Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

позивач звернувся до суд з позовом до Головного Управління Національної гвардії України про визнання рішення, визнання дій та бездіяльності протиправними. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 26 вересня 2007 року. Державною реєстраційною службою Київської міської державної адміністрації відмовлено позивачу у реєстрації права власності на вказану квартиру через ненадання позивачем технічного паспорту квартири. Квартира позивача розташована у будинку, який є об`єктом незавершеного будівництва, замовником будівництва є відповідач. У теперішній час відповідач забезпечує охорону об`єкту житлового комплексу « Дніпровські вежі », в якому знаходиться належна позивачу квартира, та обмежує доступ будь-кого на територію комплексу без дозволу відповідача. Позивач звернувся з проханням забезпечити доступ працівнику БТІ до об`єкту для проведення технічної інвентаризації квартири, але отримав відмову з підстав запровадження карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року. У зв`язку з чим просить визнати рішення про відмову відповідача в доступі працівнику БТІ до об`єкту за адресою: квартира [ADDRESS] для проведення її технічної інвентаризації протиправним; визнати бездіяльність відповідача щодо надання перепустки працівнику БТІ та позивачу для доступу до об`єкту за адресою: квартира [ADDRESS] для проведення її технічної інвентаризації протиправною; визнати дії відповідача щодо фізичного перешкоджання відповідачем в доступі працівнику БТІ та позивачу до об`єкту за адресою: квартира [ADDRESS] для проведення її технічної інвентаризації протиправною. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 26 вересня 2007 року (а.с. 29 зв.). 04 червня 2020 року рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва Тараненко О.О. зупинено розгляд заяви позивача про проведення державної реєстрації права власності на квартиру у зв`язку з ненаданням документів в повному обсязі, направлено запит до Комунального підприємства Київського міського бюро технічної інвентаризації (а.с.25). 18 та 23 червня 2020 року позивач звертався до відповідача із заявою про надання перепустки для доступу представника БТІ для проведення технічної інвентаризації об`єкта незавершеного будівництва, а саме, квартири [ADDRESS] (а.с. 30). 27 липня 2020 року рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва Тараненко О.О. відмовлено у державній реєстрації права власності та їх обтяжень (а.с.25 зв.). Позивач просить визнати рішення про відмову відповідача в доступі працівнику БТІ до об`єкту незавершеного будівництва, а саме, квартири [ADDRESS] для проведення її технічної інвентаризації протиправним; визнати бездіяльність відповідача щодо надання перепустки працівнику БТІ та позивачу для доступу до об`єкту за адресою: квартира [ADDRESS] для проведення її технічної інвентаризації протиправною; визнати дії відповідача щодо фізичного перешкоджання відповідачем в доступі працівнику БТІ та позивачу до об`єкту за адресою: квартира [ADDRESS] для проведення її технічної інвентаризації протиправною. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] , до якої відповідач перешкоджає у доступі представнику бюро технічної інвентаризації. На підтвердження надано лист Головного управління Національної гвардії України про розгляд заяви щодо проведення технічної інвентаризації квартири [ADDRESS] від 01 липня 2020 року (а.с. 29). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Судом встановлено, що 01 липня 2020 року відповідачем роз`яснено позивачу про запровадження обмежувальних карантинних заходів щодо недопущення захворюваності серед особового складу відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2», та запропоновано повернутися до розгляду питання після припинення дії карантину. Предметом доказування є наявність протиправної дії чи бездіяльності відповідача під час допуска представника бюро технічної інвентаризації для проведення інвентаризації об`єкта. Протиправну бездіяльність органу треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. Бездіяльність суб`єкта може бути визнана протиправною судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. В статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Згідно ст. 29 цього Закону карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину. Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. 01 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до якої, з урахуванням змін та доповнень, на усій території України був установлений карантин з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року, який неодноразово був продовжений, останній раз Постановою КМУ № 1236 від 09.12.2020 до вказаної постанови були внесені зміни, встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2021 року на території України карантин. Згідно ст. 117 Конституції України встановлено, що постанови Кабінету Міністрів України є обов`язковими до виконання. 20 травня 2020 року Урядом прийнято рішення, що з 22 травня планується переходити до адаптивного карантину, який передбачає поетапне пом`якшення карантинних обмежень та триватиме до 22 червня. Нова постанова продовжила також дію постанови Кабміну № 211 від 11 березня2020 року. Рішення щодо зняття тих чи інших обмежень ухвалюють регіональні комісії з питань з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій. 27.05.2020 протоколом № 32 постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до 22 червня 2020 року на території м. Києва із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом 8АЯ8-СоУ-2». Відповідно ст. 41 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» особи, винні в порушенні законодавства про захист населення від інфекційних хвороб, несуть відповідальність згідно із законами України. Оскільки на час відмови представника відповідача у допуску представника бюро технічної інвентаризації для проведення інвентаризації об`єкта діяли карантинні обмеження, тому суд приходить висновку про відсутність протиправних дій або бездіяльності Головного Управління Національної гвардії України. З урахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON] до Головного Управління Національної гвардії України про визнання рішення, визнання дій та бездіяльності протиправними задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed