Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] а саме: на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 29.07.2003 року батько позивача - [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді Ѕ частини будинку [ADDRESS] . 15.01.2004 року Другою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 25/2004 щодо майна [PERSON] , який на момент смерті проживав та був зареєстрований за вказаною адресою. 15.01.2004 року позивач, його брати [PERSON] , [PERSON] та сестра [PERSON] звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтв про прийняття спадщини. В подальшому брати та сестра позивача отримали свідоцтва про право на спадщину. При зверненні позивача в червні 2020 року до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом 12.06.2020 року було відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, оскільки, було встановлено, що в реєстрі була наявна заборона на відчуження майна, зареєстрована 28.10.2004 року Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Держадміністрації Московського району від 11.12.2000 року. З огляду на викладене позивач фактично позбавлений можливості оформити свої спадкові права після смерті батька, в зв`язку з чим вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 11.12.2020 року до суду від представника відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову до адміністрації відмовити, оскільки, позов було пред`явлено до неналежного відповідача. В січні 2021 року в ході розгляду справи було залучено до участі в справі в якості співвідповідача Київську міську раду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідача та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в м. Києві, що підтверджується копією паспорта. Відповідно до копії свідоцтва про зміну прізвища, імені, по-батькові, [PERSON] , [INFO] , змінив 11.03.2004 року своє прізвище на [PERSON] , про що в книзі реєстрації було зроблено актовий запис № 28. Відповідно до копії свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO] та його батьком зазначено [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. 15.01.2004 року діти [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] звернулись до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] [INFO] [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] . 06.07.2004 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] . 10.04.2007 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] . Однак, постановою державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори від 12.06.2020 року, позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, оскільки, за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом було встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є арешт, реєстраційний номер обтяження 1420761, зареєстрований 28.10.2004 року Першою Київською державною нотаріальною конторою, на підставі повідомлення 099/1538 від 11.12.2000 року Держаадміністрації Московського району, об`єкт обтяження: будинок за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частина якого належить [PERSON] . Стороною позивача не було оскаржено зазначену постанову нотаріуса у встановленому законом порядку, як і не надано суду витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який би свідчив про накладення заборони та/або арешту на спадкове майно. Крім того, доказів на підтвердження звернення позивача у встановленому законом порядку із вимогою про зняття арешту, матеріали справи також не містять, та в ході розгляду даного спору стороною позивача такої вимоги пред`явлено не було. З наданих суду документів вбачається, що відповідно до копії свідоцтв про право на спадщину за законом право власності по 1/8 частин в зазначеному будинку було успадковано братами та сестрою позивача, однак, зазначених осіб, як спадкоємців [PERSON] , - до участі у справі позивачем залучено не було. Будь-яких клопотань в частині витребування копії спадкової справи та залучення до участі у справі інших спадкоємців, прав та обов`язків яких стосується даний спір, - стороною позивача в ході розгляду справи заявлено також не було. Позивачем пред`явлено позов до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, КМР та в ході розгляду справи будь-яких клопотань щодо заміни відповідачів на належних, та/або залучення співвідповідачів до розгляду даної справи, стороною позивача заявлено не було. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, слід вказати на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, відповідно до положень статті 13 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку, що спір, переданий на вирішення суду позивачем шляхом подання ним позову до відповідачів Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та КМР обґрунтований наявністю неможливості отримання свідоцтва про спадщину з огляду на наявність в реєстрі арешту на спірне майно, а тому, на думку суду, позовні вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] з огляду на визначені позивачем підстави звернення з позовом до суду та їх обгрунтування, пред`явлені до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та КМР, - за наявності інших спадкоємців, - безпідставно, як до неналежних відповідачів. Варто відзначити, що згідно із п.п. 3, 4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. При цьому, стороною позивача в судовому засіданні клопотання про заміну неналежних відповідачів або залучення співвідповідачів - інших спадкоємців за законом, - не заявлялось. Відповідно до змісту пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, ст. ст. 79-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. Предметом спору в даній справі є визнання права власності в порядку спадкування за законом на1/8 частину будинку [ADDRESS] , а тому відповідачами у справі мають бути інші спадкоємці, які прийняли спадщину, а в разі відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При цьому, слід вказати, що заявлені позовні вимоги до неналежних відповідачів задоволені судом бути не можуть, оскільки це слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без осіб, які повинні відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів яких такий прямо стосується (належних відповідачів). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позов заявлений позивачем до неналежних відповідачів, які мають відповідати за позовом з підстав, які в ньому викладені, відповідачами не порушуються та не оспорюються права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та позивачем не залучено інших спадкоємців, прав та обов`язків яких стосується даний спір, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, визначивши належні підстави та предмет позову з огляду на причини відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed