Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що в газеті «Каховські новини» від [INFO] була опублікована стаття «[INFO]» яка містить неправдиві матеріали щодо надання нею коментарю відносно ситуації: « Как комментирует ситуацию мама мальчика, уколовшего [PERSON], данный инцидент - не болем, чем детская шалость…», крім того автор статті вказав імена та прізвища, осіб які приймали участь у конфлікті, в тому числі її сина, у зв»язку з чим з сином тепер ніхто не спілкується, він став замкнутим та дратівливим. Вважає, що відповідачі втрутились в її особисте життя, опорочили її честь і гідність як матері, тому просить визнати недостовірною та спростувати спірну інформацію в газеті «Каховські новини» а також стягнути з газети «Каховські новини» компенсацію за завдану моральну шкоду в сумі 5000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав на підставах зазначених в позові, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON], який також представляв інтереси газети «Каховські новини» як головний редактор в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що був запрошений начальником міського відділу освіти [PERSON] на засідання, щодо факту, які він написав у своїй статті газети «Каховські новини», він як журналіст констатував тільки факт обговорення. В статі прізвища дитини він не вказував, щоб унеможливити ідентифікацію особи, на засіданні виконував лише обов'язок журналіста, який наданий йому чинним законодавством, і з цих причин просив відмовити у позовних вимогах в повному обсязі Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено. Вимоги ст.. 34 Конституції України гарантують кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Газета «Каховські новини» за [NUMBER] від [INFO] опублікувала статтю «[INFO]». В судовому засіданні встановлено, що інформація про даний випадок була оголошена начальником міського відділу освіти [PERSON] в присутності вихователів, представників міліції, лікаря-інфекціоніста на зборах у дитячому садку 13.10.2014, куди були запрошені журналісти, в т.ч. [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що за ініціативою міського відділу освіти проводилось службове розслідування, стосовно працівника дитсадку, в ході даних заходів було встановлено, що вихователь дійсно порушила правила щодо догляду за дітьми поза межами дитячого садку. Були запрошенні працівники ЗМІ, в тому числі газета «Каховські новини». [PERSON] в ході обговорення питань нікому не задавав, тільки занотовував факт, про те, що сталося. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не забов»язана перевіряти її достовірність. Крім того, як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Окрім поширення інформації та доведення її до відома судом не встановлено інших необхідних обставин. У спірній статті, автор не ідентифікував позивача та її сина, навіть номер дитячого садка не зазначав. Посилання позивача що слова «отчим Вероники… Мама [PERSON]…. Мальчик [PERSON]» вказують на її сім»ю, тим самим порушуючи її честь і гідність як матері, що неналежно виконує свої батьківські обов»язки, суд не приймає до уваги за безпідставністю. Прямих доказів, що спірна стаття стосується позивача чи її сім»ї суду не надано. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, не етична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено її особисті немайнові права. Згідноіз ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторонни мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON], свідки довели суду, що інцидент в дитячому садку насправді мав місце бути та відбувався у спосіб та при обставинах вказаних автором статті. Позивач [PERSON] не надала суду жодного доказу належного та допустимого, щодо підтвердження своїх позовних вимог, тобто не надала жодного документу, щоб підтверджував факт порушення її честі та гідності та завдання шкоди. Тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про спростування недостовірної інформації є необгрунтовані і такими що не підлягають задоволенню. Оскільки вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про спростування недостовірної інформації, яка задоволенню не підлягає, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав і для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed