Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

04 травня 2018 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до Служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, треті особи: [PERSON], Центр соціального захисту дітей, молоді та спорту про скасування висновку про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 02.08.2008 перебуває у шлюбі з [PERSON], проте спільних дітей не мають. Рішенням виконавчого комітету Фастівської міської в 2013 році сім'ї [PERSON] надано статусу прийомної сім'ї, а 25 липня 2016 року між ними та виконавчим комітетом укладено договір про влаштування дитини [PERSON] на виховання та спільне проживання у прийомній сім'ї. Позивач вказує, що він та його дружина 08 лютого 2018 року звернулись до служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради із заявою про реєстрацію їх кандидатами на усиновлення та надали всі необхідні документи, в тому числі довідку про стан його здоров'я згідно установленої форми, за якою він може бути усиновлювачем. Однак, перевищуючи свої службові повноваження, начальник служби не витребувала не передбачені п.22 Постанови КМУ № 905 «Про затвердження Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей» документи, а саме довідку МСЕК за 2003 рік, на підставі якої, не будучи фахівцем в області медицини, зробила власні самостійні висновки щодо його стану здоров'я та створила перешкоди у всиновленні ним та його дружиною дитини. Крім того, позивач зазначив, що одночасно в порушення встановленого порядку та процедури всиновлення дітей, керівник служби у справах дітей та сім'ї, нехтуючи їх переважне право на всиновлення, вчинила дії на користь інших осіб, які виявили бажання всиновити їх прийомну доньку [PERSON], внаслідок чого був затверджений висновок про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам малолітньої дитини-сироти [PERSON], подружжям [PERSON]. Позивач вважає, що цей висновок не відповідає інтересам дитини, дії, які передували наданню висновку службою у справах дітей виконавчого комітету Фастівської міської ради вчинялись в порушення встановленого порядку, що стало підставою для звернення до суду з вимогами його скасувати. В судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення аналогічні викладеним в позові, просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради у відзиві заперечувала проти заявлених вимог, вказавши, що малолітня дитина-сирота [PERSON] перебуває на первинному обліку у службі у справах дітей та сім'ї. Відповідно до заяви прийомних батьків [PERSON] та [PERSON], наказу служби у справах дітей та сім'ї від 12.08.2016 № 26 було визначено тимчасове влаштування дитини в прийомній сім'ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача вказує, що в силу положень законодавства [PERSON] та [PERSON] є прийомними батьками, а не опікунами, тому норма ст. 67 Цивільного Кодексу України є безпідставною у позовних вимогах [PERSON] також вказує, що дійсно 08.02.2018 прийомні батьки [PERSON] та [PERSON] подали заяву до служби у справах дітей та сім'ї про реєстрацію їх (як подружжя) як кандидатів в усиновлювачі дівчинки віком від 0 до 5 років, але на момент здійснення процедури усиновлення іншими особами подружжя [PERSON] не були зареєстровані як кандидати в усиновлювачі. Крім того, у поясненнях до відзиву представник служби зазначила, що висновок про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини - це документ разової дії, це обґрунтована відповідь громадянам на заяву про усиновлення дитини, оригінал висновку з відповідними документами видається заявникам, тобто висновок про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини є особистим документом і не може бути скасований. В судовому засіданні представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представники відповідача органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, вказували на необхідність їх задоволення, оскільки 08 лютого 2018 року прийомні батьки [PERSON] та [PERSON] подали заяву до служби у справах дітей та сім'ї про реєстрацію їх (як подружжя) яккандидатів в усиновлювачі дівчинки віком від 0до 5 років. До вказаної заяви ними були долучені всі документи, які передбачені Постановою КМУ від 08.10.2008 №905 «Про ствердження Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей». Згідно переліку, до заяви також долучено довідку МСЕК від 06.03.2018р., серія АВ №0778886 в заключенні якої вказано «потребує постійної сторонньої допомоги, але не потребує постійного стороннього догляду», що має остаточне ствердження лікарів «усиновлювачем бути може», так як його захворювання не підпадає під хвороби, перелік яких затверджений МОЗ, щодо осіб, які не можуть бути усиновлювачами. Проте, представниками Служби було взято до уваги довідку МСЕК (старого зразка) 2003 року, яку витребували у родини додатково, під час обстеження житлово-побутових умов родини, тобто такі дії з боку фахівців Служби є неправомірними, адже витребування у заявників документів, які не передбачені законодавством є перевищення повноважень та є порушенням ст.19 Конституції України. Такі дії призвели до того, що службою у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради в супереч чинного законодавства не було поставлено на облік як кандидатів на усиновлювачі сім'ю [PERSON] та не було надано обґрунтованої відмови. Натомість начальником служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради [PERSON] в перевищення своїх службових повноважень було включено у висновок про доцільність усиновлення малолітньої дитини-сироти [PERSON] сім'єю [PERSON]. інформацію про те, що [PERSON] не може бути кандидатом в усиновлювачі та на підставі цього було надано позитивний висновок сім'ї [PERSON]. щодо доцільності усиновлення. Даними діями прийомного батька [PERSON] було позбавлено права та можливості здійснювати усиновлення. Крім того, перш ніж розпочати процедуру усиновлення дитини іншою родиною, Служба повинна була поінформувати прийомних батьків щодо правових аспектів усиновлення (правових підстав для усиновлення дівчинка набула 14.12.2017 після постановки її Службою на облік дітей, що підлягають усиновленню), попередити родину про наявність чи відсутність кандидатів на усиновлення і лише у разі відмови прийомних батьків проводити заходи щодо пошуку іншої родини для усиновлення [PERSON]. Крім того, відповідач вказує, що згідно протоколу допиту співробітника служби у справах дітей [PERSON]., дитина не перебувала на регіональному обліку взагалі, а вперше, анкета для її постановлення на облік була направлена лише 02.02.2018р., але була повернута. Тобто, процедура усиновлення могла бути здійснена лише кандидатами місцевого обліку. В судовому засіданні представники відповідача просили позовні вимоги задовольнити, скасувавши оскаржуваний висновок. Треті особи [PERSON] та представник Центру соціального захисту дітей, молоді та спорту в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно пенсійного посвідчення [NUMBER], [PERSON] має 1 групу інвалідності /а.с.1/. Рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради від 20 червня 2013 року за № 228, вирішено створити прийомну сім'ю гр.[PERSON] та [PERSON], які мешкають за адресою: [ADDRESS] /а.с.14/. Згідно договору про влаштування дитини на виховання та спільне проживання у прийомній сім'ї, укладеного 25 серпня 2016 року між виконавчим комітетом Фастівської міської ради та [PERSON], [PERSON], виконавчий комітет Фастівської міської ради передає, а прийомні батьки [PERSON], та [PERSON] приймають на спільне проживання дитину [PERSON], [INFO] /а.с.16/. 19 лютого 2018 року виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області був затверджений висновок про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам малолітньої дитини-сироти [PERSON], [INFO], відповідно до якого її усиновлення кандидатами в усиновлювачі, подружжям [PERSON] є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей /а.с.80-82/. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилався на те, що оскаржуваний висновок був затверджений на підставі даних, які зібрані службою у справах дітей та сім'ї всупереч встановленого порядку та процедури всиновлення дітей, не врахувавши його переважне право на всиновлення, що має істотне значення для вирішення питання доцільності та відповідності інтересам дитини всиновлення її іншими особами, внаслідок чого ці особи набули право на всиновлення його прийомної доньки [PERSON]. Згідно з п. 2, 4, 6, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» умови усиновлення слід розуміти як установлені сімейним законодавством України вимоги, додержання яких є обов'язковим під час здійснення зазначеного юридичного акта. Під час підготовки до розгляду справи про усиновлення малолітньої чи неповнолітньої дитини суддя повинен вирішити питання про участь у цій справі як заінтересованих осіб відповідного органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду висновок про доцільність усиновлення та його відповідність інтересам дитини, а уповноважений орган виконавчої влади надає дозвіл на усиновлення дитини. Вирішуючи заяву по суті, суд зобов'язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона необхідна); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб'єктом усиновлення і чи виконано вимоги ч. 1-3 ст. 218 СК щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 6. ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, наведені приписи законодавства указують на те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності усиновлення не має обов'язкового та наперед встановленого характеру для суду при розгляді справи про усиновлення дитини і він відіграє лише допоміжну роль при вирішенні питання про наявність підстав для усиновлення та збиранні цим компетентним органом і судом усіх відомостей про проживання та виховання дитини, а тому у суду в даному випадку немає підстав для оцінки правомірності наданого оскаржуваного висновку, оскільки правова оцінка спірному висновку повинна надаватися судом, у провадженні якого перебуває справа про усиновлення малолітньої дитини-сироти [PERSON], який перевіряє і приймає про наявність підстав для усиновлення дитини. Висновок виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини, є дорадчим та самостійно не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у осіб щодо набуття статусу батьків малолітньої дитини [PERSON]. Суд відхиляє посилання позивача на факт перевищення службових повноважень посадовими особами служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради призвели до порушення його прав бути усиновлювачем дитини, оскільки служба у справах дітей та сім'ї не є органом опіки і піклування, її повноваження визначені дорадчою функцією, а рішення служби як колегіального консультативно-дорадчого органу, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов'язкового характеру. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про усиновлення. Із зазначених [PERSON] підстав та предмету позову вбачається, що предметом стала фактично правомірність складання висновку про доцільність усиновлення при наявності прийомних батьків, які мають переважне перед іншими право на усиновлення дитини. З цього приводу суд зазначає, що питання, пов'язані з встановленням кола осіб, які виявили бажання усиновити дитину і наявності у будь - кого з них переважного права на усиновлення вирішує суд, який розглядає справу про усиновлення. Фактично оскаржуючи висновок органу опіки та піклування позивачем ініціюється процедура повторного юридичного аналізу доказу, тобто його переоцінки у не процесуальний спосіб в спорі про оскарження висновку органу опіки та піклування про доцільність усиновлення дитини. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 5 ЦПК України встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту порушеного права та інтересу міститься в ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, стаття 5 ЦПК України не обмежує суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяє, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений в нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому. При цьому слід враховувати, що суд в такому випадку не повинен припускатись порушення передбаченого статтею 2 ЦПК принципу диспозитивності (права особи на власний розсуд розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору), оскільки діє відповідно до викладеної в позові вимоги особи, яка звернулася до суду. Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул'янов проти України)). Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Матеріали справи свідчать про те, що висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 19 лютого 2018 року про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам малолітньої дитини-сироти [PERSON] кандидатами в усиновлювачі, подружжям [PERSON] є лише доказом у цивільній справі про усиновлення, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. З урахуванням викладеного, вимога про скасування висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам малолітньої дитини-сироти [PERSON] подружжям [PERSON] не може бути самостійним способом захисту, такий висновок не є обов'язковим для суду, оцінюється судом як один із доказів, не є актом індивідуальної дії, який може бути визнаний неправомірним або скасований судом. Доводи позивача про те, що відповідачемСлужбою у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради при підготовці оскаржуваного акта були допущені численні порушення, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу з тих підстав, що оскаржуваний висновок не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо батьківських прав до дитини, він не порушує прав та обов'язків жодного з батьків, а може бути лише доказом, якому суд при розгляді справи надає оцінку, може погодиться чи не погодиться з ним. Суд також вважає за необхідне вказати, що у залежності від контексту термін "адміністративний акт" може мати різні розуміння, означаючи, наприклад, індивідуально-правові акти, або як індивідуальні, так і нормативно-правові акти. Усі нормативні акти мають певні часові, територіальні межі свого існування і дії, а також поширюються на визначене коло осіб. За загальним правилом, адміністративні акти застосовуються до відносин, що мали місце в період від введення їх у дію до втрати ними сили. Таким чином, з моменту набрання чинності новими адміністративними актами, куди відносяться й індивідуально-правові акти, попередні автоматично втрачають свою чинність, що убезпечує громадян відсутністю будь-якої плутанини у дотриманні та виконанні закладених в цих актах норм. Відповідно до п. 75 Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 р. № 905, якщо кандидати в усиновлювачі протягом місяця від дати отримання висновку не звернулись до суду із заявою про усиновлення дитини, вважається, що вони відмовились від усиновлення. Наведені положення законодавства встановлюють часові межі існування такого акту, як висновок про доцільність усиновлення - тридцять днів з моменту його отримання, за умови звернення до суду, тобто місячний термін для реалізації вказаного акту. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, постановою Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року було скасоване рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2018 року, відмовлено у задоволені заяви [PERSON], зацікавлені особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, Фастівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області про усиновлення малолітньої дитини-сироти [PERSON] /а.с.85-90/. Оскаржуваний висновок був доказом по зазначеній справі, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З наведеного вбачається, що оскаржуваний висновок був реалізований, тобто свою доказову функцію у справі про усиновлення виконав та після набрання законної сили рішенням суду зі спірного питання - втратив чинність, оскільки є актом одноразового застосування, він вичерпав свою дію фактом його виконання/реалізації, а тому не може бути скасований після його виконання. Аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, суд приходить до висновку, що скасування (або відмова в цьому) оскаржуваного висновку не несе в собі будь-яких правових наслідків, оскільки сам по собі не встановлює, не змінює, та не припиняє будь-яких прав та обов'язків сторін, не має обов'язкового характеру для суб'єктів цих відносин, тому суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права, що обумовлює безпідставність заявлених вимог, наслідком чого є відмова у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed