Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 квітня 2020 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Полтавської державної аграрної академії про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який уточнив в поданій до суду 6 травня 2020 року заяві. Позовна заява обґрунтована тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах, 20.03.2020 звільнений з посади водія автомобіля 1 класу відділу автослужби за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказував, що по 21.03.2020 перебував на лікарняному, лікарняний лист віддав начальнику відділу автослужби та повідомив про те, що продовжує хворіти. З наказом про звільнення не погоджується, вважає його незаконним. В уточненій позовній заяві просив поновити його на роботі у Полтавській державній аграрній академії на посаді водія автомобіля 1 класу відділу автослужби. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.03.2020 до дня поновлення на роботі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 6 травня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи по суті. Третьою особою 25 травня 2020 року подано до суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких Голова первинної профспілкової організації [PERSON] зазначив, що позивач є членом первинної профспілкової організації, в періоди 18.02.2020, з 19.02.2020 по 28.02.2020, 02.03.2020 по 20.03.2020 був відсутній на роботі, жодні підтверджуючі документи про причини відсутності ним не надано, листки непрацездатності не подавалися. Вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідачем Полтавською державною аграрною академією 27 травня 2020 року подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем в трудових відносинах, після наданої йому відпустки мав приступити до роботи 18 лютого 2020 року, але цього дня на роботу не з`явився, про що було складено відповідний акт. Також відповідач вказував, що в подальшому позивач був відсутнім на роботі по 20.03.2020, про що було складено акти, про причини неявки не повідомляв та відмовився надати пояснення, листки непрацездатності також не подавав, не з`явився на засідання профспілкової організації. Вважає, що роботодавцем було вжито всіх вичерпних заходів для того, щоб отримати пояснення та підтверджуючі документи від [PERSON] про причини відсутності на роботі, дотримано всіх вимог законодавства щодо звільнення позивача за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. В задоволенні позовних вимог просив суд відмовити повністю. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представники відповідача та третьої особи щодо задоволення позову заперечували, обґрунтовуючи свої заперечення обставинами, які викладені в поданих до суду відзиву та письмових поясненнях на позовну заяву. Суд, заслухавши учасників справи, розглянувши матеріали позовної заяви та інші заяви по суті справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем Полтавською державною аграрною академією в трудових відносинах, прийнятий на посуду водія 1 класу 11.05.1999 року (а.с. 66). Встановлено, що наказом від 20 березня 2020 року № 161-к звільнено [PERSON] , водія автомобіля 1 класу відділу автослужби, 20.03.2020 за прогул без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України. Згідно зі ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою. Як встановлено судом, звільнення позивача було вчинено з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При цьому в силу норм законодавства для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визначаються такі причини, що виключають вину працівника. Факт відсутності позивача [PERSON] на роботі більше трьох годин, а саме, в період з 18.02.2020 по 20.03.2020 підтверджено даними актів про відсутність робітника (а.с. 85-94, 97, 101, 103, 104, 107-115), даними табелю обліку робочого часу (а.с. 80, 81), службовими записками (а.с. 95, 98, 106, 116) та не спростовується самим позивачем. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності позивача на роботі, судом враховується таке. Позивач [PERSON] , обґрунтовуючи поважність причини своєї відсутності на роботі, посилається на наявність листів непрацездатності серії АДЯ № 350121 за період з 12.03.2020 по 20.03.2020 та серії АДФ № 763338 за період з 18.02.2020 по 11.03.2020, незавірені копії яких надав як додаток до своєї позовної заяви (а.с. 9-10). Разом з тим, як встановлено судом, листки непрацездатності позивачем не були надані роботодавцю і станом на час вирішення даної справи судом, [PERSON] за період з 18 лютого 2020 року по 20 березня 2020 року не надав жодних підтверджуючих документів про причини його відсутності на роботі. Той факт, що відповідач не знав та не міг знати про наявність листів непрацездатності, а також те, що такі листи непрацездатності не надані відповідачу і станом на час вирішення даної справи судом свідчать наступні обставини. За даними Журналу реєстрації листів непрацездатності працівників Полтавської державної аграрної академії (а.с. 69-74) листки непрацездатності на ім`я [PERSON] за період з 18.02.2020 по 20.03.2020 зареєстровані не були. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка керівник автослужби [PERSON] , який є безпосереднім керівником [PERSON] , пояснив, що листки непрацездатності за спірний період позивачем йому не надавалися. Аналогічні пояснення були надані в судовому засіданні свідком [PERSON] . Натомість позивач, обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, жодні докази на підтвердження тієї обставини, що листки непрацездатності були ним подані роботодавцю, не надав. Також, як встановлено судом, відповідач, з метою встановлення причин неявки позивача на роботу, неодноразово намагався отримати будь-які пояснення з цього приводу у [PERSON] , про що свідчить акт від 6 березня 2020 року (а.с. 96), акт від 4 березня 2020 року (а.с. 102), акт від 2 березня 2020 року (а.с. 105), службова записка (а.с. 106, 116). При вирішенні справи судом враховується також те, що з наказом про звільнення від 20 березня 2020 року позивач [PERSON] був обзнайомлений безпосередньо в день звільнення 20 березня 2020 року о 11 годині 30 хвилин (а.с. 82). В день звільнення позивачу в черговий раз було запропоновано повідомити роботодавця про причини його відсутності на роботі, але останній відмовився надавати будь-які пояснення, в тому числі і не надав роботодавцю листки непрацездатності. Отже, мало місце порушення позивачем трудової дисципліни, що свідчить про вчинення дисциплінарного проступку, та є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності. Суд приходить до висновку про наявність вини [PERSON] , оскільки останній свідомо був відсутній на роботі, категорично відмовлявся надати будь-які пояснення щодо причин такої відсутності та усвідомлював наслідки у вигляді звільнення з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що його неодноразово попереджав роботодавець. Окрім того, звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач [PERSON] не оскаржує наказ про дисциплінарне стягнення від 18 березня 2020 року № 158-к (а.с. 83-84), з яким був також ознайомлений 20 березня 2020 року. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана;\~2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачено нормами ст. 149 КЗпП України, згідно з якою до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як встановлено судом, звільнення позивача [PERSON] було проведено за умови отримання попередньо згоди профспілкової організації (а.с. 76-78). За нормами трудового законодавства метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з`ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. Як встановлено дослідженими в справі доказами, відповідач як роботодавець, в порядку, визначеному ст. 149 КЗпП України, вжив достатніх заходів, направлених на отримання від позивача, як порушника трудової дисципліни, пояснень щодо причин відсутності на робочому місці. Також [PERSON] не з`явився на засідання профспілкової організації, про яке також був повідомлений. Верховний Суд України у своїй постанові від 19.12.2016 у справі №6-2801цс15 вказав, що правова оцінка дисциплінарного проступку повинна проводитися на підставі з`ясування всіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмових пояснень працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку вимагати письмове пояснення від працівника і неотримання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, уповноваженим органом, правомірно. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Оскільки в судовому засіданні неправомірність звільнення позивача не знайшла свого підтвердження, не встановлено підстав для поновлення [PERSON] на роботі, а повний розрахунок з позивачем відповідач провів повністю, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні заявлених ним позовних вимог понесені ним судові витрати зі сплати судового збору відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не підлягають йому відшкодуванню. Судовий збір в частині вимог про поновлення на роботі суд вважає за можливе віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed