Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дзержинського ВДВС Криворізького МУЮ, [PERSON], Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним акта державного виконавця про передачу стягувачу не реалізованого арештованого майна, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо вони не відбулися, посилаючись на те, що 25.10.2010 р. державним виконавцем Дзержинського ВДВС Криворізького МУЮ Спаською К.П. було відкрито виконавче провадження ВП №29551749 згідно виконавчого листа № 2-1589, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 08.05.2009 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 76442, 50 грн., в ході якого 02.11.2011 р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та накладено арешт на 1/8 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], належного позивачу. 27.02.2012 р. між ДВС та ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було укладено договір про організацію прилюдних торгів з продажу вказаного вище арештованого нерухомого майна та призначено на 19.03.2012 p. прилюдні торги, визнанні торгівельною організацією такими, що не відбулись у зв'язку із відсутністю зареєстрованих покупців. У зв'язку з цим 22.03.2012 року державний виконавець та стягувач [PERSON] склали акт про передачу стягувачу не реалізованого арештованого майна, що був затверджений начальником Дзержинського відділу ДВС Давиденко І.М., на підставі чого 27.03.2012 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] було видано свідоцтво, яким посвідчено право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, що належало позивачу. Вважаючи, що відповідачем-1 не дотримано вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (далі - № 606-XIV від 21 квітня 1999 року) та п.п. 5.12.2, 5.12.7 п. 5.12 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - № 74/5 від 15 грудня 1999 року), оскільки після отримання від торгівельної організації інформації про те, що прилюдні торги не відбулись, ДВС не було переоцінено майно за участю представника торгівельної організації у присутності стягувача і боржника чи їх представників та в строк не більше 5 днів не було передано акт переоцінки майна торговельній організації для проведення повторних торгів, а натомість одразу було запропоновано стягувачу залишити собі нереалізоване на перших торгах арештоване майно, про що складено акт про передачу майна стягувачу, просив визнати недійсним вказаний акт державного виконавця та свідоцтво, видане приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 27.03.2012 р. на підставі акту державного виконавця. Крім того, вважав, що оскаржуване свідоцтво слід визнати недійсним ще й з тих підстав, що воно видане з порушенням п. 2 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки в акті про передачу майна стягувачу, складеному державним виконавцем не було зазначено всі реквізити, що було підставою для відмови нотаріусом стягувачу у видачі оскаржуваного свідоцтва. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх судом, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Дзержинського ВДВС в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду поясниа, що виконавчий документ пред'являвся до виконання двічі, а тому спірне арештоване майно реалізувалося неодноразово, у зв'язку з чим його перецінювали та загалом виставляли на торги тричі. В рамках останнього виконавчого провадження дійсно троги призначалися лише один раз. Проте вважала, що права позивача цим не порушені, оскільки спірне майно було передано стягувачу за початковою вартістю, яка є значно більшою від його вартості, яка була б визначена після уцінки майна. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає, що підстав для його задоволення немає, оскільки [PERSON] правомірно набув спірне майно на підставі пропозиції державного виконавця. Просить в позові позивачу відмовити. Відповідач приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали ссправи, вважає необхідним в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.10.2010р. постановою державного виконавця Дзержинського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Спаською К.П. було відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2-1589, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 08.05.2009 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми в розмірі 76442, 50 грн. Виконавче провадження № 29551749. 02.11.2011р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на належну позивачу 1/8 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. 27.02.2012 р. між Дзержинським відділом державної виконавчої служби та ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» укладено договір про організацію прилюдних торгів з продажу вказаного вище арештованого нерухомого майна. Призначені на 19.03.2012 p. прилюдні торги визнанні торгівельною організацією такими, що не відбулись у зв'язку із відсутністю зареєстрованих покупців. 22.03.2012 року між державний виконавцем та стягувачем [PERSON] складено акт про передачу стягувачу не реалізованого арештованого майна, що був затверджений начальником Дзержинського відділу ДВС Давиденко І.М. 27.03.2012 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо вони не відбулися, реєстраційний № 731, яким посвідчено право власності [PERSON] на 1/8 частину домоволодіння, що складається з ? частини квартири №1, житловою площею 33,6 кв.м., загальною площею 77,4 кв.м., ? частини літньої кухні літ. «Л», ? частини літньої кухні літ. «С», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим як вбачаться з дійсних обставин справи спірне майно реалізовувалося тричі, оскільки вищевказаний виконавчий лист № 2-1589 від 08.05.2009 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів вже пред'являвся стягувачем, але був повернутий йому у зв'язку тим, що двічі призначені торги з реалізації майна боржника не відбулися, а тому був пред'явлений [PERSON] повторно, а отже призначені на 19.03.2012 р. торги з реалізації майна боржника були призначені фактично втретє. Частиною 3 статті 62 Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року визначено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. У разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної оцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний у п'ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові (ч.8 ст.62 Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року) Пунктом 2.8 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 42/5 від 15 липня 1999 року визначено, що стартовою (початковою) вартістю, майна переданого на реалізацію, є вартість яка зазначена у заявці державного виконавця на реалізацію арештованого майна, а не вартість яка визначена у актах уцінки для виставлення рухомого майна на повторні торги. Відповідно до дійсних обставин справи ДВС передало стягувачу майно за стартовою (початковою) вартістю, майна переданого на реалізацію, різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом було внесено на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби. А отже в цій частині вимоги закону дотримано, а тому позов не підлягає задоволення з цих підстав Крім того, позивач звернувся з позовом про визнання недійсними оспорюваних акта про передачу майна боржника стягувачу та виданого на його підставі нотаріусом свідоцтва як правочинів, з посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК України в позовному провадженні, вважаючи, що спір з приводу протиправності дій та бездіяльності відповідача - органу державної виконавчої служби належить вирішувати у позовному провадженні з урахуванням загального строку позовної давності, оскільки можливості усунути порушення державного виконавця, зроблені під час виконавчого провадження, та поновлення прав боржника за наслідками розгляду його скарги на підставі ст. 383 ЦПК України у суду немає, оскільки виникли цивільні правовідносини, а суд позбавлений права в такому провадженні ухвалювати рішення про визнання недійсним або скасування правового титулу набуття права власності стягувача на майно боржника. Проте з такими доводами позивача суд погодитись не може з огляду на наступне. Аналіз положень Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року та Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону № 606-XIV від 21 квітня 1999 року та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно до положень вказаних правових норм державний виконавець здійснює підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (затверджене наказом Мін'юсту від 27 жовтня 1999p. N 68/5 (з наступними змінами), зареєстроване в Мін'юсті 2 листопада 1999 р. за N 745/4038) (далі - Тимчасове положення). Цим Тимчасовим положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розд. 6 Тимчасового положення, cт. 34 Закону України «Про нотаріат»). Отже, саме відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, та така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів. Отже, підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів. Разом з тим в даному випадку торги не відбулися, на що посилається сам позивач, а отже укладений на торгах правочин купівлі-продажу відсутній. Що ж стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів або у випадку коли вони не відбулися, у тому числі щодо визначення вартості чи оцінки майна, передачі майна стягувачу поза процедурою прилюдних торгів тощо (ст.ст. 55, 57, 62 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 82 Закону). Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження в суді, передбачений Розділом VІІ ЦПК України. Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Проте позивач не скористався в межах встановлених законом строків своїм правом на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця, та не ставив перед судом питання про визнання неправомірними таких дій та рішень державного виконавця Крім того, позов про визнання недійсними акту та свідоцтва пред'явлено особою, яка не була стороною правочину, але вважає себе власником майна, укладеного особою, яка, на її думку, не мала права відчужувати вказане майно. На правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачено цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача. За змістом зазначених правових норм та відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України суд, вирішуючи питання про титулярного власника повинен був встановити: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування в силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором, чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Оскільки під час судового розгляду даної справи не встановлено недобросовісність набувача то, відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, презюмується його добросовісність. (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним в позові позивачу про визнання недійсним акта державного виконавця Дзержинського ВДВС Криворізького МУЮ Спаської К.П. про передачу стягувачу не реалізованого арештованого майна від 22.03.2012 р, затвердженого начальником Дзержинського ВДВС Давиденко І.М., визнання недійсним свідоцтва , виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 27.03.2012 р. на підставі акта державного виконавця Спаської К.М. ( реєстраційний № 731), яким посвідчено право власності [PERSON] на майно на 1/8 частину домоволодіння, що складається з ? частини квартири № 1, житловою площею 33,6 кв.м., загальною площею 77,4 кв.м., ? частини літньої кухні літ.„Л", ? частини літньої кухні літ „С", що знаходиться за адресою [ADDRESS] ( свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися.) - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed