Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, який був ним уточнений, в остаточній редакції позивач просить стягнути з Міністерства доходів і зборів України та Головного управління Міндоходів у Харківській області відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди незаконним звільненням та невиконання рішення суду про поновлення на посаді в розмірі 500000 гривень - відшкодування моральної шкоди; 142282,27 гривень - відшкодування матеріальної шкоди, суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу; вартість придбаних ліків - 58438,81 грн., 30000 витрати на правову допомогу; зобов'язати Міністерство доходів і зборів України та Головне управління Міндоходів в Харківській області у Харківській області: - виплатити позивачу все грошове забезпечення з моменту поновлення позивача на роботі з урахуванням середньої заробітної плати з 11 березня 2011 року по 22 травня 2013 року; - здійснити перерахунок нарахованої мені вихідної допомоги при виході на пенсію з урахуванням середньомісячної заробітної плати до мого звільнення та виплатити різницю між виплаченою вихідною допомогою та нарахованою; - надати до Управління пенсійного фонду довідку про повне грошове забезпечення [PERSON] за останні 24 місяці до моменту звільнення, в тому числі про посадовий оклад, військове звання, надбавку за вислугу років, надбавку за високі досягнення в праці, надбавку за таємність та премії; зобов'язати відповідачів спростувати поширену інформацію в засобах масової інформації щодо отримання ним хабара та скоєння вчинку, який дискредитує звання начальницького складу податкової міліції; крім того позивач просить стягнути на його користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11 березня 2011 року ДПА України було винесено наказ №338-0, яким його було звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2011 року частково задоволено його позов, а саме поновлено його на посаді першого заступника начальника ДПІ - начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова. Наказом ДПС України №82-0 від 26.09.2011 року вказаний вище наказ про звільнення скасовано та поновлено позивача на посаді першого заступника начальника ДПІ - начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова. Наказом ДПС України №98-0 від 27.09.2011 року позивача зараховано у розпорядження ДПА у Харківській області відповідно рапорту. Наказом ДПА у Харківській області від 29.09.2011 року №201-в позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 18.01.2012 року Харківським Апеляційним адміністративним судом скасовано рішення Харківського Адміністративного окружного суду про скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі. 13.11.2012 року Вищим адміністративним судом України, скасовано постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.01.2012 року та залишено в силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2011 року. Позивач вказує, що з боку відповідача вчинялися стосовно нього незаконні дії, а саме відповідачем порушено трудове законодавство, звільняючі без належних підстав позивача, були порушені його життєві зв'язки, внаслідок чого позивачу завдані моральні страждання. Позивачем були понесені витрати на лікування. Відшкодування завданої моральної шкоди позивач оцінює у розмірі 500 000 гривень. Окрім того, під майнової шкодою позивач вважає грошові суми, які підлягали до виплати йому у зв'язку із вимушеним прогулом з моменту його незаконного звільнення до теперішнього часу. Відповідну майнову шкоду позивач оцінює в 142282,27 гривень, оскільки з 11.03.2011 р. по 22.05.2013 р. (наказом ДПС України від 22.05.2013 р. №364-0 позивача звільнено з посади першого заступника начальника ДПІ - начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова на пенсію за віком) минуло 549 робочих днів. Також позивач вказує, що користувався послугами юристів, сума сплачених коштів складає 30000 гривень. В судовому засіданні позивач разом з представником підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити з підстав наведених вище. Представник відповідача Міністерства доходів і зборів України Головного Управління Міндоходів у Харківській області Шепітько Ю.В. в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні, в зв'язку з його необґрунтованістю. Представник третьої особи, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківський області в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідно наказу ДПА України №338-0 від 11 березня 2011 року [PERSON] було звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2011 року позов [PERSON] задоволено частково, скасовано наказ №338-О та поновлено [PERSON] на посаді першого заступника начальника державної податкової інспекції - начальника відділу податкової міліції ДПІ з 11 березня 2011 року. На підставі вказаної постанови, а саме наказом ДПС України №82-0 від 26.09.2011 року наказ ДПА України №338-0 від 11 березня 2011 року про звільнення скасовано та поновлено позивача на посаді першого заступника начальника ДПІ - начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова. Наказом ДПС України №98-0 від 27.09.2011 року позивача зараховано у розпорядження ДПА у Харківській області відповідно рапорту. Наказом ДПА у Харківській області від 29.09.2011 року №201-в позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В подальшому, Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 18 січня 2012 року постанову суду першої інстанції в частині скасування наказу ДПА та поновлення [PERSON] на посаді скасував і відмовив у задоволенні позову, в іншій частині зазначену постанову залишив без змін. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13 листопада 2012 року постанову апеляційного суду скасував, а постанову суду першої інстанції залишив без змін. Не погодившись з ухвалою касаційного суду, ДПC та ДПС у Харківській області звернулись із заявами про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України пункту 66 Положення, у яких просять скасувати ухвалу суду касаційної та постанову суду першої інстанцій та залишити в силі постанову апеляційного суду. Та постановою Верховного суду України від 02.07.2013 року у задоволенні заяв ДПС України та ДПС України у Харківській області відмовлено. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За час касаційного оскарження ДПС України та ДПС у Харківській області винесені накази від 16.05.2012 року №1054-0, відповідно до якого визнано такими, що втратили чинність накази ДПС України №82-0 від 26.09.2011 року та №98-0 від 27.09.2011 року. Також наказом ДПС у Харківській області від 28.05.2012 року 3292-0 визнано таким, що втратив чинність пункт наказу ДПС у Харківській області від 13.02.2012 року №6-в. Крім того, в матеріалах справи мається наказ ДПС України від 22.05.2013 року №364-0 про звільнення [PERSON] з посади та податкової міліції у відставку за пунктом 65 підпунктом «а» (за віком): підстава подання ДПС у Харківській області від 15.05.2013 року № 2646/8/04.3-14, рапорт [PERSON] від 15.05.2013. Позивач просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що становить 142282,27 коп., однак дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано чіткого розрахунку заборгованості за час вимушеного прогулу з моменту поновлення його на посаді. Крім того, позивач в судовому засіданні не скористався можливістю надання доказів, відповідно до ст.10 ЦПК України. Таким чином позивач не був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування чіткого розрахунку заборгованості, з метою визначення суми до виплати. Що стосується вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000 грн., завданої незаконним звільненням та невиконанням рішення суду, то дана вимога є такою що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також в п.5 даної постанови, вказано, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Так, позивачем, обґрунтовуючи понесені ним душевні страждання внаслідок незаконного звільнення не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили причинний зв'язок між моральним стражданням та незаконним звільненням. Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь матеріальної шкоди у сумі 58 438,81 грн., яка становить вартість придбаних позивачем ліків на відновлення стану здоров'я, суд зазначає наступне. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З довідки медичного закладу від 16.01.14 року №47 наданої позивачем вбачається, про те, що він почав звертатися до спеціалістів за медичною допомогою з січня 2008 року, тоді як звільнення з посади відбулось в 2011 році. У зазначеній довідці перелічено низку захворювань, виявлених у позивача, при цьому, серед перелічених у довідці захворювань лише одне захворювання (з восьми) - гіпертонічна хвороба 2 стадії - виявлено у позивача в 2011 році. Крім того в довідці медичного закладу не зазначено, з якої дати позивачу поставлено діагноз - гіпертонічна хвороба 2 стадії. Також позивач не надав суду відповідних документів, які б вказували на призначену схему прийняття лікарських засобів, що, в свою чергу, не дає можливості розрахувати грошову суму, необхідну для придбання ліків, а також установити причинний зв'язок настання наслідків з зазначеної вимоги. Крім того, позивач просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 грн., дана вимога не підлягає задоволенню оскільки вказана сума підлягає стягненню при розгляді адміністративних справ, оскільки договір про надання правової допомоги разом з калькуляцією-рахунком та актами виконаних робіт укладено від 27 травня 2011 року. Що стосується вимоги позивача, про зобов'язання відповідачів спростувати поширену про нього інформацію в засобах масової інформації щодо отримання ним хабара та скоєння вчинку, який дискредитує звання начальницького складу податкової міліції суд зазначає наступне. Вирішуючи питання, про достовірність та визначаючи характер поширеної щодо позивача інформації, суд зазначає, що Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також проголошує право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28). Статтями 297, 299 ЦК України закріплено право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації. Разом із цим, ст. 34 Конституції України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при вирішенні спорів даної категорії суди повинні мати на увазі, що спростувати недостовірну інформацію повинна особа, яка її поширила. Суд зазначає, що долучені позивачем до матеріалів судової справи документи не підтверджують причетність відповідачів до розміщення в мережі Інтернет інформації про порушення відносно нього кримінальної справи. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Таким чином, інформація, зазначена [PERSON] у позовній заяві, не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст.1 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.3 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ст. 15 ЦПК України). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed