Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Одеського відділення ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та відповідно до позовних вимог просила суд визнати договір поруки №07-15/139 від 20 лютого 2007 року укладений між [PERSON], [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» недійсним. При цьому обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в травні 2016 року позивачу стало відомо, що 20 лютого 2007 року між нею, її колишнім чоловіком, [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки, предметом якого були відносини з приводу поруки [PERSON] за виконання зобов'язань по кредитному договору №2007/13-2.06/76 від 20.02.2007 року, сторонами якого є [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк». [PERSON] вказує, що спірний договір не підписувала, оскільки 20.02.2007 року поступила в патологічне відділення вагітних Пологового будинку №7 та 21.02.2007 року народила доньку, таким чином день підписання договору поруки вона не пам'ятає та можливо при укладенні договору позивач не володіла у повному обсязі дієздатністю. Представник позивача до судового засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутністю представника позивача, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, надавши відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на їх безпідставність. Також надав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). З матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки №07-15/139. Вказаний Договір було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту №2007/13-2.06/76 від 20.02.2007 року. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Звертаючись до суду з відповідним позовом [PERSON] посилалась на те, що вона не не підписувала особисто договору поруки. Також, позивачка стверджує, що можливо при укладанні договору не володіла у повному обсязі своєю дієздатністю. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст.. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно з ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч.2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до матеріалів справи не вбачається, що відповідач ухилявся від надання оригиналу договору поруки, з тих підстав, що матеріали справи не містять належних сповіщень на адресу ПАТ "УкрСоцбанк" про витребування такого договору. Також, ПАТ «Укрсоцбаик» спростовуючи, посилання позивача, що [PERSON] не підписувала договір поруки, та їй взагалі не було відомо про його існування, спростовується копією заяви, з матеріалів нотаріальної справи, що позивачка [PERSON], надає згоду на укладання її чоловіком [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» договору іпотеки. Заява датована 20.02.2007 року, тобто це день укладання договору кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] (договору іпотеки), та договору поруки між ДАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] Щодо посилань Позивачки [PERSON], про втрату дієздатності на момент підписання договору поруки суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 30 ЦКУ, цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Визнати особу недієздатною може лише Суд. Особа може бути визнана недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Тобто, виходячи з вищевикладеного, особа не може самостійно визнати себе не дієздатною, гуртуючись лише на тому, вигідно їй чи ні, в залежності від обставин, бути дієздатною. Спростовуючи, доказ наданий до позовної заяви, що відповідачка знаходилась у пологовому будинку, згідно наданої довідки Пологового будинку №7, то дії направленні на підписання договорів могли передувати, тобто проведені до її надходження до пологового будинку. З огляду на викладене, позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Суд також враховує, що в ході судового засідання представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, а також те, що із заявою про поновлення строку давності позивач не звертався, у зв'язку з чим підстави для поновлення такого строку у суду відсутні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed