Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту, складеного 29 липня 2004 року Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою, як такий, що складений проти волі матері позивача - [PERSON], внаслідок застосування до неї психічного тиску. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] рок померла його мати - [PERSON], яка 29.07.2004 року склала заповіт згідно з яким на випадок своєї смерті заповіла 1/3 частину своєї частини житлового будинку [ADDRESS] у м.Львові - позивачу, а 2/3 частини - відповідачу. Про існування вищевказаного заповіту позивач дізнався лише після того як подав до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Вважає, що мати не могла з власної волі скласти вищевказаний заповіт, оскільки за життя завжди стверджувала, що позивач є єдиним спадкоємцем, тому заповіт був складений проти справжньої волі матері, внаслідок психічного тиску з боку відповідача, який чинився на позивача, в силу чого мати боялася за його життя. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.50-55). Пояснили, що відповідач є племінником покійної [PERSON], завжди підтримував з нею теплі родинні відносини, провідував її та завжди допомагав у господарстві. В той час як позивач не допомагав матері у побутових справах, часто принижував її честь та гідність, неодноразово погрожував їй та завдавав їй тілесні ушкодження. Відповідач вважає, що саме така поведінка позивача змусила [PERSON] скласти заповіт в такій редакції, про що за життя остання не повідомляла позивача, так як боялася за своє життя та здоров'я. При цьому, про існування вказаного заповіту знали всі родичі та друзі покійної. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Позивач є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача (а.с.6). Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.4). Як вбачається з копії оскаржуваного заповіту (а.с.5) [PERSON] на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: належну їй на праві власності частину житлового будинку [ADDRESS] у м.Львові заповіла в такому порядку: 1/3 частину вказаної частини будинку заповіла своєму синові - [PERSON], а 2/3 частини - [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Підставою звернення до суду із позовом про визнання заповіту недійсним позивач вказує те, що такий складено проти справжньої волі його матері, внаслідок застосування до неї психічного тиску. З врахуванням норм ЦК України підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.16 Постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.17 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12.06.2009р. для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Разом із тим за відсутності клопотання про призначення експертизи, суд згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК повинен роз'яснити позивачу його право на заявлення такого клопотання та наслідки невчинення цієї процесуальної дії. Судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України неодноразово роз'яснювалось позивачу право заявити клопотання про проведення експертизи для визначення психічного стану матері позивача на момент складення заповіту, однак позивач не скористався цим правом, клопотання про призначення експертизи суду не подав. При цьому судом неодноразово роз'яснювались наслідки неподання таких клопотань. Крім цього, відповідно до вимог п.39 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, яка була чинною на час складення оспорюваного заповіту, при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат"), виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і з'ясовує, чи є рішення суду про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною, яке набрало законної сили. Якщо таке рішення судом не виносилось, нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи один з органів, указаних у статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, які можуть звернутись до суду із заявою про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною. У своєму листі нотаріус просить повідомити його про прийняте рішення. Залежно від прийнятого цією особою чи органом рішення нотаріус або вчиняє нотаріальну дію, або зупиняє вчинення нотаріальної дії до розгляду справи в суді. Як вбачається з копії оспорюваного заповіту (а.с.5), такий посвідчено державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, при цьому нотаріусом відповідно до вимог вищевказаної інструкції перевірено дієздатність [PERSON] Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави вважати, що під час складення заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій. Згідно з вимогами ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Всупереч вищевказаним вимогам, позивач жодних доказів в підтвердження зазначених у позовній заяві обставин суду не представив. Такі не підтверджені також допитаними за клопотанням позивача показами свідків [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду показав, що вчився разом з позивачем в школі. Знав і маму позивача, яка переживала за сина та жалілася, що той не працює. Про відносини матері позивача з відповідачем йому не відомо. Свідок [PERSON] суду показав, що позивача знає з дитинства, мати позивача казала йому, що хотіла залишити все сину, про конфлікти сторін йому відомо лише зі слів позивача. Разом з тим, повідомив, що позивач хотів продати будинок і поїхати в Німеччину. Разом з тим, допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON] суду показала, що є двоюрідною сестрою сторін. У будинку на [ADDRESS] проживали позивач з матір'ю та сім'я [PERSON]. Відносини відповідача з тіткою були добрими. Натомість позивач не пускав до хати ні відповідача, ні свідка. Коли мати робила позивачу зауваження той міг її вдарити, тому інколи мама викликала міліцію. Однак коли мати ослабла позивач піклувався про неї. З позивачем вони жили за мамину пенсію. Про заповіт мама не розказувала сину, бо не хотіла, щоб той висловлював претензії, при цьому про існування заповіту знали інші родичі. Більшу частину своєї частки будинку покійна заповіла племіннику, щоб позивач не продав будинок. Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення позивача чи його матері в правоохоронні органи із заявами про застосування відповідачем фізичного чи психологічного насильства. Враховуючи вищенаведене, зазначені у позовній заяві обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд не може вважати доведеним той факт, що оспорюваний заповіт складено проти волі матері позивача - [PERSON], внаслідок застосування до неї психічного тиску, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed