Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, вказуючи, що вона зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований її зять - відповідач по справі [PERSON] . Відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2011 року. Реєстрація відповідача за її місцем проживання не дає їй можливості в повній мірі реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження квартирою. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному об`ємі, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] на неодноразові виклики в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення та оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив. Суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно положень ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту вищевказаних норм вбачається, що суб`єктом звернення до суду у справах вищезазначеної категорії є власники житла. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Документами, які підтверджують виникнення права власності на будівлі, споруди, приміщення є витяги, видані органами державної реєстрації прав та нотаріусами, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані державним реєстратором та витяг про державну реєстрацію права власності, виданий реєстратором БТІ до 01.01.2013 року. Як вбачається з довідки № 01-21/12 від 11 квітня 2019 року, виданої Центром надання адміністративних послуг Здолбунівської РДА Рівненської області, право власності на квартиру [ADDRESS] належним чином не зареєстроване. Згідно довідки № 1058, виданої 23.10.2018р. ТзОВ "Управлінська компанія будинкоуправління", [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є лише наймачем спірної квартири, а не її власником, а тому не має права звернення до суду з даним позовом. За таких обставин позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed