Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з вищевказаним цивільним позовом до Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, треті особи: голова Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області [PERSON], комунальне підприємство "Кардаш". У позові [PERSON] просив визнати неправомірним та скасувати: - п.5 рішення Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області VII скликання за № 102 від 17.06.2016, яким відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на виготовлення детального плану та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - п.2 рішення Сьомої сесії Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області VII скликання № 136 від 07.09.2016, яким земельну ділянку площею 0,3614 га було закріплено за громадою сільської ради як місце відпочинку, купання та риболовлі; - Рішення ХV Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 318 від 12.07.2017, яким земельну ділянку орієнтовною площею 0,7 га виділено КП «Кардаш» для облаштування під місце купання, відпочинку та риболовлі - в частині виключення земельної ділянки площею 0,25 га по [ADDRESS] . Також, [PERSON] просив визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 0,25 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); зобов`язати Великокардашинську сільську раду Голопристанського району Херсонської області надати громадянину України [PERSON] дозвіл на виготовлення детального плану та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га, яка розташована по [ADDRESS] у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 28.08.2018 ухвалою судді Голопристанського районного суду Херсонської області Охтень А.А. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.10.2018 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Заборонено Великокардашинській сільській раді Голопристанського району вчиняти дії, пов`язані зі зміною цільового призначення, відчуженням та надання у користування іншим особам, земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] , та яка на теперішній час перебуває у володінні КП «Кардаш». 22.12.2018 справа прийнята до провадження суддею Данилевським М.А. і призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 06.02.2019 в задоволенні заяви заступника керівника Новокаховської місцевої прокуратури про вступ у справу для представництва інтересів держави на стороні Великокардашинської сільської ради Голопристанського району відмовлено, оскільки прокурором не доведено причин та підстав, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом - Великокардашинською сільською радою. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що на початку 2016 року ним було подано заяву до Великокардашинської сільської ради про відведення із комунальної власності сільської ради у його власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3614 га, яка знаходиться по [ADDRESS] з цільовим призначенням: під забудову, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області VII скликання № 102 від 17.06.2016 відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви щодо відведення у власність земельної ділянки. Підставою для відмови стало посилання відповідача на те, що земельні ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі та не може, згідно чинного законодавства, відводитися у власність. Відповідно до положень ст. 88 Водного Кодексу України прибережні захисні смуги навколо річок уздовж урізу води (у меженний період) встановлюються шириною 25 метрів. З картографічних даних знімків Google, Яндекс та Публічної кадастрової карти України вбачається той факт, що від урізу води до межі земельної ділянки, яка передбачалась до виділення наявні 25 м., а оскаржуване рішення сільської ради не містить посилань на те, в який спосіб та на підставі якої документації було встановлено відсутність необхідної відстані 25 метрів від урізу води, тому вказане рішення є неправомірним і підлягає скасуванню. Крім того, підтвердженням наявності 25 м від урізу води є кадастрова (горизонтальна) зйомка земельної ділянки по [ADDRESS] станом на 13.08.2018 виконана ДП «ХЕРСОНГЕОІНФОРМ» на замовлення позивача (а.с. 68-72). Позивач також просить скасувати інші рішення сільської ради, оскільки їх прийняття перешкоджає реалізації його права на придбання у власність конкретної земельної ділянки. Представник відповідача - Великокардашинської сільської ради - Чухрай В.М. позовні вимоги не визнав та пояснив, що земельною комісією було проведено перевірку та надано рекомендацію про відмову в передачі у власність вказаної земельної ділянки заявнику [PERSON] , оскільки вона знаходиться у прибережній захисній смузі від урізу води - Кардашинського лиману, що передбачено діючим Земельним та Водним Кодексами. Тому відмова є правомірною. У зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка знаходиться у прибережній захисній смузі, сільська рада вирішила передати її комунальному підприємству «Кардаш» для облаштування зони відпочинку та ловлі риби. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - Великокардашинської сільської ради - Хижняков А.В. позовні вимоги не визнав та пояснив, що село Кардашинка північніше омивається малою річкою «Чайка», яка впадає в озеро «Кардашинський лиман» (площею більше 3,0 га) згідно Публічної кадастрової карти України. Станом на час розгляду справи відсутня проектно-технічна документація встановлення прибережної захисної смуги у с. Кардашинка, тому сільська рада керується вимогами ст. 88 Водного кодексу України, де зазначено, що для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3,0 га - прибережна захисна смуга становить 25 метрів. Надана в судове засідання кадастрова (горизонтальна) зйомка земельної ділянки по [ADDRESS] виконана ДП «ХЕРСОНГЕОІНФОРМ» не може бути прийнята до уваги судом виходячи з наступного. При виконанні зйомки геодезист прив`язується до протоки озера Кардашинський лиман, хоча згідно Публічної кадастрової карти України не визначено точку, в якій мала річка Чайка впадає в озеро Кардашинський лиман, а тому остаточно встановити прибережну захисну смугу неможливо, оскільки земельна ділянка, на яку претендує позивач, знаходиться між річкою Чайка та озером Кардашинський лиман. Крім того, представник відповідача Чухрай В.М. заявив клопотання про відмову в задоволенні позову та закриття провадження у справі посилаючись на те, що спір не є цивільно-правовим, а відносини, що виникли між позивачем [PERSON] та Великокардашинською сільською радою є публічно-правовими, а тому даний спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Щодо заявленого клопотання представника відповідача Чухрая В.М. щодо адміністративної юрисдикції спору, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. За пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною шостою статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. На підставі частини сьомої цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Конституційний Суд України в Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень. Як установлено матеріалами справи, [PERSON] звернувся до Голопристанського районного суду з позовом до Великокардашинської сільської ради, в якому просив зобов`язати сільраду надати йому дозвіл на виготовлення детального плану та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га, яка розташована по [ADDRESS] у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з подальшою передачею її у власність. При цьому в матеріалах справи немає жодних доказів, що свідчать про набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. Отже, виникнення спірних правовідносин обумовлено протиправними, на думку позивача, діями відповідача при вирішенні питання щодо передачі земельної ділянки у власність, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції як органу місцевого самоврядування, тому законність таких дій (бездіяльності) підлягає перевірці адміністративним судом. Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня, 30 травня та 28 листопада 2018 року у справах № 536/233/16-ц (провадження № 14-5зц18), № 127/16433/17 (провадження № 11-461апп18) та № 820/4219/17 (провадження № 11-1029апп18) відповідно. При цьому згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування (постанова від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16 (провадження 11-986апп18)). Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Відтак правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб (постанова від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18)). Зазначене також повністю узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №308/10112/16-а. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 у справі №654/2783/17 рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 25.01.2018 про відмову у скасуванні рішень Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області про відмову у наданні дозволу на виготовлення детального плану та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд скасовано, прийнято нову постанову про закриття провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, сільського голови [PERSON] про визнання рішень неправомірними, через непідсудність даного спору судам адміністративної юрисдикції. Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопад 1950 року (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24) ЄСПЛ закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України»), зокрема пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади. ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції. Одеський апеляційний адміністративний суд 05.07.2018 виніс постанову, якою закрив провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом [PERSON] до Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, сільського голови [PERSON] про визнання рішень неправомірними, з посиланням, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а належить до юрисдикції цивільного суду. Відтак, задоволення клопотання представника відповідача Чухрая В.М. та прийняття судом рішення про закриття провадження у справі за аналогічними вимогами через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Зазначене повністю підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 листопада 2018 року у справа № 401/2020/17-ц. Тому справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства. Так судом в ході розгляду справи було встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області із заявою про надання йому дозволу на виготовлення детального плану та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] у його власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Рішенням Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області VII скликання за № 102 від 17.06.2016 р., зокрема п. 5, [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на виготовлення детального плану та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] у його власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, оскільки вказана земельна ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі і, згідно положень ст. 88 Водного Кодексу України прибережні захисні смуги навколо річок уздовж урізу води (у меженний період) встановлюються шириною 25 метрів, а тому не може відводитися у власність. Вказане рішення було прийнято сільською радою на підставі рекомендації постійної комісії з земельних питань, екології та охорони навколишнього середовища Великокардашинської сільської ради та протоколу № 5 вказаної комісії. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст. 4 ВК України, п. «а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1 ст. 84 ЗК України, землі під водними об`єктами, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до положень ст. 88 ВК України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (далі Постанова № 486), Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року (далі Наказ № 434), розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об`єктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, збереження водних об`єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного Кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено, що ділянка щодо якої він просить надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою не знаходиться в межах водоохоронної зон та прибережної захисної смуги, а отже, не доведено неправомірність відмови Великокардашинською сільською радою у наданні дозволу на виготовлення детального плану та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Клопотань про призначення експертизи щодо знаходження чи незнаходження ділянки в межах водоохоронної зони та прибережної захисної смуги позивачем не заявлялося, а відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. З огляду на вище наведене, позовні вимоги в частині визнання неправомірним та скасування рішень сільської ради про закріплення спірної земельної ділянки за сільською радою та про передачу вказаної земельної ділянки комунальному підприємству є безпідставними та необґрунтованими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed