Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача утримані 1885 грн. орендної плати за 2013 рік та 113,1 грн. пені, стягнути з відповідача збитки в частині неотриманого доходу в сумі 38132, 8 грн. та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги в частині стягнення збитків - неотриманого доходу уточнив, просив стягнути збитки в сумі 39812 грн. 50 коп., просив суд позов задоволити. Пояснив суду, що позивач є власником земельного паю розміром 3,77 га. 25.12.2008 року він уклав з відповідачем договір оренди належної йому земельної ділянки на 5 років. Після закінчення дії договору 25 грудня 2013 року відповідач йому ділянку не повернув, хоч він письмово 1 серпня 2013 року попередив про те, що в подальшому новий договір укладати не буде. Вважає, що відповідач повинен був скласти акт прийняття -передачі ділянки так само, як він оформляється при передачі земельної ділянки в оренду. Відповідач порушив земельне законодавство і його було притягнуто до адміністративної відповідальності за неповернення земельної ділянки позивача, оскільки згідно закону він не мав права користуватись земельною ділянкою позивача після закінчення договору оренди. При цьому відповідач не виконав припис про повернення земельної ділянки і його знову було притягнуто до адміністративної відповідальності. Таким чином, позивачу було завдано шкоду, оскільки він не міг користуватись своєю земельною ділянкою і отримувати доходи. Комісією Драбівської райдержадміністрації було встановлено, що розмір завданих збитків складає 12857 грн., проте на його думку як збитки слід брати не прибуток від реалізації зерна кукурудзи, а суму доходу від реалізації, що становить за його підрахунками 39812 грн. 50 коп. Представники відповідача позов визнали частково лише в частині вимог про стягнення орендної плати за 2013 рік, в решті вимог просили відмовити. Пояснили, що із позивачем 25 грудня 2008 року був укладений договір оренди його земельного паю, який закінчився 25 грудня 2013 року. В серпні 2014 року позивач попередив про небажання продовжувати договірні стосунки, тому підприємство направило 16 жовтня 2013 року позивачу лист, в якому висловило пропозицією виділити свій пай в натурі, щоб знати яку ділянку йому не обробляти під час осіннього обробітку землі. Проте позивач взагалі не відреагував на лист і в натурі до проведення осінньо - польових робіт ділянку не виділив. Після оранки вони знову 28 січня 2014 року направили листа позивачу про необхідність виділити свій пай, проте позивач знову ніяких дій по встановленню меж не здійснив і відповіді не надав. Тому підприємство провело польові роботи весною 2014 року, оскільки пай позивача знаходився в масиві з іншими ділянками, які інакше не були б оброблені. Вважають, що позивач спеціально не вчиняв ніяких дій поки було засіяно площу, щоб потім стягнути збитки. Вказували, що позивач не надав суду доказів того, що він збирався землю віддати в оренду або обробляти самому, зокрема про наявність посівного зерна, техніки, тощо. Вважають, що в договорі і в законодавстві відсутні норми, які зобов»язують в разі повернення земельної ділянки складати акт прийняття - передачі. Після закінчення строку дії договору позивач мав всі права і можливості користуватись і розпорядитись своєю земельною ділянкою, йому ніхто ніяких перешкод не чинив і доказів цього немає. Представник третьої особи - Відділу Держкомзему в Драбівському районі Дунайов А.В. вважає, що мало місце порушення земельного законодавства, оскільки договір втратив чинність і земельна ділянка безумовно підлягала поверненню. На його думку позивач повинен був замовити відповідну документацію по відновленню меж та їх відновити, а відповідач повернути орендовану ділянку. Відповідач не вправі сам виставляти межові знаки, так як лише землевпорядні організації наділені таким правом. Представник третьої особи - ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик» Іщенко С.Л. пояснив суду, що ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик» виготовляло проектну документацію позивачу за замовленням його довіреної особи. Як він розумів, документація виготовлялась з метою реєстрації земельної ділянки позивача в Державному реєстрі земель. Про відновлення меж в натурі (на місцевості) до березня 2014 року мова не йшла, ніхто з цим до нього не звертався, ні позивач, ні його довірена особа. Коли 16 березня 2014 року був організований виїзд бригади для відновлення меж, директор СТОВ «Колос» йому зателефонував з м.Київ і просив без нього не проводити робіт до узгодження спірних питань із власниками землі, а після обіду привіз листа. Ніяких погроз з боку директора СТОВ «Колос» не було, перешкод директор не чинив, проте він (Іщенко С.Л.) вирішив призупинити роботи і повідомив про це довірену особу позивача, оскільки вирішив, що в подальшому будуть проблеми і в нього і в СТОВ «Колос» при обробітку землі, тому позиції сторін необхідно було узгодити. Їх організація технічно могла б встановити межові знаки, проте вже була засіяна земля, був спір, а виконання землевпорядних робіт - це немалі затрати, тому питання встановлення меж було відкладено. Пояснив, що на момент виїзду межі ділянки позивача на місцевості винесено не було. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,77 га на території Вершинозгарської сільської ради на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 1 серпня 2002 року. 25 грудня 2008 року позивач уклав договір оренди землі терміном на 5 років, який був зареєстрований у Драбівському райвідділі ДЗК при Держкомземі, згідно якого позивач передав СТОВ «Колос» в оренду земельну ділянку площею 3, 77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно п.21 зазначеного договору, після припинення дії договору, орендар повертає Орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Як встановлено під час розгляду справи, фактично земельна ділянка позивачу була повернута відповідачем 8 жовтня 2014 року, коли на місцевості було винесено її межі. Судом встановлено, що відповідачем на час розгляду справи не сплачено позивачу борг по орендній платі за 2013 рік в сумі 1885 грн,, що визнали представники відповідача, тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до п.п.9,10 договору оренди землі від 25 грудня 2008 року, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1797 гривень в рік в т.ч. рослинницькою продукцією, що вирощується орендарем по цінах, не вище державних закупівельних або послугами та готівкою з урахуванням індексів інфляції. Відповідно п.11. договору, орендна плата вноситься до 20 числа останнього у звітному році місяця. Беручи до уваги, що орендна плата у встановлені строки не була виплачена позивачу, строк затримки до дня розгляду справи складає 330 днів, розмір пені становить 124 грн.41 коп. (1885 грн.Х 0,02 % Х 330 =124.41 грн.). Тому в межах заявлених позовних вимог з відповідача необхідно стягнути пеню в сумі 113 грн.1 коп. Згідно п.14 договору оренди від 25.12.2008 року, у разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня в розмірі 0,02 % несплаченої суми за кожен день прострочення. Разом з тим вимоги позивача про стягнення збитків в частині неотриманого доходу не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно п.д) ч.1 ст.156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно ч.1 ст.157 ЗК України, порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Судом встановлено, що в правових відносинах, які склались, мало місце порушення земельного законодавства відповідачем. Згідно ч.1 ст.34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов»язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Проте, на думку суду, представниками відповідача доведено, що вказане порушення було допущено не з вини відповідача. При вирішенні спору суд виходить з того, що згідно ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Земельне законодавство, яке слід розуміти в системному зв»язку його норм, крім обов»язку орендаря повернути земельну ділянку, передбачає і обов»язок власника виокремити цю земельну ділянку, який полягає у встановленні або відновленні її меж на місцевості. Згідно ст.13 Конституції України, власність зобов»язує. Відповідно ч.7 ст.55 Закону України «Про землеустрій», власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Відповідно ч.8 ст.55 Закону України «Про землеустрій», межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Згідно ч.1 ст.55 вказаного Закону, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Відповідно ч.1 ст.106 ЗК України «Обов»язки щодо визначення спільних меж», власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно ч.3 ст.106 ЗК України, витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Згідно п.3.13 Наказу Державного комітету по земельних ресурсах від 18.05.2010 року «Про затвердження інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Згідно п. 3.3. Наказу, вибір виду межового знака здійснюється власником (користувачем) земельної ділянки з урахуванням місцевих кліматичних та фізико-геологічних умов. Отже, за загальним правилом, кожна земельна ділянка, в тому числі позивача, повинна мати визначені в установленому порядку межі, які в натурі визначаються відповідно до землевпорядної документації виставленими межовими знаками. Відповідно ч.1 ст.11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", встановлення меж земельних ділянок у натурі власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками самостійно, закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Із дослідженої в судовому засіданні технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на землю громадянам, які побажали отримати свою земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) колишнього КСП «Дніпро» на території Вершинозгарської сільської ради Драбівського району Черкаської області, встановлено, що земельні ділянки власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) передавались одним масивом без розмежування окремих ділянок на місцевості, що підтверджується загальним актом прийому-передачі земельних часток та погодження меж із суміжними землевласниками та землекористувачами від 14 лютого 2002 року та відсутністю в матеріалах актів передачі межових знаків конкретним землевласникам. Як встановлено судом, позивач ні до закінчення терміну дії договору оренди, ні після цього (до початку польових робіт) не забезпечив виставлення межових знаків належної йому земельної ділянки, незважаючи на наявність технічної документації, виготовленої ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик» у вересні 2013 року. Договір оренди землі від 25.12.2008 року не покладає обов»язок на відповідача забезпечення (замовлення) виставлення межових знаків та оформлення за його рахунок технічної документації на встановлення або відновлення межових знаків. Як вбачається із копій листів СТОВ «Агрофірма «Колос» від 16 жовтня 2013 року, від 28 січня 2014 року, керівництво підприємства неодноразово зверталось до позивача із проханням виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та виділити межі в натурі, проте позивач, маючи всі можливості здійснити встановлення меж на місцевості з вересня 2014 року до початку польових робіт, на ці листи не реагував і своєї ініціативи щодо встановлення межових знаків не виявляв аж до березня 2014 року, коли відповідач обробив та засіяв поле, на якому знаходилась земельна ділянка позивача і поніс відповідні витрати. Саме тому відсутні правові підстави розцінювати дії відповідача як самовільне зайняття земельної ділянки позивача, оскільки він має право орендувати, тобто користуватися суміжними із земельною ділянкою позивача іншими ділянками і при цьому несе відповідальність згідно договорів оренди за їх цільове використання. Суд враховує, що відповідач не є землевпорядною організацією і не наділений компетенцією самостійно визначати і встановлювати межі кожної орендованої ділянки. Суд встановив, що дій, направлених на створення перешкод у користуванні земельної ділянки позивача у ситуації, яка склалась, він не чинив. Неявка представника відповідача на поле при виїзді землевпорядної організації не є обставиною, яка унеможливлює встановлення межових знаків на місцевості. При цьому суд не може взяти до уваги і доводи представника позивача про факт притягнення представника відповідача Борисенка О.М. до адміністративної відповідальності за неповернення земельної ділянки позивача, оскільки із наданих суду копій протоколів про адміністративне правопорушення від 28 квітня 2014 року та від 11 червня 2014 року, приписів від 28 квітня 2014 року та від 11 червня 2014 року, постанов про накладення адміністративного стягнення від 13 червня 2014 року та 16 травня 2014 року, складених державним інспектором сільського господарства [PERSON], не вбачається, що Борисенка О.М. притягнуто до адміністративної відповідальності за неповернення тимчасово зайнятої земельної ділянки саме позивача. Із показів [PERSON], допитаного як свідка, встановлено, що він на місце вчинення правопорушення не виїжджав, а провів перевірку за документами, при цьому переписку, яку вів відповідач, він не брав до уваги. Крім того, надані суду докази заподіяння збитків необгрунтовані та не відповідають методиці визначення розміру завданих збитків, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963. Відповідно п.3 Постанови Кабінету Мінітрів України від 19 квітня 1993 року № 284 «Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», відшкодовуються збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обгрунтовані. Проте позивач не надав належних доказів, які б підтверджували реальні наміри самостійно вирощувати саме кукурудзу, зокрема укладених письмових договорів на закупвлію зерна та обробіток кукурудзи, не надав доказів наявності в нього відповідної техніки для вирощування та транспортування кукурудзи чи угод про її оренду, наявності в нього необхідних коштів для цих потреб. Натомість розрахунки завданих збитків в акту комісії з визначення розміру збитків від 5 листопада 2014 року грунтуються на статистичних показниках, мають абстрактний характер і вирахувані не за методикою, визначеною п.4 Постанови Кабінету Міністрів від 25 липня 2007 року «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу». Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому судові витрати позивача за сплачений судовий збір в сумі 401 грн. підлягають задоволенню частково та пропорційно до розміру задоволених вимог і складають 4 грн.97 коп.

Outcome: dismissed