Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У зв'язку з тим, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 травня 2004 року, шлюб реєстрували в Італії відповідно до законодавства цієї країни, від шлюбу дітей не мають, після реєстрації шлюбу вони переїхали проживати до України, побудували тут будинок, на його вимогу припинити поїздки до Італії на роботу, дружина не відреагувала, у її відсутність він, маючи поганий стан здоров'я, вимушений був запрошувати в гості своїх співвітчизників та для виконання господарської роботи наймати хатніх робітниць, що призвело до того, що у них з дружиною склалися неприязненні стосунки, дружина і її дочка виганяли його співвітчизників з будинку, влаштовували скандали і він вимушений був залишити [PERSON] і перейти проживати в інше місце, порозуміння між собою вони не знайшли, він втратив до відповідачки почуття поваги і любові, позивач звернувся з даним позовом до суду, так як вважає, що має право звернутися до суду України з позовом, і просить шлюб розірвати. В суді позивач позов підтримав, пославшись на обставини, викладені вище. Пояснив, що він звернувся до суду України з позовом про розірвання шлюбу, оскільки в Україні цей процес проходить значно швидше, ніж в Італії, де такі справи слухаються 3-4 роки і сторонам цей термін надається для примирення. Йому в Італії не вигідно розлучатися, бо там на це необхідно багато грошей і він повинен буде сплачувати відповідачці грошове утримання. Він не бажає проживати з відповідачкою, хоче пришвидшити процес розлучення з тим, щоб створити нову сім'ю з іншою жінкою. Тому будь-яких спроб примиритися за час, наданий судом для примирення, він не робив. Просить позов задоволити і шлюб розірвати. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві і в її поясненнях, долучених до матеріалів справи. Пояснила, що сторони припинили подружні стосунки, тривалий час проживають окремо. За час, наданий судом для примирення, воно між ними не відбулося. Шлюб грунтується на вільній згоді чоловіка і дружини, але позивач не бажає проживати з відповідачкою, він хоче створити нову сім'ю, тому не йшов на примирення і сам для цього будь-яких кроків не робив. Відповідачка також не бажає зберегти сім'ю, оскільки подала позов про розірвання шлюбу до суду Італії. Даний шлюб суперечить інтересам позивача, тому вони просять позов задоволити і шлюб розірвати. Відповідачка [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що в їх сім'ї були абсолютно нормальні стосунки. На даний час вони дійсно проживають окремо, але вона вважає, що в сім'ї можливо налагодити стосунки. Єдиною її претензією до чоловіка було те, що він у її відсутність приводив у їх будинок співвітчизників, сторонніх жінок, що негативно впливало на імідж сім'ї серед мешканців села. Вона зателефонувала чоловіку з Італії і попросила припинити все це, а коли вона приїде, то вони вирішать цю проблему. Однак до її приїзду з Італії, чоловік залишив будинок, забрав свої речі і подав позов про розірвання шлюбу. За час наданий судом для примирення, вона неодноразово намагалася додзвонитися чоловіку, зустрітися з ним, обговорити їх проблеми, але він не йшов на контакт, кидав слухавку, тому примирення між ними не відбулося. Дійсно до суду Італії вона подала позов про розірвання шлюбу, але це не означає, що втрачено шляхи для примирення і збереження сім'ї. Судовий процес розлучення в Італії триває 3-4 роки, сторонам надається термін для примирення. Вважає, що чотирьох місяців для примирення, наданих Рівненським районним судом, є недостатньо для того, щоб примиритися. Шлюб вони реєстрували в Італії, цей шлюб був з певними обов'язками обох сторін. Позивач хоче уникнути виконання ним своїх обов'язків, оговорених під час укладення шлюбу, тому і звернувся до суду України з позовом. Вона ж не погоджується на розірвання шлюбу по законах України. Вважає, що на даний час ще не вичерпані всі можливості збереження сім'ї, яку вона хоче зберегти. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки, адвокат [PERSON], позов не визнав, підтримав пояснення, надані відповідачкою. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 травня 2004 року. Шлюб зареєстровано в Італії відповідно до законодавства цієї країни і при укладенні шлюбу сторони встановили певні обов'язки по відношенню один до одного. Від шлюбу дітей сторони не мають. Після реєстрації шлюбу подружжя переїхало проживати до України. Позивач є громадянином Італії, має там постійне місце проживання і реєстрації, а також має безстрокову посвідку на постійне проживання в Україні і зареєстрований в [ADDRESS] по даний час. Відповідачка є громадянкою України, але має посвідку на проживання в Італії і періодично виїжджає до цієї країни на роботу. Тривалий час сторони проживають окремо, так як позивач сам залишив сім'ю і перейшов проживати в інше місце. 27 червня 2013 року [PERSON] звернулась до суду м.Віченца, Італія з позовом про розлучення в режимі роздільного проживання подружжя. Судом сторонам надавався термін для примирення, але воно між ними не відбулося з вини позивача, який сам не вживав заходів до примирення сім'ї і не йшов на контакт та не приймав пропозицій відповідачки стосовно примирення. Згідно ч.1 ст.60 Закону України "Про міжнародне приватне право", правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Оскільки позивач постійно проживає в України, відповідачка є громадянкою України і також проживає в України, виїжджаючи періодично до Італії на роботу, суд вважає, що справа має слухатись відповідно до норм законодавства України. Стаття 24 Сімейного кодексу України встановлює, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Суд, відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, обставини життя подружжя, прийшов до переконання, що на даний час подружжям ще не вичерпані всі можливі варіанти їх примирення. Відповідачка не може навіть поспілкуватися з чоловіком, так як він категорично не бажає з нею зустрітися і поговорити, з'ясувати стосунки. В позовній заяві і в суді позивач не зміг навести тих причин розлучення, які б переконали суд про неможливість спільного проживання. Суд не може прийняти до уваги посилання представника позивача про те, що цей шлюб суперечить інтересам позивача, оскільки вона не могла навіть назвати яким інтересам позивача суперечить шлюб, уже навіть не говорячи про те, що ці посилання не підтверджені жодним доказом. Надані позивачем епікризи свідчать про те, що він лікувався, але жодним чином не свідчать про неналежну поведінку відповідачки і про те, що це суперечить інтересам позивача. А відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На глибоке переконання суду, поведінка самого відповідача в сім'ї суперечить моральним засадам суспільства, він поводився по відношенню до відповідачки не коректно, але вона згідна його пробачити і використати всі можливі способи примирення. На думку відповідачки, саме розгляд справи про розлучення в суді Італії, де надається значно довший термін для примирення, ніж в Україні, сприятиме примиренню подружжя. Також суд приходить до висновку, що звернувшись до суду України з позовом про розірвання шлюбу, позивач діє недобросовісно, бажає пришвидшити процес розлучення для утворення іншої сім'ї і уникнути виконання тих обов'язків по відношенню до відповідачки, які брав на себе при реєстрації шлюбу в Італії, процес розлучення в Італії є для нього невигідним, про що він сам ствердив в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позивач не надав суду належних доказів, які б стверджували, що його перебування у шлюбі з відповідачкою порушують його права і інтереси, мотивацію розірвання шлюбу взагалі не наведено, сторони ще не вичерпали всіх можливих варіантів примирення, це в стосунках сторін ще є можливим і сім'ю можливо зберегти. На думку суду, звернення відповідачки з позовом про розірвання шлюбу до суду Італії, зовсім не означає, що вона не бажає зберегти сім'ю. Саме розірвання шлюбу за законами Італії, де сторони реєстрували шлюб, якщо таке відбудеться, сприятиме в повній мірі захисту прав і інтересів як позивача, так і відповідачки. Отже, суд, на даний час, не вбачає порушення прав позивача, за захистом яких спрямоване його звернення до суду, позов є безпідставним і недоведеним належними доказами, а тому до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed