Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про виселення відповідачів з [ADDRESS] посилаючись на те, що позивач є балансоутримувачем даного жилого будинку . На підставі ордеру № 54 від 14 січня 2000 року [PERSON] надано право на зайняття службового житлового приміщення за вищевказаною адресою. Відповідач працювала в Полтавській КЕЧ на посаді штукатура-маляра 5 років 6 місяців. На даний час в цій квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, які в підрозділах Полтавського гарнізону не працюють, на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Збройних Силах України не перебувають. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що в даній квартирі проживає вона, син [PERSON] 30 квітня 2014 року знятий з реєстраційного обліку за цією адресою та в квартирі не проживає. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що відповідач [PERSON] є пенсіонером, а тому відповідно до діючого законодавства не може бути виселена з квартири. Відповідач [PERSON] в цій квартирі не проживав, з 30 квітня 2014 року знятий з реєстраційного обліку. Просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку, причина неявки невідома. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави-учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11). Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] , знятий з реєстраційного обліку за даною адресою та фактично не проживає в квартирі. Вказані обставини не спростовані в судовому засіданні представником позивача, факт зняття з реєстраційного обліку визнаний. Відповідач [PERSON] працювала в Полтавській КЕЧ на посаді штукатура-маляра з 16 червня 1993 року по 14 вересня 1994 року та з 02 квітня 1996 року по 04 липня 2000 року. Відповідно протоколу № 22 засідання виконавчого комітету Полтавської міської ради від 11 грудня 1996 року , 1-кімнатна квартира [ADDRESS] визнана службовою для заселення прапорщиків та військовослужбовців надстрокової служби, відповідно до умов передбачених ст.. 119 ЖК України та інших нормативних актів по даній категорії військовослужбовців. Згідно розпорядження виконавчого комітету Полтавської міської ради № 401-р від 24 травня 2004 року , житловому будинку [ADDRESS] Відповідач [PERSON] працювала в Полтавській КЕЧ на посаді штукатура-маляра з 16 червня 1993 року по 14 вересня 1994 року та з 02 квітня 1996 року по 04 липня 2000 року. Звертаючись до суду з позовними вимогами про виселення відповідачів, позивач посилається на ст. 124 ЖК України, якою передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено пенсіонерів по старості. Згідно рішення Конституційного суду України від 11 червня 2014 року № 60рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення словосполучення „пенсіонерів по старості ", яке міститься в абзаці шостому статті 125 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що в аспекті конституційного звернення словосполучення „пенсіонерів по старості ", що міститься в абзаці шостому статті 125 Житлового кодексу України, відповідно до якого пенсіонери по старості не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, необхідно розуміти так, що до пенсіонерів по старості, крім осіб, яким згідно з законодавством України призначено пенсію за віком, віднесено також осіб, що вийшли на пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV зі змінами, зокрема, на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами. Відповідач [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням [NUMBER]. Що стосується відповідача [PERSON], то як встановлено в судовому засіданні останній в спірній квартирі не проживає, на час розгляду справи знятий з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS]. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed