Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~Заявниця звернулась\~до суду\~із заявою\~про встановлення\~факту належності\~їй правовстановлюючого\~документу,\~а саме\~встановити факт\~належності їй\~ [PERSON] \~записів стосовно\~неї в\~наказах Першого\~заступника керівника\~Антитерористичного центру\~при Службі\~Безпеки України\~№295\~від 22\~жовтня 2015\~року,\~№347\~від 13\~грудня 2015\~року,\~№348\~від 14\~грудня 2015\~року.\~В обґрунтування\~заяви посилалась\~на те,\~що вона\~з 18.03.2015 року була прийнята на державну службу до ГУМВС в Донецькій області. На підставі наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ, радник начальника ГУМВС в Донецькій області Атаманова О.В. з 18.03.2015 до 31.05.2017 р. була залучена до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань, наказ Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 22.10.2015 №295 від 22 жовтня 2015 року, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року. Однак,\~безпосередньо у\~тексті наказів\~№ 295,\~№347,\~№ 348,\~допущено помилку\~в анкетних\~даних,\~а саме\~зазначено « [PERSON] »,\~що не\~відповідає її\~повним анкетним\~даним,\~паспорту громадянина\~України серії\~ [NUMBER] ,\~виданому 18.09.1995\~р.\~на ім`я\~ [PERSON] .\~Внаслідок такої\~помилки у\~заявниці виникла\~певна невідповідність\~між документом,\~що посвідчує\~її особу\~(паспортом\~громадянина України),\~та правовстановлюючим\~документом (наказом\~АТЦ СБУ\~від 22.10.2015\~№295,\~від13 грудня 2015 р., №347, від 14.12.2015 № 348 від 14 грудня 2015 р. в частині, що стосується останньої). В той же час, у наказі АТЦ СБУ від 01.12.2019 року №340 про вибуття [PERSON] зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей повні анкетні данні [PERSON] заначено вірно, а саме: « [PERSON] ». У зв`язку з наведеним заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності їй правовстановлюючих документів, а саме записів стосовно неї в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015 року, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року. Заявниця [PERSON] , надала клопотання про розгляд заяви без її участі, підтримала заяву просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи ГУНП в Донецькій області , надала клопотання про розгляд заяви без її участі, не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту належності останній правовстановлюючого документу у вигляді наказів Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015 року, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року, просила заяву задовольнити. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, \~дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви виходячи з наступного. Згідно довідки від 20.11.2019 року №1289 виданої Департаментом кадрового забезпечення Національної поліції України [PERSON] працює на посаді заступника директора Департаменту комунікації начальник відділу Національної поліції України. (а.с.6). Згідно довідки від 29.11.2019 року №845з/12/01-2019 виданої Управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області [PERSON] в період з 18.03.2015 по 06.11.2015, з 07.11.2015 по 31.05.2017 була зарахована до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в Антитерористичні операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької області. Підстава: накази Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22.10.2015 року №295, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року. В цьому ж листом від 29.12.2018 р. за підписом начальника кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області заявниці було повідомлено, що в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015 року, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року серед осіб, що були зараховані до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в Антитерористичні операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької області значиться [PERSON] , що суперечить персональним даним заявниці, а саме паспорту серії [NUMBER] . (а.с.7-8) На підтвердження персональних даних та вірного їх зазначення в правовстановлюючих документах заявниця надала до суду: копію паспорту громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] та копія картки платника податків на ім`я [PERSON] . (а.с.13-17) Відповідно до положень ст. ст.\~293,\~315 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У порядку ч. 1\~ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, про належність правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народженні або паспорті. Відповідно до ч. 2 цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень п.12 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Як роз`яснено у пункті 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~(з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 19\~ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу»\~учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів. Обставини безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення підлягають встановленню при вирішенні питання надання особі статусу учасника бойових дій. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413\~затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (далі - Порядок № 413). Пунктом 5 вказаного Порядку №\~\~413 (в редакції на момент звернення заявника до суду) визначений чіткий перелік суб`єктів, повноважних приймати рішення щодо надання особам, які залучалися до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення, статусу учасника бойових дій, до числа яких віднесені: комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС (далі - комісія); міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до\~Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (далі - міжвідомча комісія), - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання. Відповідно до п. 8-1 Порядку № 413 рішення комісії або міжвідомчої комісії може бути оскаржене у судовому порядку. В ході розгляду справи не надано доказів про звернення заявника [PERSON] до кола визначених комісій, повноважних вирішувати питання надання особам статусу учасника бойових дій. Відмови від повноважних органів з вирішення питання про надання соціального статусу, якого прагне заявник, остання не отримувала. Звертаючись до суду із заявою, [PERSON] не залучались до участі в розгляді справи у якості заінтересованих осіб органи, передбачені п. 5 Порядку № 413, повноважні приймати рішення про соціальний статус заявника з використанням та реалізацією майбутнього судового рішення у даній справі зі встановлення факту, що має юридичне значення. У якості однієї з підстав звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу і доказом відсутності іншого порядку, аніж судового, для здобуття соціального статусу, [PERSON] зазначає припинення функціонування Штабу антитерористичної операції, як органу управління. Відповідно до п. п. 1, 7, 8, 12 Положення про Антитерористичний центр та його координаційні групи при регіональних органах Служби безпеки України, затвердженого\~Указом Президента України від 14 квітня 1999 року № 379/99, Антитерористичний центр (далі Центр) є постійно діючим органом при Службі безпеки України, складається з Міжвідомчої координаційної комісії та штабу, а також координаційних груп та їх штабів, які створюються при регіональних органах Служби безпеки України. Керівник Центру має першого заступника та трьох заступників, один з яких є начальником штабу Центру. Штаб є виконавчим робочим органом Центру. З підписанням\~Закону України «Про особливості державної політики щодо забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях в Донецькій і Луганській областях»\~(про реінтеграцію Донбасу) з 30.04.2018 року завершилася антитерористична операція, припинена діяльність прес-центру штабу АТО та відбувся перехід командування від Антитерористичного центру СБУ до Об`єднаного оперативного штабу Збройних сил у зв`язку із впровадженням Операції Об`єднаних сил. Втім, судовим розглядом не здобуто доказів про ліквідацію (припинення діяльності) Антитерористичного центру при Службі безпеки України, як постійно діючого органу при Службі безпеки України. Отже, заявником не надано доказів, що не існує видавника наказів №295 від 22 жовтня 2015 року, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року, у волі і компетенції якого прийняття рішення про виправлення помилки в написання прізвища і імені заявника. Верховним Судом України в листі від 01.01.2012р. роз`яснено, що однією з умов, що вказує на належність справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, до юрисдикції суду є та обставина, що заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). \~Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 р. "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315\~ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей\~45,\~46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. До правовстановлюючих документів, зокрема належать: довідки про перебування в районі бойових дій; про поранення під час участі в бойових діях; повідомлення про загибель або пропажу безвісті у період бойових дій; заповіти, заповідальні розпорядження в страхових свідоцтвах і у договорах банківського вкладу; пенсійні справи; дипломи та свідоцтва про закінчення навчального закладу тощо. Судами не встановлюється тотожність особи. ЇЇ встановлюють особи, яким це необхідно для виконання свої повноважень чи здійснення відповідних дій. З цією метою пред`являється паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, що мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія. Відповідно до\~ст.\~13\~ЦПК України\~- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно \~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що заявниця просить встановити факт належності їй записів в наказах Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №295 від 22 жовтня 2015 року, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року, які пов`язані з проходженням її служби органах внутрішніх справ та отриманням в подальшому статусу учасника бойових дій. Узагальнюючи наведене, суд приходить до висновку, що громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа в тому випадку, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки. В ході вирішення справи заявником не надано і судовим розглядом не здобуто відомостей про його звернення в позасудовому порядку до органу, який є автором виданих щодо заявника наказів №295 від 22 жовтня 2015 року, №347 від 13 грудня 2015 року, №348 від 14 грудня 2015 року (Антитерористичний центр при Службі безпеки України) з приводу виправлення помилки в написанні її по-батькові як неправильного « [PERSON] ». А також немає відомостей про слідуючу за цим зверненням відмову у виправленні вказаних помилок або видання дублюючих за змістом наказів із вірними анкетними даними заявника тощо.\~\~ В зв`язку з наведеним суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed