Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом до відповідача. Зазначає, що 24.03.2011 між ним та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб. В шлюбі народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . 24.09.2012 шлюб між подружжям розірвано. З грудня 2011 позивач сплачує аліменти на дитину. У 2014 році позивача позбавлено батьківських прав стосовно дитини. Позивач стверджує, що в обґрунтуванні позову про позбавлення його батьківських прав [PERSON] вказала, що він не є батьком дитини, а на момент внесення запису про нього, як про батька дитини, він не знав про те, що не є батьком. Тому просить виключити із актового запису про народження [PERSON] відомості про себе, як батька. Також вважає, що оскільки він не є батьком дитини, то і стягнення аліментів з нього має бути припинено. Ухвалою від 12.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15.04.2021. Ухвалою від 05.04.2021 задоволено клопотання представника позивача про проведення підготовчого судового засідання у режимі відеоконференції. Ухвалою від 15.04.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи на 13.05.2021. Ухвалою від 21.04.2021 задоволено клопотання представника позивача про проведення підготовчого судового засідання у режимі відеоконференції. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов підтримала у повному обсягу. Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов не подала, через електронну адресу суд подала заяву про розгляду справи за її відсутності у зв`язку з перебуванням за межами України. З огляду на відсутність заперечень представника позивача суд постановив здійснювати розгляд справи без участі відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (ч. 2 і 3 ст. 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Питання реєстрації народження та визначення походження дитини регулюються ЦК України та СК України, Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5. Главою 12 СК України встановлено порядок визначення походження дитини від матері та батька. Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Згідно зі ст. 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Аналіз наведених норм свідчить, що у сімейному законодавстві України втілена презумпція шлюбного походження дитини, яка полягає в тому, що дитина, яка зачата і народжена або лише народжена у шлюбі, походить від подружжя, що перебуває в цьому шлюбі. Відповідно до частин 1, 2 статті 136 Сімейного кодексу України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Згідно з ч.5 ст. 136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що 24.03.2011 укладено шлюб між позивачем та відповідачем, який було зареєстровано Гощанським районним управлінням юстиції, що підтверджується рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області № 568/838/17-ц від 19.08.2014, рішенням Гощанського районного суду Рівненської області № 1703/142/2012 від 24.09.2012, копією паспорта [PERSON] серія [NUMBER] . Під час перебування у шлюбі, [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 30.08.2011. Батьками дитини вказано [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до виконавчого листа від 11.12.2011 у справі № 2-674/11, виданого Гощанським районним судом Рівненської області, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] в сумі 50 грн. щомісячно, починаючи з 25.10.2011 і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області № 1703/142/2012 від 24.09.2012 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Неповнолітню доньку [PERSON] залишено проживати з матір`ю. Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області № 568/838/17-ц від 19.08.2014 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] . При розгляді вказаної справи та ухваленні рішення судом встановлено, що [PERSON] не є рідною донькою [PERSON] , [PERSON] за його словами було відомо про те, що це не його дитина і він погодився, щоб його записали в свідоцтві про народження батьком дитини. Вказане вище рішення суду набрало законної сили 20.08.2014. Відповідно до чч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, твердження позивача про те, що він не знав про те, що не є батьком дитини вступають у суперечність із його твердженнями, які він робив при розгляді іншої цивільної справи між тими ж сторонами, рішення у якій набрало законної сили. Суд вбачає у позовній заяві порушення принципу "естопель" та вважає, що з його урахуванням доводи та аргументи позивача, викладені ним в позовній заяві та під час судового засідання в частині виключення із актового запису відомостей про батька, не заслуговують на увагу, оскільки вони суперечать тій позиції, яку позивач займав раніше, а відтак й не мають належної доказової сили у даному спорі з тією ж стороною. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів доказування є принцип «естопель», відповідно до якого сторона, яка вчиняє дії або робить заяви в спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки. Тобто, и?деться про заборону відмови від попередніх процесуальних діи?, що вчиняються під час провадження та зміни процесуальноі? поведінки сторони на шкоду іншіи? стороні. Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК Украі?ни відмова від визнання обставин прии?мається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкоі? обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисноі? домовленості і?і? представника з другою стороною. Суд зазначає, що принцип «естопель» вже застосовувався Верховним Судом, а також знайшов своє застосування в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Хохліч проти України», заява № 41707/98. Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі №390/34/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Відповідно до висновку, викладеного у зазначеній постанові, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Заборона зловживання правом як у цивільних, так і в сімейних правовідносинах, по суті випливає з відповідних норм, встановлених не лише нормами Цивільного Кодексу, а й нормами Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 9 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Очевидно, що дії позивача, який при розгляді цивільної справи № 568/838/17-ц заявляв, що на момент внесенні відомостей про нього до свідоцтва про народження [PERSON] , як батька, він ЗНАВ, що не є її батьком, а при поданні позову та судовому розгляді справі № 557/268/21 стверджує, що він НЕ ЗНАВ, про те що він не є її батьком, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними, такі твердження позивача спростовуються матеріалами справи. Суд зобов`язаний враховувати правові висновки Верховного суду та висновки, викладені в Рішеннях ЄСПЛ. Як зазначалося вище, згідно з ч.5 ст. 136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Оскільки судом встановлено, що на момент його запису батьком позивач знав, що він не є батьком [PERSON] , то він позбавлений права оспорювати батьківство і вимагати виключення з актового запису про народження дитини відомостей про себе, як про батька. За таких обставин, враховуючи, що позивач на момент внесення до актового запису про народження дитини відомостей про нього, як про батька дитини, знав, що він не є її батьком, і цей факт встановлено рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті ж особи, яке набрало законної сили, суд доходить висновку про необхідність застосування при розгляді справи доктрини заборони суперечливої поведінки і відмовляє в задоволенні позовних вимог. Що стосується позовних вимог щодо припинення стягнення аліментів на дитину суд приходить до наступних висновків. Позивач у позовній заяві посилається на те, що суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 Сімейного кодексу України за наявності інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, факт того, що він не є батьком дитини, позивач вважає підставою для припинення стягнення аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Оскільки під час розгляду справи судом встановлено відсутність права позивача на оспорювання батьківства, а інших обставин, щоб свідчили на користь припинення стягнення аліментів позивач не наводить, суд не вбачає обставин, що мають істотне значення для звільнення його від сплати аліментів чи припинення їх стягнення. Крім того, відповідно до ст. 190 СК України, власне припинення права на аліменти на дитину, як просить у позовній заяві позивач, допускається лише у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову у цій частині. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. Враховуючи відмову у задоволені позову та звільнення позивача від сплати судового збору судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed