Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» про стягнення заборгованості із заробітної плати. В обґрунтування позову зазначила, що з 15.03.1987 по 31.12.2020 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та була звільнена у зв`язку зі скороченням штатів з посади вчителя-дефектолога, перед чим отримавши попередження про заплановане звільнення. Також зазначила, що при звільненні з нею не було проведено остаточний розрахунок. Так, позивачем надано розрахунок недоплаченої заробітної плати за березень 2020 року в розмірі середньої заробітної плати з урахуванням надбавок за престижність у розмірі 30% посадового окладу та вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, а також за квітень, червень липень, серпень та вересень 2020 року з розрахунку 2/3 частии від посадового окладу за період простою з урахуванням надбавок за престижність у розмірі 30% посадового окладу та вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, що в загальній сумі складає 15928,26 грн. Позивач звернулася до відповідача з цього питання 18.11.2020, проте відповідач у своїй відповіді зазначив, що позивачу донарахування заробітної плати не буде здійснено, оскільки у ст.113 КЗпП не конкретизовано скільки саме «не менше» 2/3 частин тарифної ставки (посадового окладу), тому законодавством України, а саме через колективні договори, встановлено самостійне встановлення форми і системи оплати праці, норми праці, схеми посадових окладів, доплат тощо. За таких обставин [PERSON] просила суд стягнути з відповідача КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» на її користь заборгованість по заробітній платі за березень 2020 року в розмірі середньої заробітної плати з урахуванням надбавок за престижність у розмірі 30% від посадового окладу та вислуги років у розмірі 30% від посадового окладу на загальну суму 4271,92 грн., а також зобов`язати відповідача стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за квітень, червень, липень, серпень та вересень 2020 року з розрахунку 2/3 частини від посадового окладу за період простою з урахуванням надбавок за престижність у розмірі 30% від посадового окладу та вислугу років у розмірі 30% у розмірі 30% від посадового окладу на загальну суму 11656,34 грн. Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» скористався своїм правом та надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що за час простою відповідач піклувався про матеріальний стан позивача [PERSON] , повністю розрахувався з останньою та заборгованості немає. На підставі чого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання проведено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України "Про оплату праці", відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір. Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що [PERSON] була прийнята по переводу на роботу до Комунального підприємства «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» з 15.03.1987 на посаду логопеда, що підтверджується наданою копією трудової книжки позивача [PERSON] . 01.12.2011 [PERSON] переведено на посаду вчителя-дефектолога. Після чого, 31 грудня 2020 року останню було звільнено у зв`язку зі скороченням штатів з посади вчителя-дефектолога, перед чим отримавши попередження про заплановане звільнення. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] працювала у КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» до 18.03.2020. Відповідно до ст.113 КЗпП час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Вищезазначена норма щодо оплати простою на період оголошення карантину почала діяти з 02.04.2020. До 02.04.2020 підлягає застосуванню частина третя ст.113 КЗпП, в якій зазначеннго, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Те, що карантин в період епідемії є небезпечною для життя та здоров`я людини ситуацією підтверджується Постановою Кабінету Міністрів № 211 від 11.03.2020, де вказано, що відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінет Міністрів України постановляє установити з 12.03.2020 на всій території України карантин. Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Тобто, вказаними нормативно-правовими актами підтверджується, що у березні 2020 року існувала ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, що його оточують, а саме ситуація з поширення особливо небезпечної інфекційної хвороби. Спеціальна норма, а саме редакція ч.1 ст.113 КЗпП України (в редакції Закону № 540-ІХ від 30.03.2020) щодо оплати праці в період простою 2/3 посадового окладу в період дії карантину почала діяти з 02.04.2021. Із наведеного слідує, що за березень 2020 року відповідач повинен був сплатити середній заробіток, з урахуванням того, що позивач працювала до 18.03.2020. Щодо тверджень відповідача, що оскаржувані надбавки встановлюються виключно колективним договором з посиланням на ст. 15 Закону України «Про оплату праці», де зазначено про договірне регулювання надбавок, суд зазначає наступне. Згідно розрахунку наданого відповідачем, зокрема за січень-лютий 2020 року вбачається, що надбавка за вислугу років та престижність входить до посадового окладу. При цьому, відповідачем не заперечується розмір даних надбавок, які сплачувались за вказаний період. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2011 № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійно (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» позивачу, як педагогічному працівнику, виплачувалася надбавка за престижність у розмірі 30 відсотків. Згідно ч.4 ст. 61 Закону України «Про освіту» встановлено, що педагогічним працівникам, які мають більш як 20 років стажу, як у випадку [PERSON] , встановлюється надбавка за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу. Тобто, в судовому засіданні встановлено, що вищевказані надбавки, а саме: надбавка за вислугу років та престижність, встановлені не колективним договором, а визначені на законодавчому рівні. Час простою нарахування надбавок і доплат, які встановлюються колективним договором, не здійснюється, оскільки працівники під час простою не виконують встановлену їм норму праці (лист Мінсоцполітики від 19.09.2013 № 805/13/155-13), проте при цьому зберігаються ті надбавки і доплати, які є обов`язковими та напряму прив`язані до тарифної ставки (посадового окладу) працівника, наприклад, доплати за стаж, звання, учену ступінь тощо, якщо на них працівник має право за Законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Тобто, виходячи із положень вищенаведеного Пленуму, несплата таких надбавок можлива лише за наявності прямого обмеження у законодавстві. Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» визначено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством. Відповідно до ст.3-1 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що при обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат. Посилання відповідача на положення Постанови КМУ від 29.12.2009 №1418 «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я» є некоректним, оскільки даний акт регулює питання оплати праці медичних працівників, а не педагогічних. Крім того, Наказом Мінсоцполітики від 29.03.2017 №518 затверджено Випуск 80 «Соціальні послуги» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, де зазначено, що «вчитель-дефектолог - це педагогічний працівник». Суд також погоджується з розрахунком наданим позивачем, а тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат з урахуванням результату розгляду справи, з відповідача слід стягнути на користь держави 908,00 грн.

Outcome: approved