON], на той час [PERSON] проживав в м. Черкаси, а не в Золотоноші з матірю. Також ці свідки зазначили, що після смерті [PERSON] саме [PERSON] почав робити ремонт в належному покійній будинку, доглядати за подвірям та робити там всі поточні роботи. При цьому [PERSON] лише зрідка приїздив в Золотоношу в гості до свого брата [PERSON] та поводився в домоволодінні матері як в гостях, а не як господар, на відміну від [PERSON], що вони і вказали у своїх показах. Тому суд приходить до висновку, що саме [PERSON] після смерті своєї матері успадкував належне їй майно, оскільки фактично вступив в управління і володіння ним, а [PERSON] жодних дій для прийняття спадщини після смерті [PERSON], передбачених діючим на той час законодавством, не вчинив. Тому згідно норми ст.553 ЦК УРСР Позивач вважається спадкоємцем, що відмовився від спадщини. Отже, на думку суду, спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише [PERSON], в звязку з чим йому було видано відповідне Свідоцтво про право на спадщину згідно норм чинного на той час законодавства. Тому вимоги позивача в частині визнання факту прийняття [PERSON] спадщини та визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину, на думку суду, задоволенню не підлягають. Вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на спадкове майно, на думку суду, не підлягають до задоволення також в звязку з тим, що відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі Свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на спадщину, то це є підставою для відмови у позові. В даному випадку в матеріалах справи відсутня відмова нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на спадщину і стороною відповідача вона не була представлена суду у відповідності до ст..31 ЦПК України. Це положення є суттєвим при вирішенні справи. Таким чином суд, проаналізувавши викладене, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Outcome: dismissed