Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ясногорівської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є дружиною [PERSON], якому на підставі договору дарування від 13.12.2001 року належав житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок, надвірні споруди, а також земельна ділянка, на якій вони розташовані, належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. При укладенні договору дарування між [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка, на якій розташоване зазначене домоволодіння, до договору дарування включена не була. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивачка прийняла спадщину, однак у свідоцтві про право на спадщину за заповітом в число спадкового майна включено тільки домоволодіння. На підставі ст.377 ЦК України позивачка просить суд визнати право власності на земельну ділянку, площею 1210 м2, розташовану за адресою [ADDRESS]. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що зазначена земельна ділянка не є власністю селищної ради та до земель запасу не зараховувалась. Вислухав пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори Соловйовою С.С., [PERSON] є спадкоємцем житлового будинку [ADDRESS] із дворовими будівлями та спорудами та земельної ділянки розміром 1210 м2, що знаходяться у [ADDRESS](а.с.10). Як вбачається з договору дарування, виданого 13.12.2001 року державним нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори Соловйовою С.С., за реєстровим № 2667, [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с.25). Чоловік позивачки, [PERSON], помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.15). Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.05.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Краматорської державної нотаріальної контори Костюковою Н.С., [PERSON] є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] - житлового будинку [ADDRESS] із дворовими будівлями та спорудами, що знаходяться у [ADDRESS](а.с.11). Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право приватної власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також, відповідно до ст. 395 ЦК України, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) та право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни меж цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки та свідоцтвом про право на спадщину (ч.1 і ч.2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу пор передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акту на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 126 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Судом встановлено, що за життя спадкодавцю [PERSON] не передавалась у приватну власність спірна земельна ділянка, тому відповідно до ст. 126 ЦК ця земельна ділянка не переходить у порядку спадкування до позивачки [PERSON] Будь-яких доказів про належність [PERSON] спірної земельної ділянки суду не надано. Як визначено статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. На земельну ділянку, що перевищує визначені статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України розміри, право власності виникає на загальних підставах та у порядку, визначених чинним законодавством. Порядок передачі у власність громадянам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 ЗК України. Згідно з частинами першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії. Таким чином, виникнення права власності на об'єкти нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного укладення угоди щодо земельної ділянки. Обов'язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю, серії І-ДН № 054858 від 14.06.1999 року на підставі рішення Ясногорівської селищної ради від 07.04.1999 року земельна ділянка площею 911 м2, розташована на території [ADDRESS], передана у власність [PERSON] для обслуговування жилого будинку та господарських будівель. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2536 (а.с.22). Відповідач - Ясногорівська селищна рада не є власником спірної земельної ділянки. Між відповідачем та позивачкою немає спору щодо права власності на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS]. Тому Ясногорівська селищна рада не є належним відповідачем у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити у справі іншу особу як співвідповідача. Тобто, з моменту набуття законної сили Законом № 2453 - VI від 07.07.2010 року - з 30 липня 2010 року суд не може за власною ініціативою замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справу іншу особу в якості співвідповідачів, це можливо лише за клопотанням позивача. Під час розгляду справи судом було роз'яснено позивачу його право на подання клопотання про заміну неналежного відповідача у справі, але таких клопотань від імені позивача під час розгляду справи заявлено не було. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно до тих відповідачів, які зазначені в ньому. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, враховуючи те, що позивачем позов заявлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Ясногорівської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed