Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Сумської області Ганзя Ольга Борисівна, про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого в.о. державного нотаріуса Роменської міської державної нотаріальної контори Білашенко Л.В. 03.07.2007 року за реєстровим № 1-727, належав на праві власності жилий будинок за адресою [ADDRESS], зага¬льною площею 102,2 кв.м, жилою площею 47,5 кв.м, з господарськими будівлями: сарай шлакобетонний літ. «Б»; погріб цегляний літ. «п/г»; гараж цегляний літ. «Г», розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських бу¬дівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER]. В зазначеному будинку вона проживала спільно з сином - [PERSON], та його сім'єю: дружиною - [PERSON]; сином - [PERSON], з якими в неї були гарні стосунки. В су¬сідньому будинку по [ADDRESS] проживала зі своєю сім'єю її донька - [PERSON] У 2010 році, коли їй виповнилось 86 років, син став просити її пода¬рувати йому будинок та земельну ділянку в обмін на те, що саме він проживає зі нею та буде проживати, а не донька, і, відповідно надає та буде на¬давати їй догляд та утримання. Зважаючи на таку попередню домовленість із сином, на те, що він буде її доглядати, бажаючи укласти з останнім договір довічного утримання, так як саме син пообі¬цяв догляд в обмін на будинок та земельну ділянку, а не дочка, вона у 2010 році спільно з сином відвідала нотаріуса, де підписала, як на той час вважала, договори дарування на¬лежних їй будинку та земельної ділянки під умовою надання їй сином довічного утри¬мання. При цьому, зі змістом підписаних договорів вона не знайомилась, оскільки повністю дові¬ряла сину і навіть не могла припустити, що підписує договори дарування, а не довічного утримання. Останнім часом син змінив своє ставлення до неї, перестав забезпечувати її продуктами, ігнорувати домовленості щодо утримання та догляду. Більше того, син став зневажливо ставитись до неї, ображати в непристойній формі, влаштовувати скандали та бійки, застосовувати до неї фізичне насильство. Так, зокрема, 08.09.2017 близько 08 год. син у дворі наніс їй тілесні ушкодження, у зв»язку з чим вона того ж дня звернулася із заявою до Роменського ВП. За даним фактом 08.09.2017 р. було розпочато кримінальне провадження, зареєстро¬ване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за номером 12017200100000904 за ознака¬ми кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Досудове слідст¬во у вказаному кримінальному провадженні до цього часу не завершено. Після вказаних подій, її звернення до поліції, син взагалі вигнав її з будинку, тому з 08.09.2017 р. вона змушена проживати у своєї доньки по [ADDRESS]. Назад до будинку син її не пускає, погрожує розправою, якщо вона повернеться у будинок. На її звернення до сина, що він зобов'язаний за укладеними договорами надавати їй довічно догляд та утримання, син повідомив, що такі обов'язки в договорах не записа¬ні, а тому він не зобов»язаний її доглядати та утримувати. При зверненні до нотаріуса їй стало відомо, що в укладених 11.11.2010 року між ним та сином в договорах дарування житлового будинку та земельної ділянки, відсутні умови щодо надання їй сином довічного догляду та утримання, хоча саме таку попередню домовле¬ність вони мали перед тим, як відвідати нотаріуса. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття нею фак¬тичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення дого¬вору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єди¬ного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Зазначає, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона за своїм похи¬лим віком (86 років), станом здоров'я, потребувала стороннього догляду та матеріальної до¬помоги, спірне житло було для неї єдиним; фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування не відбувалась, оскільки вона продовжувала прожива¬ти в спірному будинку після укладення договорів дарування. Неправильне сприйняття нею фактичних обставин укладених договорів дарування вплинуло на її волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договорів довічного утримання. Вважає, що при укладенні оспорюваних договорів вона припустилася помилки, що має істотне значення, а саме: щодо природи правочинів, прав та обов'язків сторін, тому замість договорів довічного утримання були укладені договори дарування, які мають бути визнані недійсними, а її право власності на будинок та земельну ділянку поновлено. Законність її позовних вимог підтверджується правовими висновками Верховного Суду України, зокрема постановами у справах № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 р., № 6- 93цс16 від 16 березня 2016 року. Те, що при укладенні оспорюваних договорів вона припустилася помилки, що має істотне значення, а саме: щодо природи правочинів, прав та обов'язків сторін, підтверджується її віком на час укладення договорів, станом її здоров'я та потребою у зв'язку із цим у до¬гляді й сторонній допомозі, наявність у неї спірного житла як єдиного, відсутністю фактич¬ної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальни¬ком обдаровуваному та продовженням її проживання в спірному будинку після укладен¬ня договору його дарування. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що із змісту позовної заяви та наданих додатків не вбачаються дані про належні і допустимі докази на підтвердження тих обставин, які зазначені в позові. Відповідно, в задоволенні вимог позивачу необхідно відмовити. Як наведено у позовній заяві, дійсними, та такими, що відповідають життєвим фактичним обставинам справи, є те, що Позивачка - [PERSON] є його рідною матір'ю, а Відповідач по справі - [PERSON], її рідним сином. Решта наведених обставин у позовній заяві, є намагання Позивача підвести під вимоги ст.229 ст. 203 і 717 ЦК України та правові позиції підстави для визнання договору дарування будинку і земельними ділянками - недійсними угодами. Належних і допустимих доказів, які б вказували на помилку, на неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло б на її волевиявлення, під час укладення і посвідчення договору дарування житлового будинку і земельної ділянки для їх обслуговування, станом на 11 листопада 2010 року (стаття 229 ЦК України) у справі немає. Відповідачем, не заперечується, що мати [PERSON] - [INFO], і є жінкою похилого віку. Відповідно до віку і стану здоров'я, мати потребує догляду, але на сьогодні, мати самостійно може себе обслуговувати і виконувати певну фізичну роботу. Вона не прикута до ліжка і у зв'язку з цим їй не потрібний патронажний чи іншого виду догляд. Дійсним є і та обставина, що у матері [PERSON] немає іншого свого житла, ніж будинок по [ADDRESS], і що після передачі спірного нерухомого майна, вона продовжила в ньому проживати, разом із сином [PERSON] і його сім'єю, але це не є підставами для визнання договору дарування недійсними угодами. Позивачем не враховано, що він, його дружина, і син, все їх життя проживають разом із матір'ю [PERSON] в будинку [ADDRESS]. Іншого житла у нього і його членів сім'ї не має. Його сім'я і він мають постійну прописку за спірним будинком. Він оплачує комунальні послуги за газ, електроенергію, воду, вивіз сміття, утримує будинок в належності стані, обробляє землю. Таких витрат мати не несе. Позивачка не враховує те, що за час проживання у будинку, він працював машиністом у Локомотивному депо ст. Ромни і мав добрі заробітки, за які провів до будинку газове опалення у 2006 році, встановив котел опалення будинку на дровах у 2015 році; провів водопровід, побудував гараж, обіклав літню кухню цеглою, здійснював поточні ремонти в будинку і господарських будівель. Усі правовстановлюючі документи на будинок, землю, оформлені на нього. Наведені дії свідчать про те, що відбулася фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому, тобто йому. Не заперечував волевиявленню матері та покійного батька про виділення частини земельної ділянки і будівництво житлового будинку з господарськими будівлями сестрі [PERSON], по [ADDRESS]. Не заперечував з приводу будівництва останньою гаражу з порушенням земельних норм добросусідства. Отже, враховуючи родинну справедливість у сімейних відносинах, матір'ю, самостійно, у 2010 році, було прийнято рішення, спірний житловий будинок з господарськими будівлями, за життя подарувати йому, а сестра [PERSON], і її сім'я залишилися проживати у будинку, побудованому батьками по - сусідству. Про те, що ніякої помилки або неправильне сприйняття матір'ю фактичних обставин правочину, що вплинули на її волевиявлення станом на 11 листопада 2010 року не було, про що свідчить і зміст п. 6, 13-14 договору дарування будинку і п. 3.1, 5.2 договору дарування земельної ділянки, які посвідчені нотаріусом. Звертає увагу суду на те, що договором укладені і посвідчені нотаріусом 11 листопада 2010 року, а спір у суді виник у вересні 2017 року. Тому заяви позивачки, що станом на 11 листопада 2010 року, дійсними намірами при укладенні угод, були на укладення договору довічного утримання, - є надуманими, оскільки він і мати є рідними, а згідно ст. 51 Конституції України, закріплений обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Крім того, договір довічного утримання між рідними, як правило не укладається. Однак, законом передбачено, що може бути укладено договір про надання утримання батькам, який укладається між матір'ю, батьком і з повнолітніми дочкою чи сином, або діти поміж собою, відповідно до ч. 2 ст. 7, ст. 9 СК України. Відповідно до будь - яких розмов чи домовленостей про укладення договору довічного утримання між ним, як сином і матір'ю, мешкаючи в одному будинку, однією сім'єю, чи договору про надання утримання матері в сім'ї ніколи не було. Що стосується кримінального провадження від 08 вересня 2017 року, зазначає, що він матері тілесні ушкодження не заподіював. 30 вересня 2017 року слідчим Роменського ВП закрито провадження у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину. Тілесні ушкодження мати отримала при падінні на землю. Конфлікт поширила сестра [PERSON], з якою у нього склалися неприязні відносини на побутовому ґрунті. Вважає, що посилання позивача на позицію Верховного Суду України з боку позивача за № 6-202 цс від 21 жовтня 2015 року, за № 93цс16 від 16 березня 2016 року є недоречним, оскільки в постановах зовсім інші фактичні обставини справ, ніж у даному випадку. Таким чином, вважає, що позов [PERSON] позбавлений будь - якого фактичного та правового обґрунтування і є незаконним та необґрунтованим. Тому просив відмовити в його задоволенні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Позивачка в минулому судовому засіданні пояснила, що вона хоче, щоб дочка догодувала її в її хаті, де живе зараз син. Вона не хоче жити з сином, так як він погано її годував, бив. Свою пенсію вона сама отримувала і сама нею розпоряджалася. Укладення договорів дарування сталося необдумано. Вона давала гроші на оформлення договорів. Коли укладалися договори, вона думала, що відповідач догодує її до смерті. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, вказаних у відзиві, просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Ганзя О.Б. на розгляд справи не з'явилася, в письмових поясненнях справу просила розглядати в її відсутності, дотримуючись при розгляді справи вимог ЦПК України. Крім того, в наданих до суду письмових поясненнях просить відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки позов є незаконним і необґрунтованим. Вона дійсно, як приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Сумської області, 11.11.2010 року посвідчила договір дарування житлового будинку між [PERSON] і [PERSON] по [ADDRESS], а також договір дарування земельної ділянки площею 0, 1000 га за цією ж адресою між вказаними сторонами. Процедуру посвідчення вказаних договорів нею дотримано в повному обсязі. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, були [PERSON] ретельно і доступно роз'яснено, що підтверджується її власноручним підписом. Вона особисто в договорі стверджувала, що дарування відбувається за доброю волею і їй зрозуміла була правова природа договору, як безоплатного договору. З позовом про визнання договорів недійсним позивачка звернулася до суду аж 07.02.2018 року, тобто більш ніж через 7 років після посвідчення правочинів. При цьому не витримує ніякої критики голослівна заява позивачки, що «зі змістом підписаних договорів вона не знайомилася», оскільки це суперечить текстам посвідчених договорів особисто підписаних [PERSON] та процедурі оформлення договорів дарування. При посвідченні договорів дарування нею як нотаріусом особисто були вичитані вголос тексти всіх договорів з поясненнями зазначеними в тексті договорів статей законів. Після цього проекти складених договорів були надані сторонам договору для ознайомлення. Тому заяви, що позивачка не знайомилася з текстами договорів, після того, як нею було все вичитано та роз'яснено, не відповідають дійсності. Дієздатність [PERSON] була нею перевірена, жодних сумнівів на той час не виникло. Крім цього, сама позивачка собі суперечить у позовній заяві. Так, в абзаці 4 вона стверджує, що «вона у 2010 році спільно з сином відвідала нотаріуса, де підписала, як на той час вважала, договір дарування…». Звертає увагу суду, що позивачкою штучно, майже через 7 років, внаслідок виниклого непорозуміння з сином, «підганяються» факти під юридичні підстави для застосування ст. 229 ЦК України, що явно є надуманою обставиною. Позивачка не дала жодного доказу, який би вказував на помилку, а саме: на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочинів. Вважає, що позовні вимоги жодним чином не ґрунтуються на законі, а тому просить відмовити в їх задоволенні. У минулому судовому засіданні третя особа - приватний нотаріус Ганзя О.Б., пояснила, що у листопаді 2010 року до неї звернулися позивачка та її син, щоб укласти договори дарування будинку та земельної ділянки. Щодо договору довічного утримання між сторонами мова не йшла, а лише - щодо договору дарування. У неї не було жодних сумнівів, що позивачка добровільно укладала договори дарування. У кінці 2017 року до неї прийшла дочка позивачки щодо отримання договору, знайшли два договори дарування. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого в.о. державного нотаріуса Роменської міської державної нотаріальної контори Білашенко Л.В. 03.07.2007 року за реєстровим № 1-727, [PERSON] належав на праві власності жилий будинок за адресою: [ADDRESS], зага¬льною площею 102,2 кв.м, жилою площею 47,5 кв.м, з господарськими будівлями: сарай шлакобетонний літ. «Б»; погріб цегляний літ. «п/г»; гараж цегляний літ. «Г», розташовані на земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських бу¬дівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER] (а. с. 6-7). 11 листопада 2010 року між [PERSON] (Дарувателькою) та [PERSON] (Обдаровуваним) укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Ганзя О.Б. 11.11.2010 р., реєстр. № 2526. Пунктом 1 даного договору передбачено, що Дарувателька передає безоплатно у власність, а Обдаровуваний набуває у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0, 1000 га, належній Дарувательниці на праві власності; …. дарунок цей сторони оцінюють в 105920 грн. (а. с. 6-7). 11 листопада 2010 року між [PERSON] (Дарувателькою) та [PERSON] (Обдаровуваним) укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Роменського місь¬кого нотаріального округу Ганзя О.Б. 11.11.2010 р., реєстр. № 2528. Згідно з п. 1 даного договору Дарувателька безоплатно передає у власність, а Обдаровуваний набуває у власність земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; дарунок цей сторони оцінюють в 18058 грн. (а. с. 8 - 9). В обох оспорюваних договорах зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочинів укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину. Даруватель стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь - яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договору безоплатного, а тому Дарувателька не має права вимагати від Обдаровуваного вчинення на її користь будь - яких дій майнового або немайнового характеру. Договори завірені власноручними підписами сторін (а. с. 6-7, 8-9). З довідки Управління адміністративних послуг Роменської міської ради Сумської області від 10.01.2018 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 10). З довідки КП «Роменське МБТІ» згідно з архівною інвентарною справою станом на 01.01.2013, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], зареєстрований в реєстровій книзі № 101, номер запису 474, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 19035458, за [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Роменського міського округу Ганзя О.Б. 11.11.2010 р., реєстровий № 2526. Станом на 13.10.2010 р. (дата останньої інвентаризації нерухомого майна), майно складалося з наступних будівель та споруд:житловий будинок дерев'яний, обкладений цеглою літ. «А», загальною площею 102, 2 кв.м., жилою площею 47, 5 кв.м.; сарай шлакобетонний літ. «Б»; погріб цегляний літ. «п/г»; гараж цегляний літ. «Г»; огорожа дощана літ. «№»; загальна вартість нерухомого майна становила 102200 грн. (а. с. 11). З довідки, виданої головою квартального комітету № 16 Роменської міської ради, [PERSON] прописана за адресою: [ADDRESS]. Проживаючи зі своїм сином [PERSON], який вчиняв скандали та бійки була вимушена перейти до своєї доньки [PERSON]. На даний час [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] - а, у своєї доньки (а. с. 13). Кримінальне провадження, винесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за номером 12017200100000904 за ознака¬ми кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] 08.09.2017 р. Роменським ВП ГУНП в Сумській області, закрито у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, що підтверджується відповідною постановою слідчого (а. с. 14). З ухвали слідчого судді Роменського міськрайонного суду від 10 листопада 2017 року вбачається, що прокурором була скасована постанова прокурора про скасування постанови про закриття кримінального провадження №12017200100000904 (а. с. 15). Досудове слідст¬во у вказаному кримінальному провадженні до цього часу не завершено, що визнали сторони. З Витягу з Будинкової книги громадян, що проживають в [ADDRESS], вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] прописані за вказаною адресою (а. с. 38-39). Згідно договору № 6866 від 24.12.2009 року про газопостачання споживачем за адресою: [ADDRESS], вказаний [PERSON] (а. с. 42). Згідно договору № 152043845 від 26.08.2016 про користування електричною енергією споживачем за адресою: [ADDRESS], вказаний [PERSON] (а. с. 44). З технічних умов на водопостачання від 01.07.2013 власником житлового будинку [ADDRESS] вказаний [PERSON] (а. с. 45). Свідок [PERSON], [INFO], суду пояснив, що він хрещений батько дитини позивачки. Йому відомо, що вже майже 37 років відповідач проживає у батьківській хаті з позивачкою. Ніхто ніколи йому не говорив, що хата позивачки подарована сину. Фактів рукоприкладства зі сторони відповідача на матір йому не відомо. Відповідач здійснював облаштування будинку за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] жила у будинку разом з відповідачем та його сім'єю, але більше року мати не живе з сином, причина конфлікту йому не відома. На даний час позивачка з людьми не спілкується, закрита у дочки. Свідок [PERSON], [INFO], суду пояснив, що він являється сусідом сторін. Йому відомо, що останнім часом між позивачкою та відповідачем відносини погані, а раніше були нормальні. Про побиття відповідачем матері йому нічого не відомо. Це єдиний будинок відповідача. Конкретно про договори між сторонами нічого не знає. Позивачка ніколи йому не скаржилася на сина. Позивачка почала жити з донькою, оскільки у неї виник якийсь конфлікт з сином. Не проживає позивачка з сином десь два - три місяці. Свідок [PERSON], [INFO], суду пояснив, що він є сусідом сторін. Він був здивований, коли дізнався, яка виникла ситуація між позивачкою та відповідачем. Від відповідача знає, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування. Позивачка була замкнутою, ні з ким не спілкувалася. Позивачка з весни не проживає з відповідачем, а живе у своєї доньки. Йому відомо, що дочці [PERSON] допомогли побудувати хату, а син жив з батьками. Вони так планували, що син буде власником будинку. Як йому відомо, кримінальна справа щодо побиття відповідачем позивачки до кінця не дійшла, по ній проводиться досудове розслідування. Свідок [PERSON], [INFO], суду пояснила, що вона є сусідкою сторін, 38 років вона підтримує дружні відносини з позивачкою та відповідачем. Їй відомо, що ремонт та інші роботи у будинку по [ADDRESS], проводилися відповідачем і за його кошт. Відповідач доглядав за позивачкою. Все було добре, доки дочка позивачки не дізналася про укладені договори. Зазначила, що відповідач гарно відносився до позивачки. Їй відомо, що позивачка до жовтня 2010 року жила разом з відповідачем. Свідок [PERSON], [INFO], суду пояснив, що відповідач є його батьком, а позивач - бабусею. Його батьки завжди піклувалися про позивача. Роки два тому він дізнався про укладення договорів дарування між позивачкою та відповідачем. Позивачка ніколи не скаржилася на відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦКУкраїни право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню - ч.2 ст.719 ЦК України. Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством. Ст. 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: -зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; -правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; -правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також договір може бути визнаний судом недійсним у випадку укладення договору під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, якщо договір було укладено недієздатною особою або з метою приховати інший правочин тощо. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості, що й було зроблено нотаріусом. Умови щодо встановлення обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-які дії майнового чи немайнового характеру, спірний договір не містить. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. Згідно правових висновків Верховного Суду України, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає посилання на те, що оспорювані договори дарування були укладені під впливом помилки, є необґрунтованими, та недоведеними відповідними доказами, тоді як кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як зазначили позивачка та її представник в позові, [PERSON] під час укладання договорів мала похилий вік, не правильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договорів дарування, начебто маючи на меті укладення договору довічного утримання 11.11.2010. Але на підтвердження зазначеного не надали суду жодного належного та допустимого доказу на їх підтвердження, та повністю були спростовані в судовому засіданні поясненнями приватного нотаріуса та іншими зібраними у справі доказами. Якщо договір був укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок (за договором дарування право власності на об'єкт дарування від дарувальника переходить до обдаровуваного з моменту прийняття його обдаровуваним), останній стає повноправним власником цього майна. Як вбачається з вищевикладеного, при укладенні договорів дарування від 11.11.2010, сторонами були витримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договорів викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту у зв'язку з чим вищезазначені договори не можуть бути визнані недійсними. З договорів дарування вбачається, що нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст ст.ст. 229-231, 233- 235, 377, 717, 721, 727 ЦК України, ст. ст. 103 - 109, 120, 125, 126, 132, 202 Земельного кодексу України, та те, що зміст договору та відповідні статті, зазначені у договорі, сторонам зрозумілі і нез'ясованих питань у них немає. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов фіктивності оспорюваних правочинів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними. На підставі положень ст. ст. 182, 203, 215, 316, 717, 719 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed