Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

11.03.2020 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , укладений 30.10.1999 між [PERSON] та [PERSON] та визнати за покупцем [PERSON] право власності на цілий житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що в жовтні 1999 року відповідач [PERSON] запропонував [PERSON] купити житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , який належить відповідачу на підставі Договору дарування від 17.05.1991. Позивач оглянула будинок і 30.10.1999 між сторонами було досягнуто згоди щодо придбання вказаного будинку позивачем за 15000,00 грн., [PERSON] передав позивачу ключі від будинку, надавши останній право користування та володіння цим будинком разом із земельною ділянкою, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. З листопада 1999 року позивач проживає постійно в цьому будинку, за власний кошт проводить ремонтні роботи, обробляє земельну ділянку, сплачує послуги, оформила робочий проект на газифікацію будинку, однак їй відмовлено в газопостачанні в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Продавець [PERSON] в листопаді 1999 року поїхав в м. Сиктивкар та обіцяв повернутися для оформлення купівлі-продажу будинку, однак з того часу до м. Радомишль не приїжджав, позивачу не телефонував, відповіді на листи не надає. Враховуючи, що відповідач [PERSON] ухиляється від явки до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку, позивач звернулася до суду із вказаним позовом. На запит суду надійшла інформація, що [PERSON] з 14.08.2002 зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.41). Ухвалою від 01.04.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків (а.с.43,44). Ухвалою від 24.04.2020 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 14.07.2020, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.55,56). Копії ухвали направлені сторонам у справі, а відповідачу разом із копією позовної заяви з додатками на 15 арк., однак 14.05.2020 направлена відповідачу кореспонденція повернулася до суду не врученою адресату із позначкою «інші причини…» (а.с.68). 14.07.2020 від позивача [PERSON] надійшла заява про витребування з Житомирського обласного державного нотаріального архіву копії договору дарування від 17.05.1991 (а.с.72), ухвалою суду від 14.07.2020 клопотання позивача задоволено (а.с.74), проведення підготовчого засідання відкладено на 01.09.2020. Ухвалою від 01.09.2020 закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду на 26.10.2020 (а.с.91). Повторно направлена відповідачу [PERSON] за його зареєстрованим місцем проживання кореспонденція (копія позовної заяви з додатками та ухвалами суду) та повістки з викликом до суду повернуті до суду не врученими адресату із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.103,118,125,133). Враховуючи, що направлена відповідачеві кореспонденція повертається до суду не вручена, 26.01.2021 на офіційному веб-сайті судової влади України розміщалися повідомлення відповідачу [PERSON] про наявність в провадженні суду вказаної цивільної справи, в тому числі про призначення судового засідання на 25.02.2021 (а.с.69,77,98,102,112,119,132). Належним чином повідомлений позивач (а.с.134) в судове засідання не з`явилася, в поданій до канцелярії суду 25.02.2021 заяві просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.135). Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", заяву позивача про розгляд справи без її участі та те, що явка учасників справи в суд не визнавалася обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності сторін та їх представників. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Як вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконкому Радомишльської міської ради від 03.03.2020 (а.с.11) та актом обстеження соціального стану від 03.03.2020, складеної депутатом міської ради [PERSON] зі слів [PERSON] в присутності сусідів (а.с.13). Згідно виданої КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 12.11.2019 право власності на нерухоме майно - житловий будинок по [ADDRESS] , зареєстровано за громадянином [PERSON] (а.с.12). Як вбачається із наявної в матеріалах справи розписки, датованої 30.10.1999, [PERSON] та [PERSON] підписали вказану розписку про те, що вони отримали гроші в сумі 15000,00 грн. (2000,00 доларів) від [PERSON] як завдаток за будинок по [ADDRESS] . В разі, якщо будинок не продасться зобов`язуються повернути гроші (а.с.21). Судом встановлено, що 17.05.1991 гр. [PERSON] подарував, а гр. [PERSON] прийняв в дар житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.79а). В обґрунтування заявлених вимог позивач стверджує, що вона купила у відповідача [PERSON] за 15000,00 грн. житловий будинок [ADDRESS] , сплатила продавцю гроші готівкою і прийняла куплене майно у своє повне володіння та розпорядження, тривалий час користується будинком, однак в нотаріальному порядку договір сторони не оформили, тому вважає, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, «відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення», тому суд може визнати такий договір дійсним. Однак з такими аргументами позивача суд не може погодитися виходячи із таких норм права. Згідно з частиною першою ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права власності на нерухоме майно позивач в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України зобов`язаний на засадах змагальності переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог, а саме, факт неможливості оформити договір купівлі-продажу у позасудовому порядку та довести, що має місце невизнання або оспорювання належного позивачеві права, яке підлягає захисту у судовому порядку. На підставі поданих доказів, позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша ст.657 ЦК України). Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України). Отже, єдиним зобов`язанням, яке виникає внаслідок укладення попереднього договору, є зобов`язання укласти у майбутньому основний договір, на умовах та у порядку, що визначені таким попереднім договором. Відтак, невиконання попереднього договору не тягне за собою перехід права власності на майно. Згідно вимог законодавства сторона договору може вимагати відшкодування збитків, а не визнання права власності на майно, зазначене у попередньому договорі. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Посилання позивача на статтю 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції з прав людини щодо права кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном являються безпідставними, так як в судовому засіданні встановлено, що позивач не являється власником спірного будинку, а тривале і безперервне проживання в будинку, його догляд та утримання не є підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України. Враховуючи викладені норми права та встановлені судом обставини у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed