Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] заявлено позов до [PERSON] та приватного нотаріуса Дремлюги Р.М. про визнання недійсними договору дарування нею [PERSON] житлового будинку та надвірних будівель по [ADDRESS], договорів дарування земельних ділянок за вказаною адресою площею 0.10 га для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та площею 0.12 га для ведення особистого селянського господарства, посвідчених 03 грудня 2009 року приватним нотаріусом Корюківського районного нотаріального округу Дремлюгою Р.М. В обґрунтування підстав для визнання правочинів недійсними позивач посилалася на їх укладення внаслідок помилки з її сторони і її чоловіка та обману зі сторони відповідача щодо обставин правочину, які мають істотне значення. За доводами [PERSON], укладення угод щодо передачі належного їй на праві власності майна [PERSON] обумовлювалося довічним утриманням зі сторони останньої своїх батьків, яка своєї обіцянки не дотрималась. Також позивач просила суд поновити строк на звернення до суду за захистом порушеного права, як такий, що пропущений з поважних причин. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2015 року поновлено [PERSON]. строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою, як такий, що пропущений з поважних причин. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], а також договори дарування земельних ділянок за вказаною адресою площею 0.10 га для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та площею 0.12 га для ведення особистого селянського господарства, посвідчених 03 грудня 2009 року приватним нотаріусом Корюківського районного нотаріального округу Дремлюгою Р.М. В апеляційних скаргах [PERSON] та її представник просять скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] Незаконність рішення суду апелянти обгрунтовують невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. [PERSON] вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що в заявленому позові вказано дві підстави для визнання договорів дарування недійсними: під впливом помилки (ст.229 ЦК України) та під впливом обману (ст.230 ЦК України), які є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. При цьому, за доводами апелянта, позовна вимога про визнання договору недійсним з підстав вчинення його під впливом обману судом не вирішувався. [PERSON] вказує, що позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про наміри сторін у справі укласти саме договір довічного утримання. Апелянт також посилається, що єдиним встановленим судом першої інстанції фактом є те, що позивач є особою похилого віку, проте дана обставина не може свідчити про неможливість усвідомлення нею дій, спрямованих на встановлення, зміну, припинення її прав та обов'язків. Представник [PERSON] в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що відповідачка у відповідності до чинного законодавства України, на підставі договорів дарування від 03 грудня 2009 року набула права власності на домоволодіння та земельні ділянки. При цьому ніякого насильства чи інших протиправних дій зі сторони обдаровуваної вчинено не було, договори були нотаріально посвідчені без будь-яких порушень чинного законодавства України. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, оскільки всупереч вимогам ч. 1 ст. 229 ЦК України рішення суду не містить переконливих висновків про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, відповідно до ст. 229 ЦК України є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-64цс14. Судом встановлено, що позивач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], а також земельні ділянки за вказаною адресою площею 0.10 га для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та площею 0.12 га для ведення особистого селянського господарства, уклавши договори дарування, які було посвідчено 03 грудня 2009 року приватним нотаріусом Корюківського районного нотаріального округу Дремлюгою Р.М. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При цьому момент укладення договору дарування, за чинним ЦК, не пов'язаний з моментом фактичного передання майна у власність. Вони можуть як збігатися, так і бути значно віддалені один від одного у часі, тому договір дарування може належати як до реальних, так і до консенсуальних договорів. Згідно п. 8 Договору дарування будинку сторони домовилися, що під передачею відчужуваного житлового будинку з надвірними будівлями за цим договором слід вважати символічну передачу. Прийняття обдаровуваною від дарувальника примірника договору після його нотаріального посвідчення та технічної документації на житловий будинок з надвірними будівлями свідчить про те, що передача речі відбулася. Підписання цього договору Обдаровуваною свідчить про те, що вона дарунок приймає. Згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно 3 грудня 2009 року [PERSON] зареєструвала право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а 15 грудня 2009 року нею було зареєстровано право власності на отримані в дар земельні ділянки. Відтак відбулася фактична передача дарунків - як житлового будинку з надвірними будівлями, так і земельних ділянок. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, [PERSON] посилалася на їх укладення внаслідок помилки з її сторони і її чоловіка та обману зі сторони відповідача [PERSON], оскільки позивач з чоловіком були впевнені, що укладають договір довічного утримання, за умовами якого донька (відповідач по справі) зобов'язувалася їх утримувати, а вони в будь-який час могли розірвати договір. За доводами позивача, у грудні 2014 року донька виставила її на вулицю і залишила без житла та без засобів до існування. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із відсутності волевиявлення [PERSON] на безоплатне відчуження спірного житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок, оскільки в зв'язку з похилим віком позивач мала на меті отримання від [PERSON] довічного утримання і необхідної допомоги, яку відповідач перестала надавати з грудня 2014 року, в зв'язку з чим, за висновком суду, договори відчуження нерухомого майна укладено внаслідок помилки зі сторони позивача. При цьому суд критично поставився до пояснень нотаріуса щодо посвідчення нею саме договору дарування, оскільки, за висновком суду, з врахуванням віку позивача, стану здоров'я, обставин, що склалися між сторонами, позивач прагнула відчуження будинку з намірами щодо догляду за нею, допомоги по господарству, утримання її з боку відповідача. Проте, такий висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до відповідачів як [PERSON], так і до приватного нотаріуса Дремлюги Р.М., не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону, оскільки в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам. Зокрема, суд не надав належної оцінки змісту договору дарування, не звернув уваги на пояснення нотаріуса щодо роз'яснення позивачу умов та правових наслідків договору дарування, які прочитано та підписано позивачем. Суд також не дав належної оцінки показам свідків, допитаних судом першої інстанції, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким про обставини та умови укладення договорів дарування відомо частково зі слів позивача, а також показам свідка [PERSON], яка підтвердила пояснення приватного нотаріуса Дремлюги Р.М. про неодноразові звернення позивача [PERSON] до нотаріуса в 2009 році з вимогою укладення договору згідно її волевиявлення. Покази свідків є одним із доказів та підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами. Судом не враховано, що у текстах договорів дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов'язання відповідачки надавати пожиттєве утримання своїй матері і батьку. Крім того, згідно заяви [PERSON] від 3 грудня 2009 року, справжність підпису на якій посвідчено нотаріусом, [PERSON] власноручно написала, що дарує дочці [PERSON] будинок і землю безплатно. Згідно п.1.1 договору дарування земельних ділянок зазначено, що за цим договором Дарувальник передає земельні ділянки у власність обдаровуваної безоплатно. Про безоплатність відчуження житлового будинку з надвірними будівлями та про наявність волевиявлення саме на укладення договору дарування також зазначено в пунктах 1, 7, 10 Договору дарування будинку. Без оцінки судом залишалась і та обставина, що в 1999 році [PERSON] та [PERSON] укладали договір дарування приватного житлового будинку [ADDRESS] зі [PERSON], який рішенням Корюківського районного суду від 19 вересня 2005 року за позовом [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним з аналогічних підстав, що також свідчить про обізнаність позивача про різні правові наслідки договору дарування та договору довічного утримання. Крім того, в матеріалах справи мається згода [PERSON] на укладення його дружиною [PERSON] саме договорів дарування, за якими остання повинна була подарувати на умовах на її власний розсуд житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки дочці [PERSON] За таких обставин висновки суду про укладення позивачем договорів дарування з намірами щодо догляду за нею обдаровуваною ґрунтуються на поясненнях останньої та частково на показах свідків, яким про умови укладення договорів відомо з її слів, та суперечать іншим доказам по справі, а тому є недоведеними. Дані висновки суду не відповідають обставинам, достовірно встановленим судом, що позивачу було роз'яснено та зрозуміло зміст договору дарування, його правову природу, наслідки його укладення, в якому відсутні умови щодо утримання позивача, зокрема його порядку, розміру тощо, а розрахунок позивача на одержання користі від вчиненого правочину, зокрема як пояснює позивач утримання останнього, не має правового значення для визнання правочину недійсним з підстави, передбаченої ст.229 ЦК України. Крім того, задовольняючи позовні вимоги до приватного нотаріуса Дремлюги Р.М., яким посвідчувалися договори дарування, судом не враховано, що останній не є належним відповідачем у справі, що також унеможливлювало задоволення позовних вимог до нотаріуса. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України захисту в порядку цивільного судочинства підлягає порушене право, а відповідно з врахуванням положень ст. 30 ЦК України позивачем є особа, чиє право порушено, а відповідачем - особа, яка порушила цивільні права іншої особи чи інтерес. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Як вбачається з матеріалів справи, спір виник між відчужувачем та набувачем спірного нерухомого майна, а в позовній заяві відсутні посилання, в обґрунтування підстав для визнання договорів дарування недійсними, на неправомірні дії нотаріуса. Крім того, згідно абз. 2 та 3 зазначеного пункту постанови Пленуму Верхового Суду України у разі, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої ст. 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання правочину недійсним. Як встановлено судом, житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] було побудовано в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а тому в силу ст.22 КпШС УРСР є спільним майном подружжя, в зв'язку з чим відчуження будинку з надвірними будівлями проводилося зі згоди [PERSON] - батька [PERSON] Проте, [PERSON] помер [INFO] у віці 81 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Корюківського районного управління юстиції. Відповідно до частини 4 ст. 25 ЦК України у момент смерті фізичної особи припиняється і її цивільна правоздатність, а відповідно і цивільна процесуальна дієздатність. З врахуванням викладеного, після смерті припинилося і право іншого співвласника розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, а частка спадкодавця у спільній сумісній власності підлягає спадкуванню. Інший співвласник спірного майна - [PERSON] за життя не оскаржував договори дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок. Крім того, оскільки відповідно до ч.1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом, є дійсна спрямованість волі всіх сторін договору дарування, а не лише одного із дарувальників. В матеріалах справи відсутні будь-які докази відсутності волевиявлення співвласника майна - [PERSON] на укладення саме договорів дарування. Судом першої інстанції не встановлено доказів укладення договорів дарування внаслідок обману, і підстав, передбачених ст. 230 ЦК України для визнання договорів недійсними, не встановлено апеляційним судом. За викладених обставин, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач помилявся щодо правової природи правочину та вважав його договором довічного утримання, а також відсутності доказів укладення договорів внаслідок обману, висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог є безпідставним, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених вище.

Outcome: dismissed