Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

14.09.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить виключити відомості про [PERSON] , [INFO] , громадянина України, як батька з актового запису № 858 від 12.09.2008 року, вчиненого в книзі реєстрації народжень Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси про народження дитини [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що він взагалі заперечує біологічне батьківство у відношенні дитини, сторони ніколи не перебували у шлюбі, він мав бажання лише допомогти [PERSON] завагітніти та народити дитину, внаслідок чого двічі надавав аналізи у клініці «Ремеді» та двічі разом з відповідачкою їздив до м.Києва в Інститут репродуктивної медицини, а після народження дитини він погодився на прохання відповідачки здійснити запис свого батьківства у свідоцтві про народження дитини, щоб відповідач не мала статусу матері-одиначки, також пояснив, що питання про виключення відомостей його як батька з актового запису про народження виникло лише через 10 років з причини звернення відповідача з позовом про стягнення аліментів, а домовленість була тільки на надання їм як донором біологічного матеріалу для проведення відповідачу екстракорпорального запліднення /ЕКО/, якщо би відповідач не зверталась з позовом про стягнення аліментів, він би не звертався з позовом про виключення відомостей про батьківство, бо на даний час він є багатодітним батьком, матеріально підтримує дітей та свою сім`ю /а.с.2,84/ Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2018 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.09.2018 року провадження по справі було відкрито та запропоновано відповідачу та третій особі надати свої письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. Учасниками процесу, зокрема представником відповідача було надано відзив та доповнення на відзив, якими вона позовні вимоги не визнала та просила відмовити у повному обсязі, представником позивача надані заперечення на відзив, третя особа надала письмові пояснення у порядку ст.181 ЦПК України. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 15.11.2018 року клопотання представника [PERSON] . - адвоката Савицької О.М. про витребування доказів було задоволено частково, а саме витребувані докази щодо предмету спору з Центру репродуктивної медицини Ремеді (м.Одеса, вул . Академічна , 30, МББ, корп.З), з ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» (04107 м.Київ, вул.Багговутівська, І (територія Київської обласної лікарні) та Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 07.02.2019 року у клопотанні представника [PERSON] - адвоката Савицької О.М. про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи було відмовлено, посилаючись на те, що відповідно до ст.126 СК України - суть заяви жінки і чоловіка, які не знаходяться в шлюбі, полягає в тому, що чоловік добровільно виявляє свою волю щодо визначення себе батьком зазначеної у заяві дитини. Мати дитини теж дає на це свою згоду. При цьому кровна спорідненість між батьком та дитиною не встановлюється і закон цього не вимагає, якщо особа в момент реєстрації себе батьком дитини знала, що не є батьком, чи виявляла сумніви з приводу батьківства, а також при застосування допоміжних репродуктивних технологій. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.04.2019 року у клопотанні представника [PERSON] - адвоката Савицької О.М. про призначення судової почеркознавчої експертизи було відмовлено, посилаючись на те, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів, експерту надаються оригінали документів, за відсутності предмету дослідження /оригіналу спільної заяви/, проведення експертизи неможливо, зокрема відділом РАЦС було повідомлено, що закінчився п`ятирічний строк зберігання документів, які стали підставою для запису позивача батьком дитини. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Савицька О.М. до судового засідання з`явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Жердецька Л.В. до судового засідання з`явились, позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мединська А.В. до судового засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, якою просила врахувати їх письмові пояснення, розглянути справу без участі представника відділу та ухвалити рішення на розсуд суду/а.с.183/. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача [PERSON] та його представника Савицьку О.М. , відповідача [PERSON] та її представника Жердецьку Л.В. , суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Так, засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, інших членів сім`ї та родичів, визначення походження дитини, визначає Сімейний кодекс України, зокрема порядок визначення походження дитини регулює глава 12 Сімейного кодексу України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не перебували у шлюбі, факт проживання їх однією сім`єю без шлюбу не було предметом розгляду даної справи, тому є недослідженим. [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси від 12.09.2008 року, актовий запис № 858./а.с.10/. Згідно даних свідоцтва про народження дитини та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 18.08.2008 року, батьком дитини вказано [PERSON] , [INFO] , місце проживання [ADDRESS] . Підставою запису відомостей про батька є спільна заява батьків про визнання батьківства від 12.09.2008 року. Державна реєстрація народження проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України. Актовий запис підписано батьками./а.с.27/. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За відсутності такої заяви, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Із пояснень наданих у судовому засіданні та доводів позовної заяви, вбачається, що позивач погодився на запис свого батьківства у свідоцтві про народження дитини./а.с.2/. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, зазначено, що якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі одного із документів, передбачених у пункті 2 цієї глави, а походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини про визнання батьківства. Якщо мати дитини не перебуває у шлюбі та немає спільної заяви батьків, прізвище та громадянство батька дитини зазначається за прізвищем та громадянством матері, а власне ім`я та по батькові - за вказівкою матері у заяві про державну реєстрацію народження відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Проте, в матеріалах справи є копія свідоцтва про народження дитини [PERSON] від 12.09.2008 року, актовий запис № 858, з якого вбачається, що батьком дитини вказано [PERSON] , мати [PERSON] , дитина має прізвище « [INFO] » та по батькові «[INFO]», тому доводи представника позивача про те, що відповідачка має статус матір-одиначка та отримує з цього приводу соціальні пільги, суд відхиляє. У судовому засіданні було досліджено копію повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , виданого Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області за № 00020953118, з якого вбачається, що запит було здійснено на прохання позивача [PERSON] від 11.09.2018 року. Із витягу вбачається, що державна реєстрація народження проведена до ст.126 СК України - за спільною заявою батьків про визнання батьківства від 12.09.2008 року./а.с.27/. 05.09.2018 року на запит Суворовського районного у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області реєстратором Приморського районного у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області Осіпенко Г.О. була здійснена перевірка та виправлено неточності у електронних відомостях з приводу прізвища дитини, було внесено зміни до відомостей актового запису, зокрема невірно вказано прізвище дитини «Студінський» було змінено на вірне «Буравцов», вказані зміни було внесено з дотриманням вимог діючого законодавства./а.с.179/. Крім того, із заяви Приморського районного у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області вбачається, що суду було надіслано актовий запис про народження дитини №858 від 12.09.2008 року, підписаний заявниками, окрім копії спільної заяви батьків від 12.09.2008 року, яка відсутня, оскільки строк зберігання даного документу складає 5 років./а.с.168-171,179/. Суд зауважує, що позивач усно та письмово не заперечував проти того, що він погодився на запис свого батьківства щодо дитини, тому дитині було присвоєно прізвище « [INFO] », проте у подальшому позивач змінив свої пояснення та просив призначити судову почеркознавчу експертизу, мотивуючи тим, що він заперечує підписання ним заяви про визнання батьківства до органів РАЦС, однак судом було відмовлено з причин відсутності оригіналу спільної заяви. Відповідно до ст.ст. 6, 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Пунктом 1.1 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року за № 96/5 передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. У загальному випадку воно може відбуватися за добровільним порядком (ст.126 СК України). Суть заяви жінки і чоловіка полягає в тому, що чоловік добровільно виявляє свою волю щодо визначення себе батьком зазначеної у заяві дитини. Мати дитини дає на це свою згоду. При цьому кровна спорідненість між батьком та дитиною не встановлюється і закон цього не вимагає. Заява про визнання батьківства жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, подається у письмовій формі. Вона може бути подана до органу державної реєстрації актів цивільного стану як до, так і після народження дитини. Відповідно ст. 136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини згідно до ст. ст. 122, 124, 126, 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведеності відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має право оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо на момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій. Судом було встановлено та сторонами не заперечується, що дитина була народжена із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій, а саме - 26.11.2007 року відповідачці була проведена процедура екстракорпорального запліднення /ЕКО/, що підтверджується медичними документами ПрАТ «Інституту репродуктивної медицини» та не заперечується учасниками процесу. Судом було досліджено відповідь та копії документів, які надані були на виконання ухвали суду, з яких вбачається, що пацієнти [PERSON] та [PERSON] у листопаді 2007 року після необхідних обстежень та проходження першого етапу лікування у статусі пари були перенаправлені з «Центру репродуктивної медицини «REMEDI» до ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» безпосередньо для проведення процедури штучного запліднення. У зв`язку з вищевикладеним, з чоловіком [PERSON] будь-які заяви-зобов`язання для проведення процедури штучного запліднення, або заяви стосовно донорства в ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» не складались, вказані питання вирішувались в «Центрі репродуктивної медицини «REMEDI»/а.с.127/. В доданих медичних документах є направлення «Центру репродуктивної медицини «REMEDI» від 24.11.2007 року на ім`я [PERSON] для проведення процедури ЕКО в ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини», та інші документи, в яких дійсно значиться прізвище [PERSON] , вказано його рік народження, дані аналізів крові та єякулята/а.с.128-143/. Позивач у судовому засіданні підтвердив факт того, що він двічі відвідував «Центр репродуктивної медицини «REMEDI» та двічі їздив до м.Києва разом з відповідачкою до ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» з метою допомогти завагітніти відповідачу з метою народження дитини. Відповідно до відповіді «Центру репродуктивної медицини «REMEDI» від 07.02.2019 року вбачається, що амбулаторна карта [PERSON] в архіві відсутня, лікар Шевченко С.В. , який направляв пару до м.Києва не працює десять років, тому просять звертатися за документами до ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини»./а.с.161/. Тобто, фактично неможливо не спростувати та не підтвердити факт складання пацієнтами - парою [PERSON] та [PERSON] будь-яких заяв для проведення процедури штучного запліднення, або заяв стосовно донорства, окрім факту того, що позивач та відповідачка добровільно, спільно, за обоюдною згодою бажали провести вказану процедуру з метою народження дитини та здійснювали з цього приводу активні дії у вигляді відвідування медичних установ як у м.Одесі та і у Києві, надання аналізів, спермограми та інше. Крім того, суд вважає, що оскільки сторони не знаходились у зареєстрованому шлюбі, письмова згода-зобов`язання на процедуру штучного запліднення не вимагалась, а у разі незгоди з проведенням процедури [PERSON] мав можливість взагалі не займатись вказаним питанням, або написати заяву-відмову, яка б свідчила про небажання ним здійснення штучного запліднення відповідачкою з використанням його біологічного матеріалу, тому оспорювання чоловіком батьківства є неможливим, оскільки вагітність відбулась з застосуванням допоміжних репродуктивних технологій за згодою сторін, незалежно від наступного розвитку відносин між ними, зокрема факту подання позову про стягнення аліментів. Частина 7 ст. 281 ЦК України встановлює норму, згідно з якою повнолітні жінка або чоловік мають право за медичними показаннями на проведення щодо них лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій згідно з порядком та умовами, встановленими законодавством. А ч. 1 ст. 290 ЦК України дозволяє повнолітній дієздатній фізичній особі бути донором крові, її компонентів, а також органів та інших анатомічних матеріалів та репродуктивних клітин. Основи законодавства України про охорону здоров`я, які діяли на той час, містять регламентацію штучного запліднення та імплантації ембріона. За даною нормою застосування штучного запліднення та імплантації ембріона здійснюється згідно з умовами та порядком, встановленими центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я, за медичними показаннями повнолітньої жінки, з якою проводиться така дія, за умови наявності письмової згоди подружжя, забезпечення анонімності донора та збереження лікарської таємниці. Суд погоджується з доводами представника позивача Савицької О.М. відносно того, що процедура екстракорпорального запліднення /ЕКО/ [PERSON] була проведена із порушенням передбаченого законом порядку документального оформлення. Однак, суд вважає, що незважаючи на те, що медичні установи порушили форму та зміст документального оформлення процедури штучного запліднення, але при наявності фактичної безумовної згоди сторін, у даному випадку не має правового значення для оспорювання батьківства та неналежні організаційні дії медичних установ на проведення таких процедур, не можуть спростувати батьківство позивача [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Від народження та по теперішній час малолітня дитина [PERSON] мешкає та зареєстрований з матір`ю, [PERSON] , що вбачається із довідки - виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію № 218 від 22.02.2018 року./ а.с. 11/. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 31.05.2018 року у справі № 520/2212/18 за позовом [PERSON] було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини доходу [PERSON] щомісячно, починаючи з 26.02.2018 року, до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] /а.с.29-32/. Виконання вказаного рішення зупинено касаційною інстанцією. Суд при розгляді вказаної справи про оспорювання батьківства враховував положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Зокрема, в постанові зазначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій. Закріплення таких правових гарантій захисту прав дитини цілком логічне та обґрунтоване. Якщо чоловік добровільно визнав своє батьківство, знаючи про те, що він не є біологічним батьком, то його права не вважаються порушеними. За аналогією, можливо зробити висновок, що виникнення правовідносин щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій між подружжями, чи особами, які не перебувають у шлюбі, не повинно зумовлювати підстави для спростування батьківства, оскільки питання надання згоди було погоджено особою, що записана батьком дитини. І в першому і в другому випадку, особа приймала виважене рішення і змінити його в судовому порядку вона уже позбавлена можливості. Виходячи з того, що у разі надання згоди щодо застосування лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій чоловік бере на себе рівні права та обов`язки батьків із виховання й утримання майбутньої дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України - здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Судом було досліджені письмові заперечення [PERSON] , які були надані по справі про стягнення аліментів, з яких вбачається, що позивачем не спростовується відомості про те, що дитина була народжена в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, не заперечується факт згоди на вказану процедуру та вказано, що позивачем були витрачені значні кошти на операції відповідачки, її оздоровлення, ЕКО та роди, крім того, із пояснень представника відповідачки вбачається, що з моменту народження сина позивач завжди ним опікувався та займався його розвитком на рівні із відповідачкою на протязі більш десяти років, здійснював оплату навчання у школі, між позивачем, дитиною та відповідачкою існували відносини притаманні сім`ї, проводили разом обряд хрещення, позивач надавав нотаріально посвідчені згоди на виїзд дитини за межі України, матеріально утримував дитину, вищевикладене резюмує батьківство./а.с.84/. Суд вважає, що єдиною підставою звернення позивача з позовом про оспорювання батьківства до суду стало звернення відповідачки з позовом про стягнення аліментів, та посилання позивача на його багатодітність та матеріальні причини, крім того, позивач вказує, що між сторонами існувала домовленість про надання аналізів, біологічного матеріалу та запис про батьківство з метою уникнення відповідачем статусу матір-одиначка, питання матеріального утримання дитини не поставало, однак, суд роз`яснює, що незалежно від існування будь-яких домовленостей між сторонами, законодавством встановлено беззаперечне право позивача на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, батьком якого у свідоцтві про народження записано [PERSON] , а позивачу надано право у разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про виключення відомостей як батька з актового запису про народження дитини [PERSON] - є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed