Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про визнання недійсним договору купівлі-продаж. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначає,\~щоквартира номер [ADDRESS] належала її матері [PERSON] . [INFO] на праві власності на підставі договору №15702 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею 22.07.1996 року та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №2 допк., на стор. 204, за реєстровим номером 64, в якій вона була і зареєстрована. У вказаній квартирі з 21.03.2011 був зареєстрований і її онук [PERSON] , який проживав в квартирі до та після смерті бабусі. 23.09.2013 [PERSON] склала заповіт на ім`я позивачки. [INFO] її мати померла і вона є правонаступником дій померлої матері. 22 вересня 2016 року [PERSON] уклала з відповідачкою, яка доводиться дружиною її сина [PERSON] та її невісткою договір купівлі-продажу спірної квартири. Вказаний договір оспороювався матір`ю, так як покійна мати вважала , що уклала цей договір внаслідок помилки. Вважала , що укладає договір довічного утримання, а фактично уклала договір купівлі-продажу квартири. Вважає, що договір №15702 від 22.07.1996 року купівлі-пролажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею та в Одеському міському бюро технічної інвентаризації є недійсним. так як цивільним кодексом УРСР, яка діяла на той час передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). За цих підстав такий договір не відповідав вимогам Закону і подальше відчудження вказаного нерухомого майна порушує її право власності, а саме вступ до спадщини на підставі заповіту. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.. У підготовчому засіданні 25.08.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка та її представник не з`явились, неодноразово надавали клопотання про відкладення розгляду справи, проте суд визнав неявку позивача з неповажних причин. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив у задоволені позову відмовити, застосувати строки позовної давності, в матеріалах справи наявний відзив відповідно до якого відповідач посилається на те, що позивачка стверджує, що після смерті матері [PERSON] вона є правонаступником дій померлої, однак підтверджуючих документів щодо правонаступництва до позову не надано. Позивача ставить під сумнів та стверджує, що договір купівлі-продажу № \~ \~ \~ \~15702 від 22.07.1996 укладений з порушенням діючого на той час законодавства. Проте із-за відсутності документів, що підтверджують її правонаступництво [PERSON] , позивачка не вправі оскаржувати такі дії та рішення. Більше того у вимогах позовної заяви взагалі питання про скасування чи іншого стосовно договору купівлі-продажу № 15702 від 22.07.1996 позивачкою не ставиться. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено,\~що [PERSON] .\~ [INFO] \~належала на праві власності квартира номер [ADDRESS] на підставі договору №15702 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею 22.07.1996 року та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №2 допк., на стор. 204, за реєстровим номером 64, в якій вона була і зареєстрована. 23.09.2013 [PERSON] склала заповіт на ім`я позивачки. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] . 22 вересня 2016 року [PERSON] уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] . Доказів того, що [PERSON] прийняла спадщину та є правонаступником померлої [PERSON] судові позивачем не надано. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.09.2017 року, позивач зазначив, що вказаний договір підписаний її матір`ю під впливом помилки, вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а фактично уклала договір купівлі-продажу. Крім того, позивач зазначила, що договір купівлі-продажу, зареєстрованій на товарній біржі, не був укладений відповідно до вимог законодавства, тобто нотаріально посвідчений, тому при оформленні спірного договору дарування мало місце порушення "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України". Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року [PERSON] помилялась щодо природи укладеного договору, вважаючи, що посвідчує у нотаріуса договір довічного утримання. Так в договорі купівлі-продажу від 22.09.2016, який позивач просив визнати недійсним, зазначено, що відчужувана квартира належить [PERSON] на праві власності на підставі договору № 15702 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеської товарною біржею 22.07.1996 року та зареєстрованому в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі 2допк., на стр 204, за реєстровим номером 64. Крім того, в договорі купівлі-продажу від 22.09.2017 зазначено, що сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Спірний договорі купівлі-продажу від 22.09.2016 підписаний сторонами, справжність підпису [PERSON] в судовому засіданні не оспорювалась. Таким чином, виходячи з віку [PERSON] на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016, рівня освіченості, життєвого досвіду, стану здоров`я, те, що на час дарування вона читала та підписувала договір, обставини, щодо яких, як стверджує позивач її матір помилялась, продаючи квартиру, нею не доведено. Також не є підставою для задоволення позову і посилання в ньому на те, що при оформленні спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 мало місце порушення «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на момент посвідчення нотаріусом оспорюваного договору купівлі-продажу від 22.09.2016, оскільки договір купівлі-продажу квартири № 15702 від 22.07.1996 року, зареєстрований на товарній біржі, не був посвідчений нотаріально. Так, відповідно дост.15 Закону України «Про товарну біржу» (який був чинним на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 15702 від 22.07.1996 року) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. За умовами договору № 15702 від 22.07.1996 року, згідно ст. 15 Закону України «Про Товарну біржу», даний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на Одеській товарній біржі та не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню. Крім того, посилання в позові на недотримання форми договору купівлі-продажу, передбаченої ст. 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) судом до уваги не приймаються, оскільки за даною нормою договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Ця норма цивільного права не поширюється на договори купівлі-продажу квартир. Відповідно до п. 1.2 Глави 2 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема,договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.4 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, виходить, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Згідно положень ч. 2\~ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року\~якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~- якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Отже, укладений договір купівлі-продажу № 15702 від 22.07.1996 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі цілком відповідав вимогам закону, який був чинний на той час та недійсним вказаний договір ніким не визнавався. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частинами третьою, четвертою\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачем до ухвалення судом рішення заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав),а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Встановивши, що [INFO] померлою [PERSON] було подано позов про визнання спірного договору недійсним, і позивачці було відомо про цей позов, суд прийшов до висновку, що саме з цього моменту слід обчислювати перебіг строку позовної давності, оскільки доказів того, що позивачка дізналась раніше про наявність спірного договору немає. Враховуючи викладене, заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позовну заяву подано в межах строку позовної давності. Враховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази,

Outcome: dismissed