Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому після збільшення позовних вимог, просить визнати недійсною заяву [PERSON] від 19 квітня 2006 року, посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М. О. за реєстровим № 2-573; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 червня 2006 року зареєстроване в реєстрі за № 2-470, видане державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницькою В. П. на ім`я [PERSON] на спадкове майно, яке складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , в частині, яка складає обов`язкову частку [PERSON] - на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 18.11.1983 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу подружжям на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1993 року, виданому згідно з розпорядженням від 22 грудня 1993 року № 30285 набуто у власність квартиру [ADDRESS] , яка належала їм на праві спільної сумісної власності. [INFO] [PERSON] , який був її чоловіком помер. На момент смерті чоловіка, тобто на час відкриття спадщини, вона була зареєстрована і проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] було складено Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. 26 січня 2001 року за реєстровим № 1-263, яким належне йому майно він заповів відповідачу [PERSON] . Після смерті [PERSON] за заявою відповідача [PERSON] про прийняття спадщини, 20 квітня 2006 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу за № 238/2006. Вона, як дружина, згідно зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею першої черги [PERSON] за законом, а тому має право спадкування за своїм померлим чоловіком. Інших спадкоємців першої черги у [PERSON] не було. Разом з тим, відповідно до Довідки Московської ЛТЕК Московської районної ради народних депутатів м. Харкова серія ВТЭ-34 № 024379 від 02 квітня 1992 року, вона з 01 квітня 1992 року, тобто на час відкриття спадщини, була інвалідом II групи загального захворювання. Отже, вона, як непрацездатна вдова померлого [PERSON] , відповідно до приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК України, має право на половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкову частку). 16 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницькою В. П. [PERSON] було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається з частини квартири [ADDRESS] , без урахування її обов`язкової частки Підставою для видачі відповідачу Свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частини квартири стало те, що вона 19 квітня 2006 року підписала у нотаріуса Заяву про відмову від спадщини, посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М. О. за реєстровим № 2-573. Однак, вона при підписанні цієї заяви, припустилася помилки під час вчинення правочину, оскільки є особою похилого віку, інвалідом II групи, а до обов`язкової частки у спадщині, від якої вона відмовилася, входить частина квартири, яка є місцем її постійного проживання. Так, на момент підписання оспорюваної Заяви від 19 квітня 2006 року, вона була особою похилого віку, мала вади зору, тяжко хворіла та перенесла операції. Вона не мала наміру відмовлятись від своєї обов`язкової частки у спадщині, тому в період часу з 20 жовтня 2005 року по 19 квітня 2006 року, тобто, протягом 6 (шести) місяців з моменту смерті свого чоловіка, вона не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою. Однак, після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] неодноразово говорила їй про те, що їй необхідно написати нотаріусу заяву про те, що вона не претендує на спадкове майно, що мало бути успадковане [PERSON] за заповітом [PERSON] . Така заява, як пояснювала відповідач, є простою формальністю та необхідна для оформлення належної відповідачу спадщини. Тому, 19 квітня 2006 року відповідач приїхала до неї в м. Харків та запевнила про необхідність звернутись до нотаріуса. Відповідач запропонувала відвезти її на автомобілі та разом з нею сходити до нотаріуса, належним чином оформити заяву. На що вона погодилась та разом з відповідачем звернулась до державного нотаріуса, де того ж дня і підписала заяву. Перед цим державний нотаріус пояснив їй, що вона відмовляється від частки, яка має належати [PERSON] за заповітом. Крім того, згідно абз. 3 поданої до Третьої Харківської державної нотаріальної контори Заяви від 19 квітня 2006 року, вона вказала, що відмовляється від «спадщини». Із тексту заяви не вбачається, що Позивач відмовлялася саме від прийняття обов`язкової частки у спадщині. Отже, підписуючи цю Заяву, вона вважала, що як спадкоємець за законом, підписує заяву про відмову від спадщини, що мала бути успадкована Відповідачем [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом. У момент вчинення правочину вона, внаслідок свого похилого віку та фізичного стану, що супроводжувався тяжкими хворобами, та маючи слабий зір, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вже після підписання оспорюваної Заяви, вона і надалі продовжує проживати одна в квартирі, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідач в квартирі не проживає. Крім того, як вбачається з тексту самої Заяви від 19 квітня 2006 року, що була підписана нею, державним нотаріусом не було роз`яснено їй права на відкликання цієї заяви, відповідно до ч. 6 ст. 1273 ЦК України. Вказані обставини беззаперечно порушують її права, як спадкоємця за законом, і як особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, у зв`язку з чим Позивач вимушена звернутись за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2019 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2020 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, так як не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позову. Надав письмові пояснення. Крім того просив застосувати строки позовної давності. Представник Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить слухати справу у їх відсутності. Представник П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить слухати справу у їх відсутності. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні показала, що вона знайома із позивачем [PERSON] з 1977року, вони підтримую дружні відносини. Відповідач [PERSON] є племінницею покійного чоловіка [PERSON] . Їй відомо, що позивач у 2006 році перенесла операцію, та без окуляр нічого не бачить, у неї катаракта. Також [PERSON] перебувала у лікарні у 2017році. Крім того заначила, що відповідач у квартирі ніколи не проживала і не проживає. Суд, заслухавши представників сторін, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що 18.11.1983 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 24.12.1993 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . Відповідно до довідки Московської ЛТЕК Московської районної ради народних депутатів м. Харкова серія ВТЭ-34 № 024379, [PERSON] з 01 квітня 1992 року, є інвалідом II групи загального захворювання, безстроково. Як вбачається з виписки з історії хвороби та виписки із амбулаторної картки [PERSON] мала ряд захворювань. 26.01.2001 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого належну йому на праві приватної власності частину квартири [ADDRESS] , та все належне йому майно де б таке не було та з чого б не складалось, та все що буде йому належати на день його смерті заповідав [PERSON] . Цей заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. та зареєстрований у реєстрі за №1-263. Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Згідно з довідкою Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №109 Московського району Харківської міської ради, [PERSON] , по день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним по день смерті проживала та була зареєстрована постійно дружина [PERSON] . Як вбачається з копії спадкової справи №238/2006, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , 19.04.2006 року [PERSON] звернулась до Третьої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. В свою чергу, позивач [PERSON] , 19.04.2006року подала заяву до Третьої Харківської державної нотаріальної контори, в якій зазначає, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] , який на день смерті постійно мешкав в [ADDRESS] . Після його смерті залишилося спадкове майно, на яке померлий залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В. 26.01.2001р. за р.№1-263 не на її користь. Повідомляє нотаріальну контору про те, що має право на обов`язкову частку спадкового майна, так як вона є громадянкою пенсійного віку, від спадщини відмовляється. Повідомляє нотаріальну контору, що все майно померлого є його особистим майном, на право власності вона не претендує. Вона, як співвласниця, не заперечує, щоб частка померлого в квартирі [ADDRESS] , становила Ѕ частину. Наслідки подачі вищевказаної заяви їй державним нотаріусом роз`яснено. Вказана заява посвідчена державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори. 16.06.2006 року на ім`я відповідача [PERSON] Третьою Харківською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що зареєстровано у реєстрі за №2-470, відповідно до якого [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] отримала Ѕ частину приватизованої квартири [ADDRESS] . Спадкування, відповідно до ст. 1216 ЦК України, - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 вказаного Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. З точки зору закону відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, а тому визнання такої відмови недійсною в судовому порядку здійснюється з таких підстав: - вчинення відмови спадкоємцем, який у момент її вчинення не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (ст. 225 ЦК України); - вчинення відмови під впливом помилки (ст. 229 ЦК України); - вчинення відмови під впливом обману або насильства (статті 230,231 ЦК України); - вчинення відмови під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах (ст. 233 ЦК України). При цьому підстава недійсності відмови від прийняття спадщини має бути доведена належним чином в судовому порядку. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що при підписанні заяви про відмову від спадщини припустилася помилки під час вчинення правочину, оскільки є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, мала вади зору, тяжко хворіла, та вважала, що вона як спадкоємець за законом, підписує заяву про відмову від спадщини, що мала бути успадкована відповідачем, як спадкоємцем за заповітом. При цьому послалася як на підставу визнання відмови недійсною на ст. 229 ЦК України, а саме вчинення правочину під впливом помилки. В судовому засіданні, представник позивача дав пояснення про те, що відмова від прийняття спадщини була вчинена [PERSON] внаслідок помилки, оскільки остання вважала, що як спадкоємець за законом, підписує заяву про відмову від спадщини, що мала бути успадкована відповідачем, як спадкоємцем за заповітом, однак від своєї частки у майні вона не відмовлялась, на той час важко хворіла, була інвалідом ІІ групи, мала вади зору. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"зазначено, що відповідно достатей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Так, заява [PERSON] про відмову від прийняття спадщини подана нотаріусу. Позивач, якщо не розуміла значення своїх дій не була обмежена у праві до підписання заяви про відмову від прийняття спадщини звернутися до нотаріуса за додатковими роз`ясненнями щодо наслідків вчинення нею правочину або відкласти вчинення відповідної нотаріальної дії та звернутися за наданням професійної правничої допомоги, як вона це зробила, звернувшись до суду із даним позовом. Доводи позивача про те, що із заяви не вбачається, що вона відмовилася саме від прийняття обов`язкової частки у спадщині та що позивачу не було роз`яснено її права на відкликання заяви, суд не бере до уваги, оскільки як вбачається із заяви, [PERSON] повідомила нотаріальну контору про те, що має право на обов`язкову частку спадкового майна, так як вона є громадянкою пенсійного віку, від спадщини відмовляється, та зазначила, що наслідки подачі вищевказаної заяви їй державним нотаріусом роз`яснено, тобто позивач відмовилася саме від прийняття обов`язкової частки у спадщині. Доводи позивача про те, що похилий вік, стан здоров`я та вади зору вплинули на її можливість вірного сприйняття позивачем певних фактів та обставин при підписанні заяви про відмову від спадщини, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Покази свідка [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки вони не підтверджують доводи позивача про те, що у момент вчинення правочину вона, внаслідок свого похилого віку та фізичного стану, що супроводжувався тяжкими хворобами, та маючи слабий зір, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення .Крім того, покази свідка не підтверджено жодним письмовим доказом. Із огляду на вищевикладене, належними та допустимими доказами не доведено наявності помилки у розумінні ст.229 ЦК України, волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі під час подання нею заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, а також про відмову в задоволенні похідних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав його необґрунтованості, то підстави для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності відсутні.

Outcome: dismissed