Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 18 жовтня 2017 року звернулось до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В заяві вказує, що між сторонами був укладений договір без номеру від 30.01.2007 року, на підставі якого відповідач отримала кредит в сумі 7400\~ грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 31 серпня 2017 року у неї виникла заборгованість в сумі 105166 грн. 08 коп., яка складається з таких доданків: 7765 грн. 49 коп. - заборгованість за кредитом; 88218 грн. 24 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3698 грн. 25 коп. заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, а також штрафи в сумі 500 грн. як фіксована сума та 4984 грн. 10 коп. як процентна складова. Крім зазначеної суми позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Карабак Л.Г. від 07.11.2017 відкрито провадження в справі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2018 року, ухваленим при заочному розгляді справи, позов задоволено повністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2020 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення. Рішення суду в цій справі скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, розгляд справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи.\~ З аналогічною заявою звернулась до суду представник відповідача. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України провів судовий розгляд у відсутність учасників справи, на підставі наданих ними фактичних даних. З відзиву на позов випливає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не визнає повністю з огляду на такі обставини. В заяві-анкеті відповідача зазначено, що строк дії картки простирається на два роки, датою відкриття рахунку є 13 лютого 2007 року, граничним терміном повернення кредиту 12 лютого 2009 року. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором виконувала добросовісно, тобто своєчасно та у визначеному розмірі здійснювала погашення заборгованості протягом усього строку кредитування. В той же час відповідач протягом дії договору здійснювала і зняття грошових коштів з банківської картки, у зв`язку з чим станом на день спливу дії договору кредитування, а саме: на 12 лютого 2007 року, її заборгованість за тілом кредиту становила 2275 грн. 53 коп., як випливає з розрахунку заборгованості, а також з виписки з карткового рахунку; заборгованість за процентами обчислювалась сумою в 59 грн. 54 коп. Жодних документів щодо продовження дії договору відповідач не підписувала, що означає сплив строку договору між сторонами у вказану дату. Не зважаючи на завершення дії договору відповідач здійснювала сплату залишку по кредиту. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31.08.2017 року відповідачем було внесено 34449 грн. 15 коп. за межами дії договору між сторонами, а саме: після 24 лютого 2009 року, з яких 31419 грн. 61 коп. є покриттям власних витрат, здійснених після 12 лютого 2009 року. Таким чином заборгованість за тілом кредиту була погашена відповідачем у повному обсязі. Розраховуючи заборгованість, банк виходив з того, що продовження дії договору, зміна кредитного ліміту, процентної ставки за користування кредитом з 36 % річних до 43,2 %, як випливає із розрахунку заборгованості, нарахування пені та штрафів передбачено Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, розміщеними на сайті позивача, з якими ознайомлена та погодилася відповідач. До позову додані Умови та правила надання банківських послуг на підтвердження погодження сторонами їх умов. Проте всупереч твердженням позову вказані Умови та правила не містять положень щодо пільгового періоду користування коштами, а також процентної ставки та порядку її зміни, вони не передбачають нарахування пені за несвоєчасне здійснення платежів по кредиту. До того ж, позивачем не доведено, чи діяла саме ця редакція «Умов…» на час укладення договору між сторонами, що дає підстави для констатації того, що на момент укладення договору з [PERSON] банком не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, узгодженими які вважала фінансова установа. Таким чином, висування вимоги про стягнення з відповідача штрафів та пені є таким, що не ґрунтується на договорі між сторонами. Що стосується процентів за користування кредитом, відповідно до розрахунку заборгованості вони нараховані за межами дії договору, тобто після 12 лютого 2009 року, що є неприпустимим. Між тим станом на 24 лютого 2009 року, як свідчить розрахунок заборгованості, заборгованість відповідача по процентам становила 59 грн. 54 коп., які і належать до сплати. Стосовно заборгованості за тілом кредиту, що становить 7765 грн. 49 коп., на момент завершення дії кредитного договору, заборгованість відповідача становила лише 2275 грн. 53 коп. Проте за період, що послідував після 24 лютого 2009 року, відповідачем на картковий рахунок було перераховано 34449 грн. 15 коп., з яких 31419 грн. 53 коп. спрямовані на покриття власних витрат відповідача, здійснених нею після 12 лютого 2009 року, у зв`язку з чим на користь банку належить віднести різницю між фактично перерахованими та витраченими відповідачем грошовими коштами, а саме: 3079 грн. 22 коп., з яких належить вирахувати заборгованість за тілом кредиту в сумі 2275 грн. 53 коп. та проценти в сумі 59 грн. 54 коп. Після здійснення вказаних операцій є очевидною сплата відповідачем коштів, що перевищують її фактичну заборгованість на 694 грн. 47 коп. (34449 грн. 15 коп. 31419 грн. 61 коп. 2275 грн. 53 коп. 59 грн. 54 коп. = 694 грн. 47 коп.). У зв`язку з викладеним позивач просить про залишення позову без задоволення. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Суду надано інформацію про те, що відповідач [PERSON] 30 січня 2007 року звернулася до позивача з заявою про надання банківських послуг та 13 лютого 2007 року на її ім`я відкритий поточний рахунок з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) з встановленням кредитного ліміту в сумі 2400 грн. з виплатою процентів в розмірі 3 % на місяць (а. с. 8, зворотний бік). Саме з поданням цієї заяви позивач пов`язує укладення сторонами договору кредитування. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). З наведених положень законодавства випливає, що істотними умовами договору кредитування є отримання однією стороною (позичальником) від іншої сторони (кредитодавця) грошових коштів в розмірі, обумовленому договором між сторонами, та повернення позичальником означених коштів і сплата процентів за користування ними на умовах, що також встановлюються сторонами. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "ПриватБанк"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як зазначено позивачем, договір приєднання складають заява позичальника, «Умови надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою» і «Тарифи банку». Виходячи із поняття договору, наведеного в положеннях цивільного законодавства, саме заява позичальника та доведені до його відома положення «Умов надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою» і «Тарифів банку», що стосуються особливостей певного виду кредитування, повинні містити умови договору між сторонами. Оцінюючи вимогу позову про покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді пені, суд виходить з такого. Неустойка, що нараховується у формі штрафу або пені, є видом забезпечення виконання зобов`язання та нараховується у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). В наведеному позивачем у позовній заяві переліку складових заборгованості відповідача з невиконаних за кредитним договором зобов`язань наявна сума пені, що обчислюється 3698 грн. 25 коп. При цьому заява позичальника не містить положення про право банка стягувати означений вид неустойки та підстави для її нарахування; позивач не зазначає, в який спосіб сторони домовилася про включення цього зобов`язання до кола боргових зобов`язань та яка формула його обчислення. Оскільки підставою для виконання зобов`язання за правилами цивільного законодавства є прийняття на себе стороною виконання цього зобов`язання, між тим суду не надано доказів про обізнаність відповідача з необхідністю нести тягар цієї відповідальності за порушення зобов`язання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Твердження представника позивача про те, що з моменту підписання відповідачем заяви всі умови кредитування, що передбачені «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» і «Тарифами банку» є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування, а також того, що долучені до позову «Умови та правила надання банківських послуг» діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами. На користь висновку про відсутність доказів про узгодження сторонами умов договору, зокрема, сплати неустойки, приймає суд і зміст наданих позивачем «Умов та правил надання банківських послуг», якими питання стягнення неустойки у будь-якому вигляді (ані у вигляді пені, ані у вигляді штрафу) не врегульовані взагалі. Окрім того, заява [PERSON] від 30.01.2007 року містить посилання про її ознайомлення з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами банку, тоді як суду надані Умови та правила надання банківських послуг, що вочевидь є відмінним від перелічених в заяві банківських документів документом, дату видання якого неможливо встановити. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц. Крім наведених міркувань, відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд враховує встановлений статтею 258 ЦК України спеціальний строк пред`явлення вимог для стягнення неустойки, який обчислюється одним роком, і доходить висновку, що період з 13 лютого 2007 року, коли сталося відкриття банківського рахунку за заявою [PERSON] , по 31 серпня 2017 року більш ніж в десять разів перевищує цей строк. Відсутність посилання на такий вид неустойки, як штрафи (і у фіксованій сумі і як питома вага від розміру заборгованості), як в заяві, так і в наданих суду «Умовах та правилах надання банківських послуг», що свідчить про відсутність домовленості сторін щодо стягнення такої складової грошового зобов`язання, також не дає підстав для вирішення позову в цій частині на користь банку. Ухвалюючи про відмову у стягненні штрафів, суд керується і встановленою Основним Законом України (ст. 61 Конституції України) забороною притягнення до подвійної юридичної відповідальності одного виду. Вирішуючи вимоги позову про стягнення заборгованості зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом, суд враховує такі норми закону ті відповідні їм правовідносини сторін. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Зміст договору кредитування, як зазначено, становлять обов`язок позичальника повернути кредитні кошти та проценти за користування кредитом. Як випливає із змісту п. 7 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки, а строк дії карти обчислюється двома роками (а. с. 8, зворотний бік). Доказів про те, що сторони домовились у будь-який спосіб про продовження строку дії договору кредитування, суду не надано, тому, виходячи з того, що всі домовленості сторін правочину під час його дії повинні бути втілені в письмову форму, суд виходить з того, що строк дії договору простирається на двадцять чотири місяці, тобто до 12 лютого 2009 року включно. Означене свідчить про відсутність права у банківської установи нараховувати відсотки після спливу строку дії договору, тобто після 12 лютого 2009 року. Правова позиція, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК, висловлена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року в справі № 175/4753/15-ц. Між тим проценти за кредитом нараховувались аж до вересня 2017 року, а їх розмір становить 88218 грн. 24 коп. При цьому заборгованість по процентам, яка утворилася накопичувальним підсумком, на час спливу строку дії договору, а саме: станом на 24 лютого 2009 року, становить 59 грн. 54 коп. Як випливає з розрахунку заборгованості, позивачем були отримані кредитні кошти в сумі 2400 коп. (а. с. 8). Сума погашеного відповідачем кредиту після спливу строку дії кредитного ліміту, що співпадає зі строком дії картки і обчислюється двома роками, становить 34449 грн. 15 коп. Розмір витрачених нею з використанням платіжної картки грошей обчислюється сумою 31419 грн. 61 коп. (виписка по рахунку на а. с. 79-84). Заборгованість по кредиту станом на момент спливу строку дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, становить 2171 грн. 53 коп., а заборгованість зі сплати процентів, як зазначено, обчислюється сумою в 59 грн. 54 коп. (а. с. 4, зворотний бік). У урахуванням наведених розрахунків загальний розмір невиконаного зобов`язання відповідача за умовами договору між сторонами повинен становити 2231 грн. 07 коп. (2171 грн. 53 коп. заборгованості за тілом кредиту + 59 грн. 54 коп. заборгованості зі сплати відсотків). Зважаючи на ту обставину, що розмір фактично виконаного відповідачем зобов`язання перевищує розмір зобов`язання, що підлягало виконанню (3029 грн. 54 коп. (як різниця між внесеними на картку грошовими коштами за межами дії договору та витраченими позивачем за вказаний період) порівняно з 2231 грн. 07 коп. невиконаного зобов`язання), суд погоджується з твердженнями відповідача про відсутність заборгованості за кредитним договором і, як наслідок, - відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи вимогу позову про стягнення тіла кредиту, суд, окрім наведеного, враховує згадані положення ст. 631 ЦК України про строк дії договору та ст. 1054 ЦК України у взаємозв`язку із ст. 1049 ЦК України, положення якої належить застосовувати до відносин за кредитним договором, про обов`язок позичальника повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, і доходить висновку, що сума заборгованості за тілом кредиту не може перевищувати суму, фактично отриману позичальником у фінансової установи. І так як інших фактичних даних, окрім заяви про встановлення відповідачу кредитного ліміту у сумі 2400 грн., суду не надано, тобто не надано доказів про збільшення кредитного ліміту, укладення додаткових угод, отримання іншої суми грошових коштів, суд вважає, що вимога про стягнення кредиту в розмірі 7765 грн. 49 коп. є недоведеною і крізь призму вказаних норм закону. До основних засад (принципів) цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України відноситься змагальність, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З наведених положень цивільного процесуального законодавства випливає, що тягар доведення обґрунтованості вимог законом покладений на сторону, яка висуває відповідні вимоги. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд доходить переконання, що позивач не довів факту порушення свого права, тому не вбачає підстав для застосування знаряддя захисту.

Outcome: dismissed