Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

05 травня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні (а. с. 2-4). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 17 листопада 2003 року він працював у ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». 16 червня 2020 року ним особисто було подано заяву про звільнення за угодою сторін, яка погоджена начальником цеху із зазначенням "звільнити за угодою сторін 30 червня 2020 року" та, яка зареєстрована відділом кадрів за вхідним № 80-144. Позивач зазначає, що з 01 липня 2020 року він на роботу не виходив, оскілько йому повідомили про те, що він звільнений. Однак остаточний розрахунок з ним проведено відповідачем лише 10 березня 2021 року. В цей же день відповідачем йому було видано наказ про звільнення від 10 березня 2021 року № 102-К та трудову книжку. Вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його трудові права, тому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні разом із витратами на правову допомогу. Ухвалою суду від 07 травня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 16-17). 14 травня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 07 травня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 19-29). 17 травня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 07 червня 2021 року (а. с. 30), копія якої отримана представником відповідача 24 травня 2021 року, підтвердженням чого є розписка в матеріалах справи (а. с. 31). Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити (а. с. 49). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 42 -а), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 17 листопада 2003 року позивача прийнято на роботу у виробництво відцентрованих насосів в механоскладальний цех № 9 до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 25 на звороті). 16 червня 2020 року позивачем написано заяву про звільнення за угодою сторін, яка завізована начальником цеху [PERSON] та зареєстрована відділом кадрів за вхідним № 80-144 (а. с. 24). 10 березня 2021 року відповідачем звільнено позивача за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 26) та проведено остаточний розрахунок. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо сторони не досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін). Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 та постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 487/5015/16-ц (провадження N 61-26930св18). З матеріалів справи вбачається, що 16 червня 2020 року позивач подав заяву про звільнення за угодою сторін, яка погоджена начальником цеху, із зазначенням дати звільнення 30 червня 2020 року. Вказана заява зареєстрована позивачем у відділі кадрів 16 червня 2020 року за вхідним № 80-144. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з ним трудові відносини у строк, визначений сторонами, тобто 30 червня 2020 року, про що видати відповідний наказ про звільнення. Однак такий наказ відповідачем винесено лише 10 березня 2021 року № 102-К. Приписами ч. ч. 1, 2 ст.\~47\~КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно положень ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказ про звільнення позивача за угодою сторін відповідачем винесено лише 10 березня 2021 року, тобто майже через 09 місяців після написання позивачем такої заяви та узгодження сторонами дати його звільнення, що є порушенням конституційного права позивача, тобто - права на працю та права на звільнення. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що лише 10 березня 2021 року відповідач видав позивачу наказ про його звільнення, провів з ним остаточний розрахунок (що підтверджується випискою ПФУ за формою ОК-5) та видав трудову книжку. З вказаним позовом до суду позивач звернувся 05 травня 2021 року, маже через два місяці після того, як відповідач фактично з ним розрахувався, тобто позивачем строки позовної давності для звернення до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не порушені. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~року №\~100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Так, позивачем здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати, на підставі абз. 3 п. 4 Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року (якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати), тобто виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу - 42 гривні 41 копійка помноженої на 8 робочих годин та на 175 днів затримки видачі трудової книжки (за період часу з 30 червня 2020 року по 10 березня 2021 року. Вказаний розрахунок судом ставиться під сумнів та не береться до уваги, оскільки відповідно до наданих позивачем розрахункових листів (за січень-березень та травень 2020 року), заробітна плата останньому нараховувалася за тарифною ставкою помноженою на кількість відпрацьованих годин (а. с. 45 та на звороті), кількість яких у кожному місяці сильно відрізняється (січень 2020 року - 136 годин (18 змін), лютий 2020 року -146,5 годин (19 змін), березень 2020 року - 128,5 годин (17 змін), травень 2020 року 33,5 годин (5 змін). З огляду на викладене суд доходить висновку, що середньоденна заробітна плата позивача, повинна бути розрахована відповідно до вимог абз. 1 п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. З огляду на те, що взяті на себе представником відповідача Федорченком А.А. зобов`язання щодо надання суду довідок про заборгованість по заробітній платі, розрахунків відпустки тощо, про які ним зазначено у клопотанні від 31 травня 2021 року, що зареєстровано працівниками апарату суду за вхідним № 12788 (а. с. 34), не виконано, вказані документи суду не надано, враховуючи те, що відповідачем також не надано всі розрахункові листи позивачу (зокрема за квітень 2020 року), а суми нарахувань в наданих відрізняються від сум облікованих ПФУ (відповідно до довідки ОК-5), з урахуванням того, що заробітна плата позивачу нараховувалася погодинно відповідно до тарифної ставки, суд вважає за необхідне, провести розрахунок середнього заробітку шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку (тарифної ставки) на середню кількість відпрацьованих годин/в день та помноженої на кількість днів затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49670 гривень 06 копійок, виходячи із розрахунку 42 гривні 41 копійка * 6,6925 годин ((січень 2020 року - 8214 гривень 48 копійок / 42 гривні 41 копійка (тарифна ставка) / 21 (кількість робочих днів у січні 2020 року)) + (лютий 2020 року - 5896 гривень 41 копійка / 42 гривні 41 копійка (тарифна ставка) / 20 (кількість робочих днів у лютому 2020 року)) + (березень 2020 року - 4723 гривні / 42 гривні 41 копійка (тарифна ставка) / 21 (кількість робочих днів у березні 2020 року)) + (травень 2020 року - 4723 гривні / 42 гривні 41 копійка (тарифна ставка) / 19 (кількість робочих днів у травні 2020 року)) / 4 місяці) * 175 днів затримки розрахунку при звільненні. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 05 травня 2021 року позивач сплатив адвокату Бурчак П.І. 5000,00 гривень за консультацію, збір документів та складання позовної заяви, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 76 від 05 травня 2021 року (а. с. 10). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 5000 гривень, через що вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам (83,65 %) у розмірі 4182 гривні 50 копійок. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 49670 гривень 06 копійок (тобто 83,65 %) то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 759 гривень 44 копійки (908*83,65 % / 100%). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial