Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання пункту кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 січня 2008 року між нею і відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 300 000 доларів США зі сплатою 11,95% річних строком до 10.01.2038 року. 02 червня 2014 року між сторонами до до вищезазначеного договору уклали додаткову угоду. У пункті 7.1 цієї угоди сторони домовились внести третейське застереження про те, що розгляд і вирішення спорів, які виникають при виконанні даного Договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Позивач зазначив, що вказаний пункт додаткової угоди обмежує його права споживача, порушує принцип рівності сторін за договором, не відповідає вимогам законодавства. До того ж пунктом 14 статті 6 Закону України "Про третейські суди" (чинним на час укладення додаткової угоди) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23 січня 2008 року між сторонами було укладено Кредитний договір №054-2008-023, за яким Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 300 000,00 доларів США зі сплатою 11,95% річних строком до 10.01.2038. До вищезазначеного договору між сторонами 02 червня 2014 року було укладено Додаткову угоду № б/н, у якій зазначено, що сторони домовилися внести зміни до Договору, виклавши текст Договору у наступній редакції (а.с.11-19). Пунктом 1.3 вказаної Додаткової угоди передбачено, що цільове призначення кредиту - придбання майна, а саме двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Пункт 7.1 Додаткової угоди № б/н до Кредитного договору №054-2008-023 від23.01.2008 року передбачає, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди (а.с.14). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» вони можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин за винятком справ, вказаних в цій статті. Проаналізувавши викладені обставини, суд приходить до висновку, що сторони добровільно на законних підставах уклали Додаткову угоду № б/н від02 червня 2014 року, де було викладено третейське застереження. Посилання позивача на п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», де зазначено, що третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин за винятком справ, вказаних в цій статті, за винятком: п. 14 справ у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не може бути визнано підставою для визнання третейського застереження недійсним, оскільки лише справи про захист прав споживачів в тому числі банківських послуг не можуть бути розглянуті третейським судом, однак, банк не є споживачем будь-яких послуг в договорі банківського кредиту, а тому він вправі захищати свої порушені права в тому числі і в третейському суді. Щодо позивача, то не дивлячись на існування третейського застереження, він не позбавлений права звернутися до суду загальної юрисдикції за захистом свого порушеного права. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейський суд самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи, а тому в разі звернення споживача до третейського суду за захистом своїх прав, третейський суд повинен буде керуватися ст. 6 п. 14 Закону України «Про третейський суд». Проаналізувавши та оцінивши вищевикладені обставини у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним п.7.1 додаткової угоди від 02.06.2014р. з моменту укладення між сторонами, необхідно відмовити. З огляду на вищенаведене, відповідно ст.ст. 203, 215, 627, 638 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 12, 14, 27 ЗУ «Про третейські суди» та,

Outcome: dismissed