Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

20 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позов обґрунтовуючи тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2011року по [INFO] . Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Вказувала, що має намір та реальну можливість забезпечити повноцінний відпочинок сина в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя не лише за для покращення стану його здоров`я, а й для підвищення рівня світогляду дитини та забезпечення якомога кращого фізичного, духовного та морального розвитку. Вона неодноразово прохала [PERSON] надати дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон в її супроводі до Російської Федерації з метою відвідування родичів та для відпочинку на морі в Турції чи до іншої держави. Але [PERSON] не погоджується надати такого дозволу, не пояснюючи причини. На лист із проханням надати дозвіл також відповіді не надає. Вказані дії відповідача позивач вважає такими, що порушують право дитини на відпочинок та духовний розвиток. Тому просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері без згоди та супроводу батька - [PERSON] : до Російської Федерації в період з 28.12.2019 року по 15.01.2020 року; до Королівства Таїланд в період з 01.02.2020 року по 29.02.2020 року; до Турецької Республіки в період з 01.05.2020 року по 30.05.2020 року. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 08.10.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі (а.с.21). Відповідач [PERSON] надав відзив на позов 07.11.2019 року (а.с.27-30), в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не враховують його батьківських прав та інтересів малолітньої дитини. Документи, додані до позовної заяви, не підтверджують ані необхідності виїзду малолітньої дитини за кордон, ані належних доказів відмови батька щодо конкретно визначеної країни та конкретно визначеного часового проміжку. Крім того, позовні вимоги порушують його батьківські права, оскільки він хоче постійно спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні. Тому просив суд в задоволенні позову відмовити. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 21.12.2019 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Полтаві ради (а.с.48). 11.02.2020 року позивач [PERSON] надала суду пояснення по справі (а.с.69). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Полтавцева А.С. позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача адвокат Дяченко М.В. в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Крім того, зазначила, що захисту підлягає порушене, оспорене або невизнане право. Будь-яких доказів, з яких би вбачалось, що відповідач порушив, не визнав або оспорив право позивача, до матеріалів справи не додано. Тому в задоволенні позову просила відмовити. Представник Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Полтаві ради Дяченко В.В. в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності. При вирішенні вищезазначеного спору між батьками покладається на розсуд суду та просив суд прийняти рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає можливим у відповідності до ст.223 ЦПК України слухати справу у відсутності представника Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Полтаві ради Дяченко В.В. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , представника позивач адвоката Полтавцеву А.С., представника відповідача адвоката Дяченко М.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 05.02.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 14.05.2019 року, яке набрало чинності 14.06.2019 року (а.с.14), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] , [INFO] залишився проживати з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.150, ч. ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як встановлено судом, з метою відвідування родичів (бабусі, дядька та інших), які проживають на території Російської Федерації, позивач має намір організувати поїздку для [PERSON] в період з 28.12.2019 року по 15.01.2020 року, адреса перебування на території Російської Федерації місце проживання бабусі: [ADDRESS] . Також позивач планує відпочинок [PERSON] Королівстві Таїланд з 01.02.2020 року по 29.02.2020 року та в період з 01.05.2020 року по 30.05.2020 року [PERSON] планує організувати поїздку [PERSON] до Турецької Республіки з метою відпочинку, адреса перебування: Турецька Республіка, Киргиджак , Султан -хил, Гюлістан В -4. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Як вбачається зі ст.3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За пп.3 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року (справа №712/10623/17) вказала на те, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого батька на підставі рішення суду може бути надано на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення. Суд не може дозволити виїзд, не визначивши його часові рамки, а також країну перебування без згоди і супроводу батька, оскільки це суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав і обов`язків батьків у вихованні дитини. Подібний дозвіл може привести до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дитини і спілкуватись з нею. Таким чином, Верховний Суд постановою від 16 серпня 2018 року у справі №766/15686/16-ц підтвердив висновки нижчих судів про те, що виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди і супроводу батька є разовим, тобто надається судом на конкретну поїздку з конкретним періодом перебування за кордоном; не можна позбавити батька можливості знати про місцезнаходження дитини, умови проживання та інші обставини життя дитини. Аналогічна позиція висловлена і в постанові по справі №705/2898/17. У правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 03.07.2019 року по справі №643/1090/17(61 -28548ск18), на яку посилається позивачка, наголошується, що ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка (в даному випадку - систематичні та тривалі) відповідає найкращим інтересам дитини. Ненадання доказів підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Отже, враховуючи вищевикладені обставини, те, що позивач [PERSON] просить дозволу суд на виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на невизначений час, до декількох держав (Росія, Турція, Королівство Таїланд), не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України та враховуючи судову практику Верховного Суду, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed