Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом, в якому просить виділити йому у власність частку спільного майна, а саме кімнату 19,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно із технічним паспортом, виданим Львівським обласним Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки 24.02.1998 року, загальною площею 66,8 кв.м, а також залишити у спільній власності приміщення загального користування квартири - кухня, ванна, туалет, балкон, коридор, кладова, шафи. Також просить припинити право спільної частково власності на житлове приміщення - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21.01.2015 року вирішено здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS], визнавши за кожним з подружжя - [PERSON] та [PERSON] по ? частки в квартирі. Між ними, як співвласниками вказаної квартири, постійно виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння ними не досягнуто. А тому просить на підставі ст. 364 ЦК України виділити в натурі частку в квартирі, а саме кімнату, яка є відокремленою та припинити право спільної часткової власності. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, що наведені у позовній заяві, просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог, покликаючи на те, що позивачу [PERSON] не чинились перешкоди у користуванні спірною квартирою, поділ в натурі квартири вважають неможливим в силу ст. 183 ЦК України. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі була придбана квартира [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності сторонам по 1/2 частині кожному, що встановлено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21.01.2015 року у цивільній справі №464/11076/14-ц і в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню (а.с.3-4). Як вбачається з копії технічного паспорту, виданого Львівським обласним Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки 24.02.1998 року, спірна квартира [ADDRESS] складається із трьох житлових кімнат загальною площею 66,8 кв.м (кімнати - 12, 1 кв.м, 10.1 кв.м, 19.6 кв.м, кухня - 9,8 кв.м, ванна кімната - 2,6 кв.м, туалет - 1,3 кв.м, коридор - 2.9 кв.м, 2,6 кв.м) (а.с.5-7). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на тому, що зміст позовних вимог не є встановлення порядку користування квартирою із виділом в натурі кожному співвласнику певної частини у ній, а, як зазначив позивач [PERSON] - виділ в натурі таких частин із подальшою перебудовою. Враховуючи підставу позову ст. 364 ЦК України, пояснення позивача, представника останнього, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183). Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину такої із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку (квартири) в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану квартири, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку (квартири), яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження технічної можливість виділу в натурі часток у квартирі і що такий поділ квартири відповідатиме часткам співвласників, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Крім того, позивача [PERSON] слід звільнити від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки такий є інвалідом другої групи, що стверджується довідкою Сихівської МСЕК №339256 від 08.09.2016 р.

Outcome: dismissed