Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить шлюб укладений 02.10.1999 р. з відповідачам розірвати. Позовні вимоги мотивовані тим, що від спільного подружнього життя сторони мають трьох дітей, 1999, 2002, 2010 років народження. Позивач в позовній заяві зазначає, що подружнє життя з відповідачем не склалося, сторони мають різні характери, різні погляди на сімю, сімя фактично розпалася, між сторонами спору фактично припинені сімейні стосунки, спільного господарства не ведуть. В судовому засіданні позивач позов підтримав, проте причини розлучення назвати не зміг. Зазначив що позовну заяву йому допомагали складати інші особи. При цьому на запитання суду повідомив що сторони спору проживають спільно разом зі своїми дітьми, ведуть спільне господарство, відповідач готує позивачу їжу, сімя харчується разом, сторони спілкуються між собою. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що причиною подачі такої позовної заяви є майнові суперечки між родичами позивача та відповідачем з приводу занепокоєння родичів позивача про можливі претензії відповідача на будинок в якому проживають сторони спору, і який належить позивачу. Як зазначила відповідач, саме з цієї причини, незважаючи на укладення шлюбу в 1999 році, відповідача не було зареєстровано в будинку позивача через протести родичів позивача. Суд, заслухавши присутніх учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом достовірно встановлено, що шлюб між сторонами спору укладено 02.10.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 02.10.1999 року № І-БК№042071. Сторони у справі мають трьох спільних дітей 1999, 2002, 2010 років народження, що підтверджується свідоцтвами про народження від 21.06.2011 серія І-ОК№186946, від 13.10.2010 року серія І-ОК №164267, від 04.03.2002 року серія І-БК№059018. Відповідно до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Під час розгляду справи встановлено, що шлюбні відносини між сторонами на час розгляду справи не припинено, сторони ведуть спільне господарство, мають трьох спільних неповнолітніх дітей з якими проживають спільно, причиною подачі позову є вплив осіб, які не є членами сімї, на позивача. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов є необґрунтованим, матеріалами справи не підтверджується та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed