Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої посилався на те, що 16.05.2006 року між ним та відповідачами було укладено договір поруки №11003961-10983, відповідно до умов якого він зобовязувався нести солідарну відповідальність з [PERSON] перед банком за належне виконання зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках передбачених кредитним договором №11003961 від 16.05.2006 року. В подальшому, 12.07.2010 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір поруки №243419 за умовами якого він взяв на себе зобовязання у повному обсязі солідарно відповідати перед банком за виконання [PERSON] зобовязань, що виникли з договору №11331359000 про надання споживчого кредиту від 10.04.2008 року. Крім того, 20.07.2010 року між ним та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір поруки №243441 за умовами якого він зобовязувався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №11342413000 про надання споживчого кредиту від 05.05.2008 року. Зазначав, що у кожному з кредитних договорів, в забезпечення яких було укладено вказані вище договори поруки, встановлено строки виконання зобовязань та передбачено право банку щодо визнання терміну повернення кредиту таким, що настав шляхом повідомлення позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення суми кредиту. При цьому, терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обовязковими для повернення і сплати в повному обсязі з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту. 16.03.2012 року на адресу позичальника [PERSON] банком було направлено листи-вимоги про порушення ним своїх зобовязань та про дострокове повернення кредиту, тим самим реалізував своє право на зміну строку виконання зобовязання. За таких обставин вважає, що кредитор визначив новий строк виконання зобовязань за забезпеченими порукою договорами, а саме - 23 квітня 2012 року та саме з цього терміну відраховується шестимісячний строк предявлення вимог до поручителів. Оскільки банк не предявив вимог до нього як поручителя на протязі шести місяців з нової дати виконання основних зобовязань порука вважається припиненою з підстав передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати припиненою поруку за договором поруки №11003961-10983, укладеним 16.05.2006 року між ним та відповідачами; визнати припиненою поруку за договором поруки №243419, укладеним між ним та ПАТ «Укрсиббанк»; визнати припиненою поруку за договором поруки №243441, укладеним 20.07.2010 року між ним та ПАТ «Укрсиббанк»; стягнути з відповідачів на його користь судовий збір. В судове засідання позивач не зявився, в його інтересах діяла представник, яка позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, не приймаючи до уваги доводи, викладені у заяві про доповнення позовних вимог. Представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, оскільки кредитними договорами передбачено погашення заборгованості окремими платежами та строк предявлення вимоги до поручителя обчислюється з настанням строку сплати кожного з періодичних платежів. Крім того, вважає, що договори поруки №11003961-10983 від 16.05.2006 року №243419 від 12.07.2010 року та №243441 від 20.07.2010 року не можуть вважатись такими, що не містять умови щодо строку після якого порука припиняється. Також, просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча неодноразово належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, судом встановлено, що 16.05.2006 року між відповідачами було укладено кредитний договір №11003961 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 78000 дол. США з метою придбання чотирикімнатної квартири по вул. Джамбула, 23/1 в м.Чернівці, терміном з 16.05.2006 року по 16.05.2027 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,8 % річних з можливість перегляду вказаної відсоткової ставки на умовах передбачених договором (а/с 18). Додатковою угодою №1 від 09.04.2009 року до вказаного вище договору було викладено графік погашення заборгованості в новій редакції та встановлено строк і порядок сплати відсотків за користування кредитом з 01 числа по 25 число кожного місяця, наступного за тим, коли були нараховані проценти, при цьому остаточне погашення процентів повинно бути зроблене не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту (а/с 125). В подальшому додатковою угодою №2 від 23.04.2009 року до вказаного договору, сторони домовились викласти Додаток № 1 до Договору у наступній редакції: «Позичальник зобов'язується не пізніше ніж через 30 календарних днів з дати укладення цієї Додаткової угоди докласти всіх необхідних зусиль, здійснити всі необхідні дії та укласти або забезпечити укладення (якщо забезпечення за Договором надає третя особа) відповідних договорів про внесення змін та/або додаткових угод до усіх договорів забезпечення, які були та/або будуть укладені у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Договором щодо надання згоди осіб, які передали забезпечення за Договором, на зміну зобов'язання, обумовлену підписанням цієї Додаткової угоди. У випадку невиконання Позичальником зобов'язання, встановленого цим пунктом Додаткової угоди протягом встановленого строку, Банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованої плати за кредит у порядку встановленому Договором та/або визнати цю Додаткову угоду такою, що втратила чинність (а/с 92). Додатковою угодою №4 від 12.07.2010 року до вказаного договору було визначено, що для ідентифікації даного договору може бути застосовано також №11003961000, викладено графік погашення заборгованість в новій редакції, а також погоджено, що позичальник зобов'язується протягом 7 календарних днів надати довідку про підтвердження поточного фінансового стану та не пізніше ніж через 30 календарних днів з дати укладення цієї Додаткової угоди докласти всіх необхідних зусиль, здійснити всі необхідні дії та укласти або забезпечити укладення (якщо забезпечення за договором надає третя особа) відповідних договорів про внесення змін та/або додаткових угод до усіх договорів забезпечення, які були та/або будуть укладенні в забезпечення виконання зобовязання позичальника за договором щодо надання згоди осіб, які передали забезпечення за договором на зміну зобовязання, обумовлену підписанням цієї додаткової угоди. У випадку невиконання позичальником зобовязання, встановленого цим пунктом додаткової угоди протягом встановленого строку, банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованої плати за кредит у порядку встановленому договором та/або визнати додаткову угоду такою, що втратила чинність (а/с 130). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Так, судом встановлено, що 16.05.2006 року було укладено договір поруки №11003961-10983 між банком, [PERSON] та [PERSON] відповідно до умов якого позивач, як поручитель, зобовязувався перед банком, як кредитором, відповідати за виконання [PERSON], як позичальником, усіх його зобовязань, які виникли на підставі вказаного вище кредитного договору. Поручитель зобовязується відповідати перед кредитором у тому ж обсязі що і позичальник та несе з останнім солідарну відповідальність. Своїм підписом у вказаному договорі поручитель підтвердив, що йому відомі усі умови основного зобовязання, в тому числі сума кредиту, термін його повернення, процентна ставка, термін сплати відсотків та штрафні санкції за порушення зобовязання (а/с 10). В подальшому 10.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11331359000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 100000 дол. США строком до 09.04.2029 року з метою придбання квартири за адресою м. Чернівці, вул.. Мусоргського, 4/10 з відсотковою ставкою 12,50 % річних та можливістю перегляду зазначеної відсоткової ставки (а/с 24). З метою забезпечення належного виконання зобовязань за вказаним договором, 12.07.2010 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №243419, згідно якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за всіма його зобовязаннями відповідно до умов кредитного договору та несе солідарну відповідальність з позичальником. При цьому [PERSON] засвідчив про те, що цілком обізнаний з умовами основного зобовязання (а/с 12). Крім того, 05.05.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір №1134241300 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 45000 доларів США з відсотковою ставкою у розмірі 14 % річних з правом перегляду відсоткової ставки кожного місяця, на строк до 04.05.2018 року (а/с 28). В забезпечення належного виконання зобовязань за вказаним вище кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №2433441 від 20.07.2010 року за умовами якого позивач, як поручитель зобовязувався перед кредитором відповідати за належне виконання [PERSON] своїх зобовязань за вище вказаним кредитним договором та нести з позичальником солідарну відповідальність. При цьому поручитель підтвердив, що йому добре відомі усі умови кредитного договору,що забезпечується даною порукою (а/с 15). Оскільки представник позивача в судовому засіданні відмовилась від заяви про доповнення позовних вимог, даний позов заявлений з підстав передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Судом встановлено, що 16.03.2012 року банком на адресу позивача, як поручителя, було направлено вимоги за кожним із вище вказаних договорів, відповідно до яких у звязку з неналежним виконанням зобовязань [PERSON] за кредитами та наявністю заборгованості, яка складалась з основного боргу, простроченого основного боргу, прострочених процентів за користування кредитом по кожному із кредитних договорів, банк вимагає на протязі 2-х днів за кредитним договором від 16.05.2006 року, на протязі 10 робочих днів за кредитним договором від 10.04.2008 року та на протязі 10 робочих днів за кредитним договором від 05.05.2008 року з дати отримання вимоги погасити суму заборгованості за кредитом. У випадку непогашення заборгованості в строк зазначений у вимозі, така заборгованість буде стягнута достроково в повному обсязі в примусовому порядку (а/с 32-34). З матеріалів цивільної справи №2-943/12 вбачається, що у звязку з не належним реагуванням позичальника та поручителів на вказану вимогу банк звернувся до суду з позовом про стягнення такої заборгованості. Так, частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). За змістом кредитних договорів №11003961000 від 16.05.2006 року, № 11331359000 від 10.04.2008 року та №1134241300 від 05.05.2008 року, останні передбачають право банку на дострокове стягнення заборгованості у разі порушення позичальником термінів повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Вважаючи, що направивши 12.03.2012 року поручителю вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строки виконання основного зобовязання та повинен був предявити вимогу до поручителя саме в межах шести місяців з моменту настання нового строку зобовязання, проте таких строків банком не дотримано, позивач просив визнати поруку припиненою, разом з тим, з такими висновками позивача суд не погоджується, виходячи з наступного. Як вбачається з розяснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Зі змісту вище вказаних договорів поруки вбачається, що вони діють до повного припинення зобовязань боржника за основним зобовязанням. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Судом встановлено, що повідомлення-вимога про неналежне виконання боржником своїх зобовязань за кредитними договорами та необхідність погашення такої заборгованості була направлена поручителю 12.03.2012 року. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України сформованого у постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як зазначалось у вище вказаних повідомленнях, у випадку непогашення заборгованості в строк зазначений у вимозі, така заборгованість буде стягнуто достроково в повному обсязі в примусовому порядку. Крім того, відповідно до правового висновку сформованого Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-190цс14, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. З матеріалів цивільної справи №2-943/12 вбачається, що після направлення вказаних вимог банк звернувся до суду з позовом 08.05.2012 року, згідно вхідного штампу на позовній заяві за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про \~розірвання договорів про надання споживчого кредиту, тобто шестимісячний строк передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України на той момент не сплив та кредитор реалізував своє право предявити вимогу про дострокове стягнення заборгованості як до поручителів так і до позичальника. Також, судом встановлено, що ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17.09.2012 року залишено без розгляду позовну заяву \~\~ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічну позовну заяву \~[PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про \~розірвання договорів про надання споживчого кредиту. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 207 ЦПК України, особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Судом встановлено, що у грудні 2014 року ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПП «Укрінтртрейдінг» про стягнення боргу за вказаними вище кредитними договорами. У своїй позовній заяві банк вказував на те, що умовами договорів передбачене право банку достроково стягнути заборгованість за кредитом, при цьому у разі застосування Банком цього права, Банк направляє на адресу Позичальника повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі Банку з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) Банку. Банк направив за адресою Позичальнику повідомлення (вимогу), а Позичальник не усунув зазначених Банком порушень зобов'язань за цим Договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку. Розрахунок заборгованості по вказаних вище кредитних договорах проведений банком станом на 12.11.2014 року та відповідачам направлялись відповідні листи-вимоги (а/с 154). Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.01.2015 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. При порівняні розрахунків заборгованості наведених у позовній заяві, яка залишена без розгляду ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17.09.2012 року та у позовній заяві датованій 25.12.2014 року вбачається, що сума основного боргу зменшилась, що свідчить про те, що позичальником здійснювались періодичні платежі з метою погашення наявної заборгованості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що хоча у 2012 році позивачем предявлялась вимога про стягнення боргу з боржника та поручителів достроково, проте фактично така вимога залишилась поза увагою сторонами вказаних вище договорів та зобовязання продовжувало діяти на раніше визначених умовах, оскільки залишення позову без розгляду не є юридичним фактом, з настанням якого можуть виникати, змінюватися або припинятися правовідносини, а право вимагати дострокове повернення кредиту й пов'язаних із ним платежів банком не було реалізовано та позов не був розглянутий по суті заявлених вимог. Повторно банк звернувся з вимогою про дострокове припинення заборгованості лише у 2014 року предявивши вимогу про стягнення іншого розміру суми основного боргу, відсотків та штрафних санкцій. Даючи оцінку заявленій представником відповідача вимозі у своїх письмових запереченнях про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити, що звернення до суду з позовом про визнання поруки припиненою є правом поручителя, яке він реалізує у разі наявності підстав вважати, що його право порушене. Оскільки з моменту укладення договорів поруки та з урахуванням наявності ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17.09.2012 року у справі №2-943/12, яка набрала законної сили, позивач не вважав, що його право порушене, а тому не мав підстав для звернення до суду з позовом про визнання поруки припиненою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що про можливе порушення своїх прав позивач дізнався з предявленням до нього як до поручителя позову у грудні 2014 року, а тому в даному випадку встановлений законом строк позовної давності не минув. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, з інших підстав ніж передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України у звязку з направленням поручителю 12.03.2012 року повідомлення-вимоги даний позов не заявлявся та доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні у звязку з вище викладеним. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed