Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Веселівської сільської ради про визнання договору дійсним, визнання права власності, посилаючись на те, що між ним та відповідачем 30 квітня 2010 року був укладений усний договір купівлі-продажу 66/100 житлового будинку з господарськими спорудами та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. В підтвердження укладеного договору позивач передав гроші у сумі 28000 гривень, а відповідач передав йому документи на будинок та земельну ділянку. Відповідач до теперішнього часу ухиляється від нотаріального посвідчення договору. У зв'язку з наведеним позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу (розписку) будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], укладений між ним та відповідачем, визнати за ним право власності на зазначений будинок та земельну ділянку. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся через оголошення у пресі, оскільки місце його знаходження не відомо, про причини неявки суду не повідомив. Від Веселівської сільської ради у судове засідання надійшла заява, згідно якої просить справу розглянути у відсутність її представника. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився. Вислухавши представника позивача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] в усній формі був укладений договір купівлі - продажу 66/100 житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0,0830га. за адресою: [ADDRESS], в підтвердження чого відповідач власноручно видав розписку про продаж частини будинку та отримання обумовленої суми грошей - 28000 гривень в рахунок вартості майна. Однак продавцю [PERSON] на підставі договору дарування від 12 вересня 1991 року належить 74/100 будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідченні, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Згідно із ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст.220 ЦК України, в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Правила ст.220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст.210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Разом з тим, як зазначалося вище, ч.2 ст.220 ЦК України надає право суду визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п.13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9. У зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. Таким чином з огляду на вищевикладене, договір купівлі - продажу 66/100 житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] не є укладеним, тому відсутні й правові підстави для визнання права власності на майно, що є предметом вказаного правочину. Крім того, згідно довідки КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» № 42 від 23 грудня 2013 року за [PERSON] зареєстроване право власності на 66/100 будинку [ADDRESS]. З огляду на вищевикладене, в задоволені позову [PERSON] необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed