Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

\~\~ [PERSON] звернувся в суд з позовом до Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зняття арешту, накладеного на все майно [PERSON] на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП №44885685, №47104016), виданої Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 22.12.2014. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.05.2019 він отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (довідка №168342363 від 28.05.2019), за змістом якої відносно нього існує арешт всього нерухомого майна, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №44885685 від 22.12.2014, прийнятою Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції. Вказаний арешт накладено в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/331/3/14 виданого 29.08.2014 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми заборгованості. 17.04.2019 [PERSON] в порядку ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до Олександрівського ВДВС із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт. Проте, листами від 18.04.2019 Олександрівський ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, повідомив позивача про те, що виконавче провадження завершено 24.12.2014 та станом на 18.04.2019 знищено у відповідності до вимог чинного законодавства, підстави для зняття арешту з майна відсутні. Позивач вважає, що існують підстави для зняття арешту з його майна, оскільки після 2014 року стягувач повторно не звертався до органів державної виконавчої служби із заявами про примусове виконання виконавчого листа №2/331/3/14 виданого 29.08.2014. На сьогоднішній день вже закінчились строки, протягом яких стягувач міг пред`явити виконавчий документ до повторного виконання. Таким чином, накладений державним виконавцем арешт на майно [PERSON] на сьогоднішній день не здійснює функції по забезпеченню виконання судового рішення, та навпаки, такий арешт порушує майнові права позивача, у зв`язку з цим позивач звернувся до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2019 відкрито провадження у справі. Представником Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог та вказує, що коло осіб - учасників справи позивач визначив з порушеннями норм процесуального права. Відповідно до частини 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У підготовчому засіданні 12.08.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Зокрема зазначила, що на виконанні перебувало виконавче провадження №44885685 по виконанню виконавчого листа 2/331/3/14 виданого 29.08.2014 Жовтневим районним судом м.Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у сумі 86477,35 грн. З метою виконання рішення суду постановою державного виконавця від 08.10.2014 було накладено арешт на майно боржника. 24.12.2014 державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу в порядку п.2ч.1ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого листа стягувачу. На даний час у боржника [PERSON] є невиконані зобов`язання встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, ним не надано документального підтвердження виконання рішення суду тому підстави для зняття арешту з майна відсутні. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи, у судове засідання 03.10.2019 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, письмові пояснення або заперечення на позовну заяву не надав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №168342363 від 28.05.2019, відносно [PERSON] існує арешт всього нерухомого майна, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №44885685 від 22.12.2014, прийнятою Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції. Із листа Олександрівського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області №10789 від 18.04.2019 року вбачається, що на виконанні у відділі ДВС перебувало виконавче провадження ВП №44885685 з виконання виконавчого листа №2/331/3/14 від 29.08.2014 виданого Жовтневим районним судом про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми 864772,35грн, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.12.2014 накладено арешт на все майно боржника. Виконавче провадження завершено 24.12.2014 та станом на 18.04.2019 знищено у відповідності до вимог чинного законодавства. Таким чином, підстав для зняття арешту відсутні. Як вбачається із матеріалів справи, згідно даних АСВП 10.07.2019 на виконанні в Олександрівському (Жовтневому) відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 44885685 по виконанню виконавчого листа №2/331/3/14 виданого 29.08.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у сумі 864772,35 грн. Постанову про відкриття виконачого провадження винесено старшим державним виконавцем Ярехою П.В. 30.09.2014. Постановою старшого державного виконавця Ярехи П.В. від 22.12.2014 при примусовому виконанні виконавчого листа №2/331/3/14 виданого 29.08.2014 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, з метою забезпечення виконання виконавчого документу було накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] 24.12.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу в порядку п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Борг, виконавчий збір не стягнуто. Строк повторного пред`явлення було встановлено до 24.12.2015. Згідно даних АСВП від 10.07.2019 року на виконанні в Олександрівському (Жовтневому) відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 47104016 по виконанню виконавчого листа №2/331/3/14 виданого 29.08.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у сумі 864772,35 грн. постанова про відкриття виконавчого провадження старшого державного виконавця Ярехи П.В. від 07.04.2015 року. Постановою державного виконавця від 27.05.2015 року виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Борг, виконавчий збір не стягнуто. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до п.5 ч.3 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження» що діяв на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно ч.1 ст. 57 зазначеного Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до ч.1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадженн», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ч.4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження. Стаття 59 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлює випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця. Крім того, згідно з п. 15 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, при скасуванні судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням, надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням, виконавець не пізніше наступного робочого дня виносить постанову про зняття арешту з майна боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження. Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. Постанова про зняття арешту з майна приєднується до матеріалів виконавчого провадження. У разі якщо завершене виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження. У разі виявлення в діях державного виконавця порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом, начальник відповідного органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, виносить постанову про зняття арешту з майна, в якій обов`язково зазначається висновок з урахуванням вимог Закону щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні, що призвели до порушення порядку накладення арешту, вирішується питання про скасування постанови про арешт майна боржника, під час винесення якої порушено порядок накладення арешту, визначається які дії необхідно вчинити державному виконавцю щодо усунення виявлених порушень. Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом ст. 59 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Як роз`яснює п. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до положень ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, вимоги інших осіб, щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Як вбачається, підставою обтяження майна позивача є постанова від 22.12.2014 року, винесена державним виконавцем Жовтневого ВДВС в рамках виконавчого провадження ВП №44885685 з виконання виконавчого листа №2/331/3/14 виданого 29.08.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у сумі 864772,35 грн. Крім цього, відсутня оплата виконавчого збору. Звертаючись до суду із позовом, позивач [PERSON] ставить перед судом вимоги про зняття арешту зі всього майна, що належить йому, при цьому не конкретизує якого саме, оскільки накладення арешту на майно порушує його права, як власника. Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то позовна заява [PERSON] про зняття арешту з майна повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Аналіз норм права дають підстави суду прийти до висновку, що сторони не вірно визначили спосіб захисту порушених прав. Згідно положень ст.ст.4,5 ЦПК України, судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, які суд захищає у спосіб, визначений законом або договором. В даному випадку виникший спір між сторонами має бути розглянутий в порядку визначеному розділом VII "Судовий контроль за виконанням судових рішень", ЦПК України, яким передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС щодо зняття арешту з майна може бути оскаржена в судовому порядку. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про зняття арешту з нерухомого майна не ґрунтуються на вимогах закону внаслідок не правильно обраного способу захисту своїх прав, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed