Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Термінал» та редактора інформаційно-розважального щотижневика - газета «Городской курьер» Голобородька Віктора Валентиновича про захист ділової репутації: визнання інформації недостовірною, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію та заборонити видання інформаційно - розважального щотижневика - газети «Городской курьер» Мотивуючи свої вимоги, позивач зазначає, що 31 жовтня 2010 р. на чергових виборах депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів його обрано депутатом Олександрійської міської ради УІ скликання. Депутатські повноваження він виконує дотепер. [INFO]. у [NUMBER] інформаційно - розважального тижневика - газеті «Городской курьер», на першій сторінці, відповідачі розповсюдили недостовірну інформацію, надрукувавши його фотографію з зазначенням його прізвища та ініціалів під заголовком російською мовою: «[INFO]». В зв'язку з цією публікацією у читачів склалося враження нібито він винен у пролитті крові. Вона носить наклепницький характер, містить відомості про події, які не існували. Розповсюдження такої інформації призвело до погіршення його психологічного стану, сильних душевних страждань та моральних переживань, необхідності виправдовуватися шляхом надання відповідей на запитання та телефонні дзвінки виборців, колег, політичних та громадських діячів щодо наявності його особистої вини в пролитті крові. Недостовірна інформація порушує його особисті немайнові права й має бути спростована в такий же спосіб, як і розповсюджена. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав свої вимоги та пояснив, що він не закликав до кровопролиття. Поширення такої інформації в друкованому засобі масової інформації зашкодило його діловій репутації. Дійсно, він голосував за прийняття звернення до колишнього Президента [PERSON] задля миру та спокою. Чому відповідальні за поширення недостовірної інформації обидва відповідачі, він пояснити не може. Представник відповідачів - Дьорко А.М. заперечив проти позову, зазначивши, що висловлювання, які опубліковані в газеті, не містять конкретних фактів, а носять оціночний характер, є публічним озвученням власної суб'єктивної позиції відповідачів. Про це свідчить сам текст, який передує фотографіям депутатів і дає зрозуміти читачам, які саме дії депутатів Олександрійської міської ради оцінюються з власної позиції відповідачів. У зверненні депутатів Олександрійської міської ради йшлося про те, що вони підтримують позицію колишнього Президента України [PERSON] та вимагають прийняття жорстких та рішучих заходів, застосування нового законодавства. Саме такі диктаторські закони, які були прийняті 16 січня 2014 р., призвели до силового протистояння, які вийшли за межі Києва та охопили всю територію України. Позивач є депутатом міської ради, тобто публічною особою, а тому має бути готовим до суворої критики та пильного нагляду за його життям та діяльністю. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд встановив, що [INFO]. у [NUMBER] інформаційно-розважального щотижневика - газета «Городской курьер», редактором якого є Голобородько В.В., на першій сторінці, опублікована стаття під заголовком «[INFO]» такого змісту : «Ми продовжуємо публікацію списку депутатів Олександрійської міської ради, які голосували за звернення до [PERSON] з закликом жорстких заходів впливу до протестувальників у Києві. Це звернення, як і аналогічні рішення деяких міських та обласних рад, врешті призвело до кровопролиття, бандитизму і тероризму в Україні, а також анексії Криму Росією. Ось прізвища тих, хто до сьогодні не хоче визнати свої помилки та не бажає почати життя Олександрії з нової сторінки». Далі поміщені фотографії осіб, з - поміж яких є депутат [PERSON]. Позивач вважає, що ця інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, викладена неправдиво, містить відомості про події, які не існували. Суд дійшов висновку, що доводи позивача не ґрунтуються на законі, а інформація, що опублікована в газеті, є лише оціночними судженнями - критикою дій позивача. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Конституція України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань ( ч.1 ст. 34 Конституції України). З урахуванням практики Європейського суду з прав людини та законодавства України у сфері цих правовідносин суд має визначитися з характером поширеної інформації: чи вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів(вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Про це наголошується в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. № 1. Як зазначено в п.1 цієї постанови, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Отже, в газеті викладено бачення наслідків, що на думку автора, потягло за собою звернення до [PERSON], - кровопролиття. Позивач є публічною особою - депутатом міської ради, тобто несе на собі тягар публічності на місцевому рівні. В зв'язку з цим варто зазначити, що Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. № 1 ( пункт 21) роз'яснив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки поширена в друкованому засобі інформація за своїм характером є оціночними судженнями, критикою позиції позивача щодо ставлення його до подій, які відбувалися в м. Києві в січні 2014 р. Суд звертає увагу також на те, що позивач не зазначив, з яких саме правових підстав приватне підприємство « Термінал» є відповідачем у справі. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації( п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. № 1). Щодо вимог в частині заборони видання газети «Городской курьер», то варто зазначити, що суд припиняє випуск видання у разі порушення частини першої статті 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації(пресу) в Україні» або ліквідації юридичної особи, яка є засновником видання. Підстав для припинення випуску видання, передбачених ч.1 ст. 3 цього Закону, не вбачається. В зв'язку з відмовою у позові судові витрати позивачеві не компенсуються.

Outcome: dismissed