Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1\\2 частину нерухомого майна та виділ її в натурі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2001, який рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.05.2015 розірвано. За час спільного проживання вони з відповідачем до квартири №6 у житловому будинку по вул. Замок,11, яка була надана відповідачу за місцем його роботи, добудували веранду, дві житлові кімнати, в результаті чого загальна та житлова площа квартири суттєво збільшилися, обладнали ванну кімнату та туалет, здійснили газифікацію та водопостачання вказаної квартири та побудували погріб. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу з відповідачем між сторонами встановився порядок користування квартирою. Спору про порядок користування з відповідачем не виникає, проте, відповідач не визнає право власності позивача на частку у спільному майні, мотивуючи тим, що у правовстановлюючих документах на вказане нерухоме майно він зазначений власником одноособово. Просить визнати квартиру №6, господарську будівлю-погріб та земельну ділянку, що розташовані у м. Пирятині Полтавської області по вул.Замок,11, обєктом права її з відповідачем спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1\\2 частину вказаної квартири з відповідною частиною господарської будівлі-погреба та на 1\\2 частину земельної ділянки за вказаною адресою. Просила поділити в натурі вказане майно, виділивши їй 1\\2 реальну частину вказаного нерухомого майна відповідно до варіанту поділу, визначеного будівельно-технічною експертизою. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. В частині реального поділу майна вимоги уточнила, відмовившись від проведення будівельно-технічної експертизи для визначення варіантів розподілу спірного майна. Просила виділити їй у власність частину квартири, яка на даний час знаходиться в її з дітьми користуванні: коридор 1, кухню 2, санвузол 3, дві житлові кімнати 4,5 (квартира №6 згідно наявного у матеріалах справи поверхового плану від 11.06.2015 (а.с.22)). Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив про те, що квартира №6 у м. Пирятині Полтавської області по вул.Замок,11 була придбана ним внаслідок приватизації житла, наданого йому за місцем роботи відділу освіти Пирятинської райдержадміністрації Полтавської області, реконструкція якої була ним проведена та здана в експлуатацію до укладення шлюбу з позивачем у справі. Після укладення шлюбу, позивач була зареєстрована у вказаній квартирі з 04.02.2003. В період шлюбу відповідач з дозволу Пирятинської міської ради добудував до існуючої квартири приміщення для облаштування коридору та житлової кімнати. Після розірвання шлюбу він проживає окремо у добудованій частині квартири. Господарська будівля-погріб була придбана відповідачем разом з квартирою та присадибною земельною ділянкою у грудні 2000 року, до вступу у шлюб з позивачкою. Не заперечував, щоб позивач і надалі користувалася тією частиною квартири, у якій проживає на даний час з дітьми. Свідок [PERSON]К у судовому засіданні пояснила, що проживає у будинку по вул.Замок,11 м.Пирятина Полтавської області, по-сусідству з належною сторонам квартирі. У будинок вона заселилася із сім'єю у 2000 році. Відповідач [PERSON] у 2001 році почав проводити реконструкцію виділеної йому у будинку квартири №6 (зробив перегородку, поклеїв шпалери, встановив газову плиту). Навесні 2002 року у квартиру заселилася його дружина [PERSON], у липні у них народилася дитина. Після цього у квартирі були замінені вікна, добудовано житлову кімнату, проведено ремонт кімнати, кухні. На даний час колишнє подружжя фактично розділили будинок, позивач зробила собі окремий вхід. Як зазначено у ст.\~10,\~11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини: Сторони з 10.08.2001 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.05.2015 розірвано ( а.с. 7). Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: доньку Анну, [INFO], сина [PERSON], [INFO], та доньку Єлизавету, [INFO] (а.с.8-10). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно (далі СК), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За приписами ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що відповідач [PERSON] в період шлюбу, згідно з розпорядженням органу приватизації при виконкомі Пирятинської міської ради від 03 червня 2002 року та на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.07.2002 отримав у приватну власність, шляхом приватизації державного житлового фонду, квартиру №6, загальною площею 54,8 кв.м. у житловому будинку по вул. Замок,11, м. Пирятина Полтавської області (а.с.24). Вказана квартира була передана у користування відповідача відділом освіти Пирятинської райдержадміністрації, Пирятинським райкомом профспілки працівників і освіти України відповідно до договору від 15.12.2000. Відповідач провів реконструкцію відведеної йому частини приміщення, виконав ремонті роботи та 27.01.2001 державною технічною комісією квартира була прийнята та введена в експлуатацію (а.с.18-19). Позивач [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі з 04.02.2003 (а.с.5). Правовідносини подружжя [PERSON] та [PERSON] щодо спірної квартири виникли у 2002 році, тому регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, які не передбачали віднесення житла, набутого внаслідок безоплатної передачі його одному з подружжя шляхом приватизації, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, позивач не погоджуючись з тим, що свідоцтво про право власності на житло було видане помилково на одного відповідача як його квартиронаймача, оскільки на час його видачі вона проживала у вказаній квартирі, у встановленому законом порядку виданий державним органом приватизації акт не оскаржувала. Таким чином, у суду немає законних підстав визнати квартиру №6 у житловому будинку по вул. Замок,11, м. Пирятина Полтавської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя. З аналогічних підстав не може бути визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя земельна ділянка площею 0,0589 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Замок,11, м. Пирятина Полтавської області та яка належить відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності із [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №9037046 від 18.09.2006 (а.с.33) та земельна ділянка площею 0,1159 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, ведення особистого селянського господарства, що розташована по вул. Замок,11, м. Пирятина Полтавської області та належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії РЗ №645230 від 105.11.2004 (а.с.34). Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 Сімейного кодексу України доповнено частиною 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Частину п'яту статті 61 СК виключено на підставі Закону № 4766-VI від 17.05.2012. Однак даний закон не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин. Саме таку правову позицію висловила колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в ухвалах від 12 березня 2008 року та від 2 березня 2011 року. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину зазначених земельних ділянок задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя господарської будівлі-погреба також не можуть бути задоволені, оскільки за матеріалами справи (даними технічної документації) не встановлено наявність такого обєкту нерухомого майна на земельній ділянці по вул. Замок,11, м. Пирятина Полтавської області. Крім того, судом встановлено, що у період шлюбу на підставі отриманого відповідачем [PERSON] дозволу Пирятинської міської ради №647 від 25.09.2002 (а.с.20), подружжям було проведено добудови до існуючої квартири [ADDRESS] розміром 2,5х5 м та 3,5х5,5 м для влаштування коридору та житлової кімнати, а також гаража на присадибній ділянці будинковолодіння за вказаною адресою. На дату звернення до суду вказані прибудови в експлуатацію не прийняті, дані про те, що виконані роботи з перепланування будинку проведені відповідно з вимогами чинного законодавства у справі відсутні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 9 Закону України від 20 травня 1999 року «Про архітектурну діяльність» закріплено, що Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК України. Отже, вищевказані прибудови до належної відповідачу квартири є самочинним будівництвом і не є об'єктом права власності до введення їх в експлуатацію у встановленому порядку, це майно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування у судовому порядку. За приписами ч.2 ст.61 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення, при цьому, сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У судовому засіданні позивачу у встановленому законом порядку судом неодноразово розяснювався обовязок довести вищевказані обставини належними доказами, зокрема і шляхом проведення будівельно-технічної експертизи, були розяснені наслідки невчинення таких дій. Натомість, позивач від проведення експертизи відмовилася. Водночас, самі по собі пояснення свідка [PERSON] не є достатніми для висновку про істотне збільшення вартості спірного майна після проведених у ньому поліпшень. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання спірного майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі ч.2 ст.61 СК України та про його розподіл в натурі є безпідставними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та ст.ст. 331, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 62, 70,71 СК України,

Outcome: dismissed