Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом, та просить усунути перешкоди у користуванні власністю, визнавши [PERSON], [PERSON] та їх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідачі не проживають за вказаною адресою вже понад один рік, особистих їх речей в квартирі немає, за комунальні послуги не сплачують. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, подала в суд заяву про розгляд справи за її відсутності та не заперечує проти заочного розгляду (а.с.54). Третя особа - представник органу опіки та піклування Тернівської районної у місті ради, в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, подали в суд заяву про розгляд за їх відсутності, заперечують проти визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом, в цілому вирішення спору залишають на розсуд суду. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача та третьої особи, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, судові повістки отримано 17.01.2019, що підтверджується підписами в поштових повідомленнях, відзиву та жодних заяв чи клопотань суду не надали. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.12.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.02.2019 постановлено проводити заочний розгляд справи. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON], а також члени її сім'ї, а саме [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 14.08.1996 року, виданого Виробничим об'єднанням «Кривбасруда» УСП, є власниками квартири [ADDRESS], на праві приватної спільної сумісної або часткової власності (а.с. 15 - копія свідоцтва). Однак у вказаній квартирі, відповідно до довідки про склад сімї від 19.09.2018р., виданої головою квартального комітету, та за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 12.10.2018р., за відомостями відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №3144 від 21.11.2018 р., та №3145 від 21.11.2018р., окрім [PERSON], зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 16,26,27,30,31 - довідка), які, за даними акту про не проживання від 19.09.2018 р., складеного мешканцями будинку [ADDRESS] та посвідченого головою квартального комітету №12 виконавчого комутету Тернівської районної ради м. Кривий Ріг Дніпропетровська область, з липня 2017 року не проживають в [ADDRESS] (а.с. 17- акт). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності (володіння, користування та розпорядження) є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Так, зі свідоцтва про право власності вбачається, що відповідач [PERSON] є співвласницею вказаного житла. 10.09.2005 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується відміткою в копії паспорта відповідача [PERSON] (а.с. 11 - копія паспорта), тобто відповідач [PERSON] є членом сім'ї відповідача [PERSON] як співвласника житла. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно пункту 39 Постанови, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Оскільки відповідач [PERSON] є співвлвсником, а відповідач [PERSON] є членом сім'ї співвласника спірної квартири, а саме чоловіком відповідача [PERSON], вимоги позивача щодо визнання їх такими, що втратили право користування житлом, не підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач просить визнати такими, що втратили право користування, своїх малолітніх онуків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до свідоцтва про народження, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], який народився [INFO], та батьками [PERSON], яка народилася [INFO]. У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пунктом 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про захист права власності та інших речових прав» визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], є сином співвласника вказаної квартири [PERSON], а [PERSON], [INFO], - її донькою, внаслідок чого отримали право на користування жилим приміщенням, співвласниками якого є їх мати та баба, які зареєстровані у спірній квартирі. Згідно із частиною 1 ст. 29 ЦК України , місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи , яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров»я в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч. 6 ст. 29 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що відсутні правові підстави вважати, що малолітні [PERSON] та [PERSON] при домовленості батьків щодо їх місця проживання втратили право на користування жилим приміщенням, належним на праві спільної сумісної власності їх матері, оскільки право користування дитиною житлом, належним батькам, охороняється законом. Отже, виходячи з того, що малолітні [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що у задовленні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні заявлених позивачем вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed