Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що вказане житлове приміщення належить до державного житлового фонду, у 1990 році на підставі ордеру квартиру було надано його діду [PERSON] та [PERSON] , які вже померли. На даний час наймачем квартири є позивач. Відповідач, хоч і зареєстрований в даному житловому приміщенні, однак, починаючи з 1999 року не проживає за вказаною вище адресою, особистих речей [PERSON] там не має, останній не приймає участі у витратах на утримання квартири та уникає спілкування з позивачем, жодні перешкоди у користуванні спірним житлом відповідачу не чиняться. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 04.08.2020 року справу після повторного автоматизованого розподілу прийнято до провадження судді [PERSON] та призначено підготовче судове засідання. 30.10.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, наведених в позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, пояснивши, що зареєстрований у спірній квартирі, проживав там тривалий час, в житловому приміщенні залишились його особисті речі та меблі, він регулярно оплачує комунальні послуги, бажає у подальшому проживати там. Зазначив, що позивач зареєструвався в квартирі без його згоди, після чого було замінено замок у вхідних дверях квартири, [PERSON] не дає відповідачу ключ для виготовлення його дубліката, перешкоджає йому потрапити до квартири. Від Іршанської селищної ради Хорошівського району Житомирської області та комунального підприємства «Іршанське комунальне підприємство» надійшли заяви про розгляд справи без участі представників, позовні вимоги підтримують, не заперечують проти їх задоволення. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Іршанської селищної ради від 28.11.1990 року №131 [PERSON] видано ордер №994 від 07.12.1990 року на квартиру [ADDRESS] . До складу сім`ї входила також його дружина - [PERSON] . Вказане підтверджується копією ордера (а.сп.9). За змістом позовної заяви [PERSON] померла [INFO] . Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до довідки №163/02-26 від 05.09.2017, виданої Іршанською селищною радою, та відповіді на запит суду від 14.05.2019, наданої комунальним підприємством «Іршанське комунальне підприємство», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: з 26.01.1999 року - [PERSON] , [INFO] , та з 10.03.2016 року - [PERSON] , [INFO] (а.сп.8, 50). Також за вказаною адресою зареєстрована дочка позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою №248/08-26 від 20.08.2020, виданою Іршанською селищною радою (а.сп.99). 20.01.2017 між [PERSON] та КП «Іршанське комунальне підприємство» укладено договір про надання послуг з утримання квартири [ADDRESS] (а.сп.4). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання №42 від 29.08.2017 року гр. [PERSON] в квартирі за вищевказаною адресою не проживає. Відповідно до довідки бухгалтерії КП «Іршанське комунальне підприємство» від 14.05.2019 року вартість послуг за проживання в квартирі в період з березня 2016 року по березень 2019 року складає 4090.79 гривень, зокрема: [PERSON] сплачено 1320,00 грн (травень 2017 р. - 120,00 грн, вересень 2017 р. - 200,00 грн, березень 2019 р. -1000,00 грн), [PERSON] сплачено 1706,45 грн (січень 2018 р. - 528,00 грн, з лютого 2018 р. по квітень 2019 р. 1178,45 грн), решта суми сплачена [PERSON] . Крім того, оплата [PERSON] комунальних платежів за квартиру протягом січня 2018 року по лютий 2021 року підтверджена копіями розрахункових чеків по рахунку № [NUMBER] та відповідними квитанціями (а.сп.37-40, 107-105). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач тривалий час (більше 15 років) не проживає в квартирі [ADDRESS] , їм не відомо, що позивачем чиняться перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, після смерті [PERSON] (з початку 2017 року) в квартирі ніхто не проживає. Крім цього, свідок [PERSON] повідомила, що в квартирі залишились деякі меблі (ліжко, тумба, сервант), які належать [PERSON] , останній бажає проживати в цьому житлі, комунальні послуги оплачує як позивач так і відповідач. Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання №357/02-41 від 28.11.2018 року гр. [PERSON] зареєстрований в квартирі за вищевказаною адресою, після смерті [PERSON] в квартирі ніхто не проживає. Зі змісту листа [PERSON] від 24.12.2018 року, він звертався до голови Іршанської селищної ради за отриманням інформації - на якій підставі [PERSON] без його згоди був зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 23.01.2019 року відповідач звертався до голови Іршанської селищної ради з проханням допомогти потрапити до квартири за вищевказаною адресою, що підтверджується копією листа (а.сп.73). В листі також зазначено, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована у вказаній квартирі. Відповідно до статті 47 Конституції України і частини третьої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. У силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого непроживання. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). В ході судового розгляду з`ясовано, що [PERSON] , починаючи з 1999 року зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Спірні правовідносини виникли у 2017 році, після смерті [PERSON] , якому квартира належала на підставі ордера на житлове приміщення №994 від 07.12.1990 року. Позивач та відповідач не проживають з початку 2017 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні вони повідомили, що кожен з них має наміри здійснити ремонт в житловому приміщення з метою подальшого там проживання. Доводи позивача про те, що [PERSON] не має особистих речей в квартирі, не приймає участі у витратах на утримання квартири, спростовуються як поясненнями відповідача та свідка [PERSON] , які повідомили про наявність частини меблів у житлі, про сплату відповідачем комунальних послуг, так і наявними в матеріалах справи копіями чеків та квитанцій про сплату [PERSON] комунальних платежів у період з січня 2018 року по лютий 2021 року. Посилання позивача на те, що ним не чиняться жодні перешкоди відповідачу у користуванні квартирою, суд оцінює критично, оскільки [PERSON] звертався до голови Іршанської селищної ради з проханням допомогти потрапити до квартири за вищевказаною адресою, а також щодо правомірності проведення реєстрації місця проживання позивача у даному житловому приміщенні. Крім того, як зазначив в судовому засіданні відповідач, він не може потрапити до квартири через заміну позивачем замка у вхідних дверях. З огляду на вищевказані обставини та враховуючи наведені норми, суд вважає, що позивачем належним чином необґрунтовано позовні вимоги та не підтверджено відповідними доказами, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed