Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

06.02.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, зняття арешту з майна, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Соборний ВДВС м. Дніпра). Ухвалою суду від 14.06.2017р. (без виходу до нарадчої кімнати) за клопотанням представника позивача до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено ПАТ «Актабанк (а.с. № 68). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 27.06.1987р. перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Під час шлюбу за рахунок кредитних коштів придбаний автомобіль марки Мitsubishі Colt, легковий-комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) ХМСХJZ34А8F021495, який оформлений за взаємною домовленістю на відповідачку [PERSON] Кредит сторони сплачували, як за рахунок спільних коштів, так і за рахунок доходів від підприємницької діяльності позивача, який був поручителем за цим договором. Отже, автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і позивач має право на 1/2 частку транспортного засобу. Наразі між сторонами склалися складні стосунки та вони прагнуть розділити майно. Сторони мають намір продати транспортний засіб, оскільки той значно зношений, у зв'язку із чим звернулися до органу реєстрації транспортних засобів та до нотаріуса. Зясували, що за даним з Реєстру обтяжень рухомого майна постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС від 18.01.2015р. у виконавчому провадженні № ВП 48935247 на автомобіль накладено арешт, як на майно боржника [PERSON] та заборонено його відчуження. Отже, автомобіль може бути в подальшому примусово реалізований як єдина річ, без поділу на частки подружжя. Наявність арешту обмежує його право власності у спільному майні подружжя, а тому арешт повинен бути знятий Згідно експертного висновку від 06.02.2017р. про оцінку транспортного засобу ринкова вартість спірного автомобіля складає 115 505 гривень. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, позивач готовий у відповідності до ст. 364 ЦК України сплатити грошову компенсацію відповідачу за належну їй частку в спільному майні - половину ринкової вартості спірного транспортного засобу у розмірі 57 753 гривень, та визнати за собою право власності на авто. Окрім того, представник позивача надав додаткові пояснення до позову (а.с. № 93), в яких вказав, що предметом судового спору між банком та [PERSON], що виник у 2015 році, є стягнення коштів за кредитним договором, а не транспортного засобу і тому спірний автомобіль не має жодного відношення до цих правовідносин. Авто не є предметом застави, іпотеки у кредитних зобовязаннях [PERSON] Отже відсутні перешкоди для його поділу, як спільно нажитого майна подружжя в загальному порядку. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 365, 391 ЦК України, постанову Пленум Верховного суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», постанову Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV, постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», просить суд поділити майно подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль з виплатою відповідачці, грошової компенсації замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності, зняти арешт з майна. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача адвокат [PERSON] (діє на підставі договору від 02.02.2017р. - а.с. № 47) у наданій суду заяві просив позовні вимоги задовольнити, справу розглядати без його участі (а.с. № 60). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надала суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на автомобіль та стягнення з нього половини вартості авто в сумі 57\~753грн. Просила справу розглядати без її участі (а.с. № 59). Представник третьої особи ПАТ «Актабанк» [PERSON] (діє на підставі довіреності від 29.08.2017р. № 15 - а.с. № 84) в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду заперечення на позов (а.с. № 82-83), в яких відзначив, що 02.09.2013р. між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено договір про відкриття та обслуговування овердрафту по картковому рахунку № 26259000153513, на підставі якого позичальник отримала кредитний ліміт (овердрафт) шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії в національній валюті України до карткового рахунку у сумі 80 000грн. на строк до 01.09.2014р. зі сплатою 29,5% річних. У звязку з тим, що боржник не виконував умови кредитного договору, банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2015р. у задоволенні позову ПАТ «Актабанк» було відмовлено. За результатами перегляду рішення в апеляційній інстанції, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2015р., позов ПАТ «Актабанк» задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість в сумі 78 628, 45 гривен. Рішення було передано банком на виконання до Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області 23.09.2015р., відкрито виконавче провадження і накладено арешт на майно боржника [PERSON] Але останньою заборгованість не погашена і складає 148\~240грн.11коп. У позові позивач [PERSON] ставить вимоги про визнання за ним права власності на автомобіль, що наразі перебуває у власності [PERSON] При цьому він залишається у шлюбі нею, не просить про розлучення, сторони проживають за одною адресою, наявність складних стосунків нічим не підтверджується. Це дає підстави вважати, що позивач намагається за рішенням суду переоформити на себе право власності на автомобіль, і таким чином уникнути відповідальності за несплату кредиту й унеможливити задоволення вимог банку за рахунок арештованого майна шляхом його примусового продажу. Відповідач вважає, що у разі задоволення заявлених вимог сторони уникнуть відповідальності за договором кредиту, поруки, фактично звільняться від обовязку виконувати рішення суду через відсутність майна у боржника, що призведе до порушення прав банку. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Соборного ВДВС м. Дніпро також в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. № 74, 81). Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без його участі не надавав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності відповідача на підставі ст. 169 ЦПК України, а з урахуванням того, що він надав письмові пояснення щодо позовних вимог, і винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Суд, зясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] з 27.06.1987р. перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу серія 1-КИ №104332 (а.с. № 10). Шлюб не розірвано. 16.11.2007р. [PERSON] було укладено договір № 1111 з ПП «Аеліта» на придбання автомобілю Мitsubishі Colt 1, 3, кузов ХМСХJZ34А8F021495 вартістю 97\~520,00 грн. з ПДВ (а.с. № 66). 23.11.2007р. вона стала власником автомобілю марки Мitsubishі Colt, легковий-комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) ХМСХJZ34А8F021495, право керування яким має і позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС номер 139993 (а.с. № 11). Як вбачається з матеріалів справи, 26.11.2007р. [PERSON] було укладено кредитний договір № СL-305/018/2007 із ЗАТ «ОТП Банк», на підставі якого вона отримала кредитні кошти в сумі 17 375,0\~ грн. зі строком погашення до 26.11.2014р. З метою забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором того ж дня між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-305/018/2007. Згідно довідки АТ «ОТП Банк» від 29.08.2011р. № 305-01-3/2013 [PERSON] достроково сплатила заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (а.с. № 12, 13). Отже, як встановлено судом та не оспорюється сторонами, автомобіль придбаний за час перебування у шлюбі за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору, а також за рахунок інших доходів позивача від підприємницької діяльності. Право власності зареєстроване на дружину [PERSON] за взаємною домовленістю подружжя. Кредит сторони сплачували разом. Пізніше, 02.09.2013р., між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено договір № 156856 про відкриття та обслуговування овердрафту по картковому рахунку № 26259000153513, на підставі якого позичальник отримала кредитний ліміт (овердрафт) шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії в національній валюті України до карткового рахунку у сумі 80 000грн. на строк до 01.09.2014р. зі сплатою 29,5% річних. У зв'язку із неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, ПАТ «Актабанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення кредитних коштів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2015р. у задоволенні позову ПАТ «Актабанк» було відмовлено. За результатами перегляду рішення в апеляційній інстанції рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2015р. позов ПАТ «Актабанк» задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість в сумі 78\~628грн.45коп. (а.с. № 91, 92, 95 98). Рішення було передано банком на виконання до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ (нині - Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області). Постановою державного виконавця від 06.10.2015р. відкрито виконавче провадження № 48935247 (а.с. № 72, 73), в рамках якого постановою від 18.11.2015р. накладено арешт на майно боржника [PERSON] Автомобіль було оголошено у розшук і в подальшому розшуканий. Дане підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Інформацією про виконавче провадження станом на 03.02.2017р. (а.с. № 29 -31). Згідно розрахунку суми боргу за кредитним договором 02.09.2013р. № 156856, заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Актабанк» не погашена і складає 148\~240грн.11коп. (а.с. № 87 90). Відповідно до ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином нормами сімейного права встановлено право спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане у шлюбі, та рівність прав подружжя на це майно, якщо не доведені інші обставини. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Також, відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно звіту про оцінку автомобілю ТОВ «Капітель-Групп» від 06.02.2017р. ринкова вартість автомобіля становить 115\~505грн. без ПДВ (а.с. № 14 16). Матеріалами справи підтверджено, що 13.06.2017р. [PERSON] надала нотаріально засвідчену згоду за № 681 [PERSON] на отримання від нього грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля в сумі 57\~753грн., яку того ж дня позивач сплатив на депозитний рахунок суду, що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.783857701.1 (а.с. № 62, 63). Суд не приймає доводи представника ПАТ «Актабанк» про те, що варіант поділу майна, обраний позивачем, призведе до уникнення відповідальності відповідачем перед банком, унеможливить задоволення вимог банку за рахунок арештованого майна, звільнить його від обовязку виконувати рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, державними виконавцями Жовтневого ВДВС в межах виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника, у т.ч. і на автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя вартістю 115\~505грн., що на третину перевищує встановлену судом суму боргу 78\~628грн.45коп. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких є і визнання права. Як було вказано вище, способи та порядок поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України. Сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Таким чином, позивач, звертаючись до суду із даним позовом обрав спосіб захисту порушеного права, який відповідає вимогам закону, зокрема, ст. 71 СК України та ст. 392 ЦК України. При вирішення даного спору суд враховує законні права та інтереси сторін, які передбачені законом, зокрема, й інтереси позивача на отримання його частки у праві спільної сумісної власності. Арешт автомобіля, який є спільною сумісною власністю сторін - є порушенням прав позивача на виділ майна у спільній частковій власності. Суд звертає увагу на те, що спірний автомобіль придбавався не за рахунок кредитних коштів ПАТ «Актабанк», а коштів АТ «ОТП Банк». Автомобіль не є предметом застави за кредитним договором, укладеним [PERSON] з ПАТ «Актабанк», а тому борг перед останнім може бути погашений відповідачем і за рахунок іншого майна, як особистого, так і частки майна, що перебуває у спільній власності подружжя. Сам по собі поділ майна не звільняє відповідачку [PERSON] від виконання рішення суду. Принаймні вона зможе погашати кредит, у т.ч. за рахунок отримання грошової компенсації в сумі 57\~753грн.. При цьому варто відзначити, що представник ПАТ «Актабанк» не заперечував проти визначеної сторонами у позові вартості автомобілю 115\~505грн. Як встановлено у справі, державним виконавцем при накладанні арешту на автомобіль не було вчинено дій що до виділення в натурі частки майна кожного з подружжя в праві спільної сумісної власності, а тому знаходження автомобіля під арештом, порушує права позивача, як співвласника, та унеможливлює використання ним даного автомобіля вільно та за його цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК України за зобов'язання одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» ( у редакції, яка діяла на момент накладення арешту 18.11.2015р.) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до роз'яснення п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016р. № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі об'єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов'язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. У постанові Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.08.1976р. «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» було роз'яснено судам, що при вирішенні питання про належність описаного майна, слід керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Беручи до уваги, що автомобіль зареєстрований, оформлений на відповідачку, цей автомобіль є неподільною річчю, суд вважає за можливе задовольнити позов та звільнити з-під арешту це майно. Таким чином, за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на автомобіль марки Мitsubishі Colt, легковий-комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) ХМСХJZ34А8F021495, знявши із нього арешт, накладений постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС від 18.11.2015р. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд враховує розяснення у п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016р. № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", а саме, за подання позовної заяви у випадку обєднання в одній заяві вимог, як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VI «Про судовий збір» підлягає сплаті, як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру (залежно від вартості майна, яке відшукується), так і за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру (зняття арешту з майна). З урахуванням задоволення позову, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача сплачений ним при поданні позову судовий збір в сумі 1\~280грн. (640грн. за вимоги майнового характеру і 640грн. за вимоги немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved