Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивачка 01 квітня 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23.01.2010 р. по 15.02.2013 р. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. 13.07.2012 року рішенням Крюківського районного суду з відповідача стягуються аліменти на утримання сина, а рішенням цього ж суду від 01.10.2013 року розмір аліментів на дитину збільшено з 1/6 частини заробітку (доходу) на 1/3 частини. Цим же рішенням було змінено прізвище дитини з «[PERSON]» на «[PERSON]». Після розірвання шлюбу відповідач життям сина не цікавиться, не телефонує, не вітає з днем народження, та не приймає участі у його вихованні. Увесь період з народження дитини позивач самостійно створює йому належні умови виховання, купує одяг, взуття, та інші речі, необхідні для нормального розвитку, забезпечує його фізичний та духовний розвиток. Дитини забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Відповідач аліменти на утримання сина не сплачує, у зв'язку з чим 19.09.2013 року начальником ВДВС було направлено подання про вирішення питання про порушення кримінальної справи у відношенні до [PERSON] за ст. 164 КК України. Позивач просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]; стягнути судові витрати. Позивач у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином. Письмово просила слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суду пояснив, що він неодноразово приїздив до позивача з вимогою надати можливість зустрітися з сином, привітати зі святами, погуляти, але натомість отримував лише не мотивовані відмови, у зв'язку з чим відповідач змушений був залишати придбані ним речі у сусідів або родичів позивача. Вказує, що він сумлінно виконує свої батьківські обов'язки, сплачує аліменти та частково погашає заборгованість, яка сформувалася внаслідок безробіття. До того ж, посилання позивача на заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області щодо зміни прізвища дитини та наявність іншого чоловіка, лише підтверджує намір позивача відсторонити справжнього батька від дитини та влаштувати особисте життя, всупереч інтересів та прав дитини. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день і час проведення судового засідання повідомлявся належним чином, письмових заяв не надходило. Суд, вислухав пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, практику Верховного Суду України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У судовому засіданні встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 жовтня 2013 року, яке набрало чинності, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстровано шлюбі з 23.01.2010 р. по 15.02.2013 р. Також, вказаним рішенням збільшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на утримання сина до 1/3 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно та змінено прізвище дитини з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.12-14) Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона 1). Не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідач в судовому засіданні заперечував проти позбавлення його батьківських прав, вказував, що він любить свою дитину та не бажає від неї відмовлятися, веде нормальний образ життя, не страждає на будь-які захворювання. Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Встановлено, що відповідач частково сплачує заборгованість по аліментам, на підтвердження чого подав квитанції (а.с.32-33). Згідно ч.2,5 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.ст.3, 155 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Отже, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач, поклавши обов'язки по вихованню свого сина на позивачку, практично самоусунувся від виховання свого сина, але ж суд бере до уваги, що з об'єктивних причин відповідач не має можливості виконувати в повному обсязі свої батьківські обов'язки, оскільки позивачка з сином проживає на території м. Кременчука, та не бажає, щоб батько спілкувався з дитиною, не зважаючи на той факт, що батько дитини бажає приймати участь у вихованні та піклуванні своєї дитини та не відмовлявся від неї. Позивачка може своїми діями в інтересах неповнолітнього сприяти спілкуванню батька з дитиною, надання можливості батьку приймати участь у його матеріальній підтримці і т.і , однак цього не робить. Крім того, суд критично ставиться до тверджень, що відповідач не здатний виховувати свою дитину, адже він не відмовляється від дитини та бажає піклуватися про свою дитину та приймати участь в її вихованні. Таким чином, з'ясувавши обставини справи, ставлення відповідача до дитини, враховуючи інтереси дитини та те, що позивачем не наведено доказів свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав відсутні. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed