Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач подав до суду позов, в якому вказано, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 24.05.2011 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг, на підставі якого банком відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 700,00 грн. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 31.03.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 116585,84 грн, з яких: 680,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 105385,12 грн - заборгованість за відсотками, 4492,15 грн - пеня; 500,00 - штраф (фіксована частина) та 5527,90 штраф (процентна складова), відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг. Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором від 24 травня 2011 року. ІІ. Процедура та позиції сторін 03.07.2020 року ухвалою судді позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків. 13.07.2020 року позивачем були усунуті недоліки, вказані в ухвалі суду від 03.07.2020 року. 20.07.2020 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 10.09.2020 року. Представник позивача в судове засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Одночасно з подачею позовної заяви представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечував. У поданому клопотанні зазначено, що необхідні докази наявні в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку позивача відсутні (а.с. 7, 8 56). В судове засідання відповідач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність та вказав, що позовні вимоги не визнає, оскільки заборгованість за кредитом повністю сплачена ним у травні 2017 року у межах кредитного ліміту у сумі 700,00 грн. Востаннє кредитною карткою користувався у грудні 2013 року - січні 2014 року. З Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлений не був. Крім того, просив застосувати строк позовної давності до всіх вимог позивача. Заяв по суті справи до суду не надходило. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В частинах першій, другій статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (частина перша статті 266 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини три та чотири статті 267 ЦК України). За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду Судом встановлено, що 24.05.2011 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач погодився, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. [PERSON] вивив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна» та вказав бажаний кредитний ліміт у сумі 500,00 грн. (а.с. 76). Також, 24.09.2011 року відповідачем [PERSON] підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно з якою базова відсоткова ставка в місяць, яка нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році, становить 2,5 %. Розмір щомісячного платежу складає 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів до 25 числа, наступного за звітним. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості становить: базова відсоткова ставка за договором/30, яка нараховується за кожен день прострочення кредиту, плюс 1% заборгованості, але не менше 30% у місяць, яка нараховується за умови наявності заборгованості по кредиту чи відсотках 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму 50 грн і більше. Штраф при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів становить 500 грн плюс 5 відсотків від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих відсотків та комісій. (а.с. 77) Заперечень щодо підписання вказаної довідки відповідачем не надано. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 633, 634, 1054, 1055 ЦК України суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем у письмовій формі укладений кредитний договір. На підтвердження розміру заборгованості позивач надав суду Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 24.05.2011 року, зі змісту якого вбачається, що станом на 31.03.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 116585,84 грн, з яких: 680,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 105385,12 грн - заборгованість за відсотками, 4492,15 грн - пеня; 500,00 - штраф (фіксована частина) та 5527,90 штраф (процентна складова), відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг. (а.с. 64-67). Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ім`я [PERSON] , станом на момент підписання анкети-заяви - 24.05.2011 року кредитний ліміт становив 500,00 грн, однак у подальшому кредитний ліміт збільшувався та 24.08.2011 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 700,00 грн. (а.с. 68). В довідці, виданій АТ КБ "ПриватБанк", зазначено, що на виконання укладеного між сторонами кредитного договору б/н [PERSON] було видано кредитні картки: № [NUMBER] від 24.05.2011 року та № [NUMBER] від 17.05.2016 року (а.с. 69). На підставі досліджених судом доказів, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 680,67 грн є обґрунтованими. Щодо вимоги позивача про нарахування відсотків, суд зазначає, що нарахування позивачем відсотків, які підлягають стягненню, проведено з порушенням умов договору, з огляду на наступне. Судом встановлено, що при підписанні договору сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості, що встановлено з підписаної відповідачем Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 77). Із розрахунку заборгованості по кредитному договору вбачається, що починаючи із 01.09.2014 року та у подальшому банк збільшив розмір відсотків за користування кредитом, який становив 43,2 % річних. Разом з тим, на підтвердження заявлених вимог позивач не надав суду докази, які б свідчили про те, що умови укладеного між ними кредитного договору містять умови щодо встановлення відсотків у розмірі 43,2% річних. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. 10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Цей Закон не скасовує і не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірними. Якщо ж умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року. Така Правова позиція Верховного суду України викладена у рішенні від 19 грудня 2012 року у справі № 6-144цс12, у постанові Верховного Суду № 243/7367/15-ц від 30.10.2019 року, та інших. Наданий позивачем розрахунок заборгованості по відсотках суперечить вимогам законодавства з огляду на підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно здійснено нарахування відсотків в розмірі 43,2 % річних в розмірі 105385,12 грн., що не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, зі змісту наданого банком розрахунку взагалі неможливо визначити формулу проведення розрахунку відсотків, а суд самостійно не наділений такими повноваженнями, а відтак в задоволенні вимоги про стягнення відсотків слід відмовити за безпідставністю. Крім того, дослідивши розрахунок заборгованості, суд вважає що заявлена вимога позивачем про стягнення з відповідача одночасно і пені, і штрафу є безпідставною та незаконною, з огляду на наступне. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем [PERSON] 24.09.2011 року, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості становить: базова відсоткова ставка за договором/30, яка нараховується за кожен день прострочення кредиту, плюс 1% заборгованості, але не менше 30% у місяць, яка нараховується за умови наявності заборгованості по кредиту чи відсотках 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму 50 грн і більше. Штраф при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів становить 500 грн плюс 5 відсотків від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих відсотків та комісій (а.с. 77). Водночас, зі змісту розрахунку заборгованості неможливо встановити правильність нарахування пені у розмірі 4492,15 грн, оскільки умовами укладеного між сторонами договору передбачено нарахування пені у відсотковому відношенні до суми заборгованості, а згідно наданого розрахунку нарахування пені відбувалося щомісячно, починаючи з 31.05.2015 року, в сумі по 100,00 грн, що суперечить умовам договору. Крім того, суми нарахованої пені у графі розрахунку заборгованості «Нараховано пені» та у графі «Заборгованість за пенею накопичувальним підсумком» не відповідають одна одній. Будь-яких інших розрахунків пені позивачем не надано. Отже, умовами договору, який був укладений між сторонами, двічі передбачено цивільно-правову відповідальність у вигляді нарахування як пені, так і штрафу за одне те й саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, що свідчить про порушення положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року № 652/186/15-ц та інших, та є сталою. Таким чином, оскільки розмір нарахованої пені позивачем не доведено, законодавством заборонена подвійна цивільно-правова відповідальність за одне те й саме порушення, суд вважає, що є обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача лише штрафу у розмірі 587,66 грн. (500,00 грн - фіксована складова + 87,66 грн - відсоткова складова, яка нарахована від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих відсотків). Разом з тим, позивачем подано до суду письмову заяву про застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 З наданої позивачем виписки за договором б\\н від 14.04.2020 року встановлено, що відповідач [PERSON] користувався кредитними коштами для зняття готівки та оплати товарів і послуг, а також здійснював погашення кредиту. Разом з тим, як вбачається зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 680, 67 грн., а відтак і обов`язок сплатити зазначену суму, виник 31.12.2014 року. В подальшому відповідач кредитною карткою не користувався. Нарахування прострочених відсотків розпочалось з 31.12.2014 року, а штрафних санкцій з 31.05.2015 року (а.с. 72). Водночас, відповідач [PERSON] здійснив два платежі за кредитом - 17.04.2017 року в сумі 400,00 грн. та 05.05.2017 року в сумі 300,00 грн. Таким чином, відповідно до положень ст. 264 ЦК України, відповідач перервав строк позовної давності, який розпочав новий перебіг з 06.05.2017 року. В той же час АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом в червні 2020 року. З урахуванням того, що строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитом розпочався 06.05.2020 року, а позивач звернувся до суду з позовом 17.06.2020 року, суд вважає, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду, відповідач заявив вимогу про застосування позовної давності, що з огляду на положення ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову. В силу положень ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту та штрафу у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, а в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені слід відмовити за безпідставністю. V. Розподіл судових витрат На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed