Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, Другої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу, Державного підприємства «Інформаційний центр Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України про зняття арешту із майна. В обґрунтування позову зазначено, що 27.04.2017 року позивач від приватного нотаріуса отримала витяги № 86033425 та № 86033114, відповідно до яких в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна наявні записи від 23.05.2008 року та від 03.06.2009 року, відповідно, про накладення арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Згідно відповіді відповідача, копій матеріалів виконавчого провадження та ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2009 року, постановленої у справі № 2-3324/08 не збереглись в архіві виконавчої служби та знищені за строком зберігання. Позивач вважає, що на даний час на належне їй майно безпідставно накладено арешт, чим порушуються її майнові права щодо належного розпорядження власністю, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом та просить суд скасувати арешти, накладені на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна відповідні записи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в прозові підстав. Представники відповідачів Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в судове засідання не з»явились. Про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суду не повідомили. Представники відповідачів Другої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу, Міністерства юстиції України в судове засідання не з»явились. Суду подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 86033425 від 27.04.2017 року, постановою АА 228565 від 23.05.2008 року ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві та постановою АА № 184123 від 03.06.2009 року ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON], а саме: житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-21). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] 10.08.2010 року було розірвано та після реєстрації шлюбу присвоєно їй прізвище - [PERSON] (а.с.14). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києві від 21.05.2008 року, з метою забезпечення позову у справі [PERSON] до [PERSON] про повернення авансу, стягнення штрафу і виплату пені, - було накладено арешт на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок за адресою: [ADDRESS], які на праві власності належать [PERSON] (а.с.13). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2008 року, ухвалу суду від 21.05.2008 року було скасовано та арешт накладений на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок за адресою: [ADDRESS], які на праві власності належать [PERSON], - знято (а.с.12). В обгрунтування позову позивач вказує, що згідно відповіді ВДВС Голосіївського РУЮ копії матеріалів виконавчого провадження в архіві не збереглись та знищені за строком зберігання, однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вказані твердження позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що виконавче провадження, в рамках якого державним виконавцем було винесено постанови АА № 184123 від 03.06.2009 року, зокрема, щодо виконання судового рішення у справі № 2-3324/08, про накладення арешту, завершено, як і відсутні докази звернення позивача до відповідача з проханням зняти накладений арешт в рамках виконавчого провадження та їй було відмовлено в цьому. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 57 зазначеного Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постановипро арештмайна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ст. 447ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якого, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Частина третя та четверта ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно. Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом ст. 60 Закону, до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. У пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст.ст.57, 58 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами), особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, вимоги інших осіб, щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Таким чином, арешт майна, який не пов'язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом вимоги про зняття арешту із майна, що належить їй, оскільки накладення арешту на майно порушує її права, як власника, захист якого передбачено ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України. Однак, позивачем не надано до позовної заяви доказів про те, коли було завершене виконавче провадження, в якому накладено арешт на майно позивача та підстави його завершення. Також відсутні належні докази на підтвердження того, що виконавче провадження було знищено відповідно до діючого законодавства, оскільки зазначені вище відповіді на звернення, суд вважає неналежним підвердженням про його знищення. Позовна заява не містить вимог позивача до відповідачів про визнання права власності на майно, на яке був накладений арешт . На думку суду позивач звернувся до відповідачів про зняття арешту як до неналежних , оскільки, виконавча служба виконує дії, в тому числі про накладення арешту та про його зняття і не може бути відповідачем по справі та вимоги в межах даної цивільної справи неможливо вирішити, оскільки вирішення цієї позовної вимоги стосується прав та обов"язків іншої особи, яка не є учасником даної справи, а відтак вирішення цієї вимоги є можливим шляхом пред"явлення інших позовних вимог до інших осіб поза межами даного цивільного провадження. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує її право власності на це майно, не ґрунтуються на вимогах ст. 321 ЦК України, не підтверджено належними доказами, а тому позов є необґрунтований та недоведений, в зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed