Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

представник позивачів просить суд визнати поважними причини пропуску ними строку позовної давності для звернення до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області та [PERSON], третя особа: Ржищівська міська державна нотаріальна контора про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування його державної реєстрації, визнати недійсним договір оренди земельних ділянок водного фонду загальною площею 6,6037 га в тому числі: ставка - 4,3796 га, прибережних смуг - 1,9659 га (сіножаті), гідротехнічних споруд - 0,2582 га, розташованих в межах села Великі Пріцьки Кагарлицького району Київської області, укладений 26 грудня 2008 року між Великопріцьківською сільською радою та [PERSON] та скасувати його державну реєстрацію, зобов'язати [PERSON] повернути земельні ділянки водного фонду загальною площею 6,6037 га в тому числі: ставка - 4,3796 га, прибережних смуг - 1,9659 га (сіножаті), гідротехнічних споруд - 2582 га, розташовані в межах села Великі Пріцьки Кагарлицького району Київської області, до земель запасу територіальної громади села Великі Пріцьки Кагарлицького району Київської області у 15-денний термін з дня набрання чинності рішенням суду по даній справі, судові витрати покласти на відповідачів, посилаючись на те, що 26 грудня 2008 року між відповідачами по даній справі - Великопріцьківською сільською радою та [PERSON] на підставі рішення Великопріцьківської сільської ради від 14 березня 2005 року було укладено договір оренди земельних ділянок водного фонду загальною площею 6,6037 га, в тому числі: ставка - 4,3796 га, прибережних смуг - 1,9659 га (сіножаті), гідротехнічних споруд - 0,2582 га терміном на 25 років. Дані земельні ділянки знаходяться в межах села Великі Пріцьки Кагарлицького району Київської області і на них розташована гідротехнічна споруда - земляна гребля. Даний договір посвідчений нотаріально та зареєстрований в Кагарлицькому районному відділі Київської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.02.2009 року за № 040932800001. Ними, позивачам по даній справі, нещодавно стало відомо, що укладення спірного договору та передача на його підставі в оренду земельних ділянок, що належать Територіальній громаді с. Великі Пріцьки Кагарлицького району Київської області відбулися з грубими порушеннями вимог закону. Тому вони, як члени цієї громади та депутати Великопріцьківської сільської ради, звертаються до суду про визнання недійсним зазначеного вище правочину та повернення до земель запасу сільської ради незаконно переданих в оренду земельних ділянок, виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення договору), орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Стаття 124 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору) гласить наступне. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Аналогічні положення містяться у ст. 16 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення договору), згідно якої укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Натомість, в порушення зазначених вимог закону, таке рішення Великопріцьківської сільської ради відсутнє, а підставою для укладення спірного договору стало рішення ради від 14 березня 2005 року про надання [PERSON] погодження на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування ділянки для будівництва ставка в розмірі 5,6 га. Даний факт підтверджується архівним витягом Архівного відділу Кагарлицької РДА від 10.10.2016 року №01-09-23. При цьому, площа переданої в оренду земельної ділянки згідно Договору також суттєво відрізняється, і далеко не на користь громади, - 6,6037 га в тому числі: ставка - 4,3796 га. Таким чином, згідно умов зазначеного вище договору, землі передано в користування на 1 га більше, ніж вказано у зазначеному вище рішенні. Окрім того, укладення спірного договору та передача в оренду земельної ділянки відбулися з грубим порушенням вимог зазначеної вище ч.2 ст. 124 ЗК України, а саме - без проведення земельних торгів. Згідно норм статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Така ж правова позиція викладена в пунктах 2.24, 2.26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин». У пункті 2.24 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» вказано, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Одним з принципів цивільного захисту власності є право особи, яка вважає, що її права та охоронювані законом інтереси порушені вимагати відновлення їх в судовому порядку у спосіб, передбачений законом. Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008р. № 01-8/211, оспорюваний правочин стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі. Частинами першою, другою статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані є його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Крім того, відповідно до позиції, викладеної в пункті 2.29 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» договір оренди землі може бути припиненим лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути вже здійснене за ним користування земельною ділянкою. Відповідно до пункту 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів недійсними» правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших. При цьому, відновлення становища, яке існувало до укладення спірного договору, з огляду на зазначені вище норми, є повернення спірної земельної ділянки до земель запасу Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області. Факт незаконності передачі спірної земельної ділянки виключає саму можливість передачі права користування нею іншим особам на законних підставах та на взаємовигідних умовах. З 01.01.2013 р. вступив в дію Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться органами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та нотаріусами, як спеціальними суб'єктами, на яких покладено функції державного реєстратора прав. Частиною другою статті 26 цього Закону встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Про порушення закону, допущені 26 грудня 2008 року при укладенні договору оренди земельних ділянок водного фонду загальною площею 6,6037 га, вони дізналися при ознайомленні з даним договором у грудні 2015 року під час роботи комісії, створеної рішенням Великопріцьківської сільської ради від 24 грудня 2015 року № 4.1(2-VII) по розгляду заяви [PERSON] у складі депутатів Великопріцьківської сільської ради. Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Відповідно до п.п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Тому вони вважають за необхідне звернутися до суду з клопотанням про такий захист. Представник відповідача в особі Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району позовні вимоги позивачів визнає повністю та просить суд задовольнити їхні вимоги з підстав зазначених позивачами, оскільки в дійсності укладення даного договору були проведено з порушеннм. Окрім того, сільською радою 26.12.2016 року було винесено рішення про розірвання договору оренди та передачу ставка в громадське користування. Відповідач та його представник позовні вимоги позивачів не визнають в повному обсязі з наступних підстав. Ні позивачами в позовній заяві, ні їхнім представником не наведено, які права укладеним договором оренди порушені права позивачів. Підстави, які зазначають позивачі та їхній представник щодо невірної форми укладеного договору не підтверджено ніякими нормами закону. Окрім того, на час укладення договору оренди проводити торги було не потрібно. Окрім того, позивачами не зазначено підстави поновлення строків звернення до суду з вказаним позовом. Окрім того, просять при винесені рішення стягнути з позивачів витрати з надання правової допомоги відповідачу в сумі 3000 грн., які понесені відповідачем [PERSON] Представник третьої особи в особі Ржищівської міської державної нотаріальної контори в судове засідання в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення та телефонограма, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином, а тому суд вважає ухвалити рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Суд, вислухавши представника позивачів, представників відповідачів та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимогах позивачам, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і роз'яснював протягом судового розгляду щодо здійснення їхніх прав, встановлених ЦПК України. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Тобто, відносини з приводу оренди земельної ділянки регулюються як ЦК України так і Законом України «Про оренду землі», який є спеціальним законом по відношенню до загальних норм ЦК України. Стаття 1 Закону України «Про оренду землі» зазначає, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про оренду землі» - договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди, місце розташування та розмір земельної ділянки, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків і порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди, умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцю, існуючі обмеження, обтяження, щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди, відповідальність сторін. Зазначені істотні умови договору передбачені також Типовим договором оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03 березня 2004 року. Відсутність у договорі оренди земельної ділянки однієї з істотних умов цього правочину відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та ст.8 Постанови Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року «Про затвердження порядку реєстрації договорі оренди землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди землі, а також для визнання договору недійсним. Орган державної реєстрації при проведенні державної реєстрації зобов'язаний перевіряти відповідність змісту договору вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Згідно ст. 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Судом встановлено, що 26 грудня 2008 року між Великопріцьківською сільською радою та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки. Згідно договору оренди орендодавець на підставі рішення XIX сесії IV скликання Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 14 березня 2005 року про надання в оренду землі водного дзеркала площею 6,6037 га терміном на 25 років за Актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки водного фонду, які знаходяться в межах села Великі Пріцьки Кагарлицького району Київської області. Об'єктом оренди є землі водного фонду загальною площею 6,6037 га, в тому числі: ставка - 4,3796 га, прибережних смуг - 1,9659 га (сіножаті), гідротехнічних споруд - 0,2582 га. На земельній ділянці є гідротехнічна споруда - земляна гребля. Договір укладено строком на 25 (двадцять п'ять) років відповідно до рішення XIX сесії IV скликання Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 14 березня 2005 року Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити орендодавця про намір продовжити його дію. Даний договір оренди був посвідчений державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Отькало С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5409. Окрім того, договір оренди зареєстрований в Кагарлицькому районному відділі Київської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.02.2009 року за № 040932800001. Тобто, реєстрація зазначеного договору свідчить про те, що договір містить усі необхідні істотні умови та відповідає вимогам діючого законодавства. Згідно акту прийому передачі водного дзеркала 06 січня 2009 року Великопріцьківська сільська рада в особі голови сільської ради передала, а приватний підприємець [PERSON] прийняв виділеного в натурі водного дзеркала згідно плану формування території Великопріцьківської сільської ради. Водне поле не забур'янене, гідротехнічні споруди знаходяться в задовільному стані. Невід'ємними частинами вищезазначеного договору оренди є: схема розміщення земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, розрахунок орендної плати, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання передачі об'єкта оренди, проект відведення земельної ділянки. З документів наданих Ржищівською міською державною нотаріальною конторою вбачається, що пакет документів, які було посвідчено нотаріусом складається з рішення Великопріцьківської сільської ради № 4.1 від 19.12.2008 року про затвердження орендної плати за користування водним фондом та прибережною смугою, технічна документація про нормативну грошову оцінку земельної ділянки водного фонду розташованої на території с. В. Пріськи, що надається в оренду для риборозведення, висновок Відділу містобудування, архітектури та житлово - комунального господарства про погодження проекту із землеустрою та встановлення обмеження (обтяження) на використання земельних ділянок, кадастровий план, викопіювання із матеріалів формування території Великопріцьківської сільської ради , що надається в оренду, розрахунок розміру орендної плати, копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи - Великопріцківської сільської ради, копія свідоцтва про державну реєстрацію ФОП [PERSON], витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, копія ідентифікаційного номеру [PERSON], витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, заява [PERSON] про знання про договір оренди, акт прийому - передачі водного дзеркала та копії квитанцій. Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.. Згідно з частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно ст.. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Згідно ст.. 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом частини першої статті 210 ЦК України договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності. Цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної їх державної реєстрації. Відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державного факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 93 ЗК України). Згідно з ч. 1 ст. 124 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 16 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161- ХІV «Про оренду землі» особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону. В силу норм ст.ст. 1, 2, 20, 25 Закону № 858-ІV земельні ділянки надаються в оренду на підставі розробленої в установленому порядку документації із землеустрою. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ч. 1 ст. 13 Закону № 161- ХІV). Згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотними умовами договору оренди землі (ч. 1 ст. 15 Закону № 161- ХІV). Щодо того, що договір оренди укладений між відповідачами без проведення аукціону, то на винесення рішення сільської ради від 14.03.2005 року, на підставі якого було укладено договір оренди не діяла норма щодо ст.. 124 ЗК України, на які роблять акцент у позовній заяві позивачі. В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивачів та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Положенням ст.ст. 27-30 ЦПК України передбачено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час укладення договору волевиявлення сторін було вільним, його зміст не суперечить Цивільному кодексу та спеціальному Закону «Про оренду землі», сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, зареєстрований у встановленому законом порядку, у судовому засіданні представником позивачів не надано доказів, які б свідчили про недійсність укладеного договору оренди від 26.12.2008 року, тому підстави для задоволення позову відсутні. В судовому засіданні представник відповідача Клапчук Ф.П. та відповідач [PERSON] просили відмовити в задоволення позову як із-за безпідставності, так і в результаті пропуску строків позовної давності. Відповідно до ст. 256, ч. 3 ст. 267 ЦК України, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні не здобуто доказів того, що укладений між відповідачами договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, тобто не здобуто жодної із підстав для визнання договору недійсним, а тому суд приходить до висновку, що позивачами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, у випадку недоведеності позову, суд відмовляє у його задоволенні з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску строків позовної давності. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь позивача не стягуються. Щодо судових витрат відповідача на правову допомогу в сумі 3 000 грн., то суд приходить до висновку про стягнення вказаних витрат з позивачів на користь відповідача виходячи з наступного. Згідно ст.. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пропорційність застосовується, насамперед, коли позов має майновий характер, адже лише вони можуть мати розмір. Водночас правило пропорційності є загальним, а тому повинно застосовуватися як в майнових, так і в немайнових справах. Стосовно витрат на правову допомогу, то відповідно до ст.. 84 ЦК України - це витрати сторони, що вона понесла у зв'язку із оплатою допомоги адвоката. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю сторін. На підтвердження цієї обставини суду слід надати договір про надання правової допомоги та документ, що свідчить про оплату гонорару. Це можуть бути квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. У постанові від 01 жовтня 2002 року у справі № 30/63 Верховний Суд України звертає увагу на те, що судові витрати за участю адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, якій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стосовно представництва в судових засіданнях, то відповідно до п. 2 ст. 84 ЦПК України розмір такої компенсації з урахуванням справи визначається судом. Відповідно до Закону України «Про адвокатуру» ця оплата здійснюється на підставі угоди між громадянином та адвокатом. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачені такі граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу - якщо компенсації сплачуються іншою стороною, а саме: у ст. 1 цього ж Закону визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, а з 01.01.2017 року не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно договору про надання правової допомоги від 23.12.2016 року, який був укладений між [PERSON] та адвокатом Клапчуком Ф.П., з якого адвокат прийняв на себе зобов'язання на представництво її інтересів та надання правової допомоги у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району, [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Ржищівська міська державна нотаріальна контора про визнання договору оренди недійсним та скасування його державної реєстрації. Згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3038/10 від 29.12.2005 р. Клапчук Ф.П. має право на зайняття адвокатською діяльністю. Квитанцією про оплату послуг від 05.01.2017 р. підтверджено проведення оплати в сумі 3000 грн. 00 коп. Згідно розрахунку вартості надання правової допомоги він складається з наступного: 1102 грн. 40 коп. за правовий аналіз документів, 1653,60 грн. і 640 грн. за представництва в судових засіданнях, а всього 3120,40 грн., а договірна ціна 3 000 грн. 00 коп.. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року установлено розмір мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн. 00 коп. і було проведено одне судове засідання протягом 1 год. 50 хв. і становить 1 173 грн. 33 коп. Згідно України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.01.2017 року установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 1600 грн. 00 хв. і проведено 1 судове засідання за 1 год. і становить 640 грн. 00 коп., а всього за період з 01.12.2016 року по 05.01.2017 року проведено 2 судових засідання на загальну суму 1813 грн. 33 коп. Окрім того, за правовий аналіз документів та підготовку висновку щодо можливості способу захисту відповідач просить стягнути з позивача 1102 грн. 40 коп., то вказаний розрахунок необхідно зробити наступний: згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року установлено розмір мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн.00 коп. і 2 год. становить 1280 грн. 00 коп. Оскільки відповідач [PERSON] просить суд стягнути з позивачів за представництво його інтересів в судових засіданнях в сумі 2 293,60 грн. та 1102,40 грн. за правовий аналіз документів, а зроблений судом розрахунок становить відповідно 1813 грн. 33 коп. та 1280 грн. 00 коп., тому судові витрати відповідача [PERSON] за представництво інтересів у суді та за правовий аналіз документів складають 3 000 грн. 00 коп. Оскільки судом у задоволенні позовних вимогах позивачам відмовлено, тому з позивачів на користь відповідача слід стягнути судові витрати в сумі 3 000 грн. 00 коп., тобто з кожного позивача на користь відповідача по 1 500 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed