Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та стягнення з неї половини вартості житлового-комунальних послуг і плати за користування будинком в розмірі 13495,50 грн. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г. З 18.03.2003 року в будинку зареєструвала своє місце проживання відповідач. 23 лютого 2008 року вони з відповідачем уклали шлюб, який 18 січня 2018 року було розірвано за рішенням Чигиринського районного суду від 15.12.2018 року. Посилаючись на те, що шлюб між ними розірвано і відповідач більше не являється членом його сім`ї, але добровільно виселитись з будинку відмовляється, жодним чином в його утриманні та сплаті комунальних послуг участі не бере і всі витрати по утриманню будинку він несе одноособово, позивач прохав усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зняття відповідача з реєстрації та виселення з належного йому житлового будинку, а також прохав стягнути з неї на його користь половину вартості житлового-комунальних послуг і плати за користування будинком в розмірі 13495,50 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, пояснивши суду, що поведінка відповідачки перешкоджає позивачу користуватися належним йому будинком та проживати в ньому. Відповідачка чинить позивачу перешкоди в користуванні будинком, постійно змінює замки на вхідних дверях, у зв`язку з чим він неодноразово викликав працівників поліції. З березня 2019 року позивач змушений був проживати в с. Іванівка Чигиринського району, а з листопада 2019 року і по даний час він проживає за адресою: [ADDRESS] , яка є його приватною власністю як і будинок що у с.Іванівка Чигиринського району Черкаської області. Позивач одноособово сплачує комунальні послуги за будинок, споживачем яких є саме відповідач, але не може вільно користуватись і розпоряджатись своїм майном. Тобто, відповідачка проживає в належному позивачу будинку без дозволу останнього, без оплати за користування майном та без компенсації вартості комунальних послуг. У зв`язку з цим просить виселети відповідачку з належного позивачу будинку, зняти її з реєстраційного обліку вказаного будинку та стягнути з неї Ѕ частку вартості комунальних послуг в сумі 13495,50 грн. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала повністю, пояснивши, що позивач не звертався до неї з вимогами про усунення перешкод в користуванні будинком і фактично проживає за іншою адресою, який знає де знаходиться ключ від будинку, тому вона жодних перешкод йому не чинить, дбає про благоустрій будинку. Твердження позивача про те, що він особисто оплачує житлово-комунальні послуги є безпідставними, так як саме вона оплачує комунальні послуги і в неї наявні квитанції на підтвердження даного факту. Окрім того, вона є особою з інвалідністю ІІІ групи, хворіє на цукровий діабет та потребує постійного лікування та нагляду в лікаря-ендокринолога. Іншого житла вона не має, тому у разі її виселення з будинку позивача будуть порушені її права, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] поясниили суду, що їм відомо лише зі слів позивача, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні позивачем будинку, підтвердивши суду, що позивач має у власності будинок у с.Іванівка Чигиринскього району та квартиру у м.Чигирин у якій проживає разом зі своїм сином [PERSON] . Вислухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст. 116 ЖК УРСР. Відповідно до приписів ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як встановлено судом та вбачається з договору купівлі-продажу від 06.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано на відповідача (а.с. 8). Позивач зареєстрований у цьому будинку з 09.12.2005 року, а відповідач зареєструвалася у будинку з 18.03.2003 року, що вбачається з паспортних даних сторін щодо зареєстрованого місця проживання особи та виписки з домової книги (а.с. 10-11,14,29). Виходячи з рішення Чигиринського районного суду від 18.12.2018 року, яке набрало чинності 18.01.2019 року, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.02.2008 року по 18.12.2018 року , я кий було о розірвано (а.с. 7). Отже, відповідакачка є колишнім членом сім"ї позивача, який є власником будинку, у якому відповідачка зареєстрована з 2003 року та проживає там на законних підставах, іншого житла не має (а.с.45-46). Зі справи не вбачається та позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачка, систематично порушує правила співжиття, а також, що до неї вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, псує житлове приміщення, а показання свідків про те, що відповідачка чинитть позивачу перешкоди у користуванні житлом відомі їм лише зі слів позивача, а тому ці докази не можуть слугувати підставою для задоволення позову. Сама по собі заява позивача до Чигиринського відділення поліції про притягнення до відповідальності [PERSON] , датована січнем 2020 року, не є свідченням порушення правил співжиття, доказів про вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, позивачем суду теж не надано (а.с.36-40). Також відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, якою встановлено право власника вимагати усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки, як вже зазначалося, відповідачка є колишній член сім`ї власника і до правовідносин, які склалися, стаття 391 ЦК України не може бути застосована. Так, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Так, з 23.02.2008 року по 18.12.2018 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, де з 18.03.2003 року відповідачка зереєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS] , у якому постійно проживає там тривалий час, іншого житла у неї немає, яка в похилому віці, будучи інвалідом ІІІ групи, може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користується з 2003 року, суд вважає, що припинення сімейних вдносин між сторонами не позбавляє відповідачку права користування займаним житловим будинком, а вказані позивачем доводи в позові з приводу того, що відповідачка не є членом сім"ї, а тому її треба виселети - є безпідставними, позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні його власним жилим приміщенням, а тому дана вимога задоволенню не підлягає. Окрім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Правову позицію з даного приводу викладено і в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, де вказано, що у разі будь-яких обмежень в здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації з місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з вимог. Виходячи з цього, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а тому позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації задоволенню теж не підлягають. Щодо стягнення з відповідачки половини вартості житлового-комунальних послуг і плати за користування будинком в розмірі 13495,50 грн., то останньою надано суду ряд квитанцій про оплату комунальних послуг (а.с. 50-69,76,77), які слугують про те, що саме відповідачка була платником даних послуг і саме в неї знаходяться дані квитанції, на підставі чого, де позиція позивача, що ним одноособово сплачуються дані послуги, не знайшла свого підтвердження, а тому дана вимога позивача теж не доведена належним чином і не підлягає до задоволення. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір стягненню з відповідачки не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed