Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору та стягнення грошових коштів, про стягнення 3% річних та пені, який 02.10.2020 було уточнено та у якому позивач просила суд - розірвати депозитний договір № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014, укладений шляхом оформлення «Заявления № SAMDNWFD0070063813100 На оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» (особовий ахунок № [NUMBER] ) та стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] : суму вкладу разом з нарахованими процентами у валюті договору, станом на 14.06.2014 у розмірі 40 306,85 доларів США; проценти у валюті договору за період з 14.06.2014 по день ухвалення судом рішення про розірвання договору; 3 % (підстава ч.2 ст. 625 ЦК України) у валюті договору у межах позовної давності за останні 3 роки по день ухвалення рішення суду по даній справі; пеню (підстава ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів») у національній валюті у межах строку позовної давності за останній 1 рік по день ухвалення рішення суду по даній справі; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] за договором банківського вкладу №SAMDN25000733677410 від 11.03.2013: 3 % (підстава ч.2 ст. 625 ЦК України) у валюті договору у межах позовної давності за останні 3 роки по день ухвалення рішення суду по даній справі; пеню (підстава ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів») у національній валюті у межах строку позовної давності за останній 1 рік по день ухвалення рішення суду по даній справі; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] за договором банківського вкладу № SAMDN25000737455809 від 05.09.2013: 3 % (підстава ч.2 ст. 625 ЦК України) у валюті договору у межах позовної давності за останні 3 роки по день ухвалення рішення суду по даній справі; пеню (підстава ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів») у національній валюті у межах строку позовної давності за останній 1 рік по день ухвалення рішення суду по даній справі. Також представник позивача [PERSON] 06.10.2020 подала до суду остаточний розрахунок розміру позовних вимог станом на 15.10.2020 (по день судового засідання). Як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що АТ КБ «ПриватБанк» разом з відзивом надав суду «Витяг з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов)», засвідчений 10.09.2020 Головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В., яким АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив факт укладення [PERSON] депозитного договору №SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 та підтвердив факт внесення нею грошових коштів на рахунок № [NUMBER] за даним договором розмір яких складає 40164,37 доларів США з врахуванням того, що після березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» перестав обслуговувати клієнтів на території АР Крим та у односторонньому порядку перестав нараховувати проценти по усім діючим «кримським» банківським договорам. Зазначала, що АТ КБ «ПриватБанк» помилково вважає, що кошти за нього повинна повертати інша особа (ТОВ ФК «Фінілон»), якій він за «принципом мовчазної згоди» незаконно за нікчемним правочином передав банківські вклади громадян України без їх згоди, зокрема й кошти [PERSON] . Також позивач посилалася на приюдицію обставин, встановлених судом по цивільній справі 201/10062/14, по якій рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2019 позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів було частково задоволено, а саме: було розірвано договір банківського вкладу №SAMDN25000733677410 від 11.03.2013 (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти за договором банківського вкладу №SAMDN25000733677410 від 11.03.2013 (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 20 000,00 Євро та відсотки в сумі 1 600,00 Євро; розірвано договір банківського вкладу № SAMDN25000737455809 від 05.09.2013 (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN25000737455809 від 05.09.2013 (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 25 000,00 Євро та відсотки в сумі 398,40 Євро, а всього 46 998,40 Євро; у частині вимог про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014, укладеного шляхом оформлення «Заявления № SAMDNWFD0070063813100 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» було відмовлено за недоведеністю. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2020 року по справі № 201/10062/14-ц (провадження № 22-ц/803/690/20) рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2019 було залишено без змін. Також позивач зазначала, що договір № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 містить умови про його автоматичну пролонгацію. Тому він до цього часу є діючим та не розірваним за згодою сторін, адже відповідач відмовився його розірвати добровільно на умовах самого договору, а у судовому порядку його ще розірвано не було. Крім зазначеного, посилалася на те, що до даних правовідносин судом повинно застосовуватися положення ст. 653 ЦК України «якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили» та за даним договором повинні нараховуватися проценти «за процентною ставкою, що діє в БАНКУ для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору», а не за ставками для договорів типу «На вимогу» чи «До запиту». Також позивач посилалася на положення «Умов та правил надання банківських послуг» АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, на положення п.2.2.1.9.2. При продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в БАНКУ для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору. Наступне продовження вкладу здійснюється в такому ж порядку»; п. 2.2.1.22. Угода про розміщенні вкладу набирає чинності з дня підписання Заяви і припиняється з виплатою Клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов вкладу. При оформленні депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування, ця угода набирає чинності з дня подачі дистанційного розпорядження (заявки) на відкриття депозитного рахунку. Дія угоди припиняється з виплатою Вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов цієї угоди.» (а.с.1-10, 75-86). Представником АТ КБ «ПриватБанк» до суду було надано відзив у якому він вважав належним відповідачем ТОВ ФК «Фінілон», а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з пред`явленням позову до не належного відповідача. Разом з відзивом АТ КБ «ПриватБанк» суду було надано копію (мовою оригіналу) «Договор о переводе долга г.Днепропетровск 17.11.2014 г.» у п.7 якого зазначено (мовою оригіналу) «Приложение №1 - перечень депозитних договоров и договоров банковского обслуживания» та надано копію витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов)», засвідчену 10.09.2020 Головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , якими АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив факт укладення [PERSON] депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 та підтвердив факт знаходження станом на 17.11.2014 грошових коштів [PERSON] на її рахунку № [NUMBER] за цим договором у розмірі 40164,37 доларів США. Доказів виплати зазначених коштів [PERSON] предстаником АТ КБ «ПриватБанк» суду надано не було. Натомість разом з відзивом представником АТ КБ «ПриватБанк» було надано суду довідку, засвідчену 10.09.2020 Головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В., у якій зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» перерахував на користь ТОВ ФК «Фінілон» у повному обсязі належні [PERSON] грошові кошти, сума яких зазначена у витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов)». У своєму відзиві представник відповідача не погоджувався з тим, що позивач має право на нарахування 3% річних та пені саме на день ухвалення судом відповідного рішення (а.с.51-56). Також представником АТ КБ «ПриватБанк» суду було надано заперечення проти уточненої позовної заяви від 02.10.2020, в яких представник посилався на судову практику Верховного Суду за 2018-2019 роки по подібним справам. У своєму запереченні представник відповідача не погоджувався з розміром нарахування процентів за депозитним договором та вважав, що у спірному депозитному договорі не встановлено розміру процентів у разі закінчення його дії та посилався при цьому на положення ст.1070 ЦК Украни, зокрема просив застосувати положення ч.2 ст.1070 ЦК України за яким «Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу», що також нашло своє відображення у судовій практиці Верховного Суду за 2018-2019 роки по подібним справам (а.с.101-107). Ухвалою від 14 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.47). Ухвалою суду від 29 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті (а.с.117). 01 грудня 2020 року справу розглянуто по суті. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Зокрема звернула увагу суду на судову практику Верховного Суду по аналогічним справам за 2019 та 2020 роки щодо нарахування процентів по ще діючим та не розірваним судом депозитним договорам, які містять положення про їх автоматичну пролонгацію. Також зазначала, що з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по цивільній справі №373/2054/16-ц - 3% річних (ч.2 ст.625 ЦК України) за невчасне виконання грошового зобов`язання повинні нараховуватися до дня ухвалення судом рішення, а з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц - пеня у розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів стягується за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Тому з врахуванням вищезазначеного вважала належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, як споживача банківських послуг стягнення з відповідача процентів, 3% річних (в межах позовної давності) та пені (в межах позовної давності) саме станом на день ухвалення судом відповідного рішення. При цьому посилалася на практику Верховного Суду по аналогічним справам за 2019 та 2020 роки у яких Верховним Судом були залишені без змін судові рішення, якими з АТ КБ «ПриватБанк» були стягнуті проценти у розмірах зазначених у договорі, 3% річних та пеня саме станом на день ухвалення судом відповідного рішення. Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» адвокат Крапівцева О.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. В наданому представником банку відзиві відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову, адже вважає, що належним відповідачем по даній справі повинно бути ТОВ «ФК «Фінілон» з яким ПАТ КБ «ПриватБанк» ще 17.11.2014 уклав договір про переведення боргу. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши електронні докази, суд приходить до наступного. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно зі ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всю, або її функцій. Філії не є юридичними особами. Відповідно до ст. 323 ЦК України, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а вимогами ст.525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до положень ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 цього Кодексу). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до вимог ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Верховний Суд у постанові від 07.02.2019 по аналогічній справі № 201/7316/16-ц (провадження № 61-10611св18) про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» банківського вкладу висловив наступну позицію: «Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Доведення обставин, чи укладалися між сторонами договір банківського вкладу та договори банківських рахунків, мають істотне значення для висновку про обґрунтованість застосування мір відповідальності за порушення договірних зобов`язань. Верховним Судом в оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах». Відповідно до положень ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно вимог ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Позивач посилається на «Умови та правила надання банківських послуг (далі - Умови та Правила та/або Договір)» ПАТ КБ «ПриватБанк», які є загальнодоступними та розміщені на офіційному публічному сайті АТ КБ «ПриватБанк» https://privatbank.ua/terms, з яких вбачається наступне: 1.1.1.64. Оферта Банку - публічна пропозиція Банку необмеженій кількості осіб розмістити вклад у Банку на встановлених Банком умовах, які є істотними умовами депозиту - сума, строк депозиту, процентна ставка розміщення. Оферта розміщається Банком на офіційному сайті Банку (постійно доступному для ознайомлення). 1.1.1.64. Офіційний сайт Банку - офіційно зареєстрований за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» сайт у мережі Інтернет, www.privatbank.ua. 2.2.1.3. Договір Вкладу, що складається з Анкети Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, цих Умов і Правил надання банківських послуг, Заяви на вклад вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання Клієнтом Заяви на оформлення вкладу та розміщення суми вкладу на рахунку вкладу. 2.2.2. Вклади, що оформляються з 15.03.2013 2.2.2.1. Вклад «Стандарт». Термін вкладу: - У гривні: 1, 3, 6 міс., 366 днів, 367 днів (для високосного року) - У доларах і євро: 1 **, 3 **, 6 ** міс., 366 днів, 367 днів (для високосного року) ** Вказано мінімальний термін вкладу. Строк вкладу становить 366 днів, 367 днів (для високосного року) з правом клієнта забрати вклад після закінчення мінімального терміну з виплатою всіх нарахованих відсотків. Можливість автоматичного продовження: передбачена. 1.1.3.2.28.При укладанні Договору Банком може бути використано факсимільне відтворення підпису особи, уповноваженої підписувати такі договори, а також відтворення відбитка печатки технічними друкованими засобами. 1.1.3.2.29. Банк має право проставляти на документах печатку шляхом використання технічних друкованих пристроїв, що дозволяють перетворювати і роздруковувати електронний зразок відбитка механічної печатки в зображення його на папері. 2.2.1.9.1. У разі, якщо після закінчення терміну вкладу, Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження терміну вкладу, і Банк не заперечує проти продовження вкладу на новий термін, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін, зазначений у Заяві. Термін вкладу продовжується неодноразово без явки Клієнта в Банк. При цьому числення нового терміну вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього терміну вкладу. У тому випадку, якщо БАНК заперечує проти продовження вкладу, він письмово або через sms повідомляє про це КЛІЄНТА за реквізитами, вказаними в клієнтській базі ПриватБанку, не пізніше, ніж за 2 календарних дні до закінчення терміну вкладу. При оформленні депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування, у випадку, якщо після закінчення терміну вкладу Клієнт не подав дистанційне розпорядження Банку про закриття вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін, зазначений у дистанційному розпорядженні на відкриття депозиту. Термін вкладу продовжується неодноразово без подачі Клієнтом дистанційного розпорядження про закриття вкладу. При цьому, обчислення нового терміну вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього терміну вкладу. 2.2.1.9.2. При продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в БАНКУ для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору. Наступне продовження вкладу здійснюється в такому ж порядку. 2.2.1.22. Угода про розміщенні вкладу набирає чинності з дня підписання Заяви і припиняється з виплатою Клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов вкладу. При оформленні депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування, ця угода набирає чинності з дня подачі дистанційного розпорядження (заявки) на відкриття депозитного рахунку. Дія угоди припиняється з виплатою Вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов цієї угоди. 2.8.1.12. Банк зобов`язується: 2.8.1.12.3. Забезпечувати схоронність коштів КЛІЄНТА. Під час судового засідання судом було оглянуто оригінали 3-х депозитних договорів - №SAMDN25000733677410 від 11.03.2013, №SAMDN25000737455809 від 05.09.2013 та №SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014, копії яких наявні в матеріалах справи, та оригінали квитанцій про внесення [PERSON] відповідних коштів за вказаними договорами (а.с.25,26,35,36, 37). Судом також встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2019 (справа № 201/10062/14-ц), залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2020, позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів частково задоволено, а саме: було розірвано договір банківського вкладу № SAMDN25000733677410 від 11.03.2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти за договором банківського вкладу №SAMDN25000733677410 від 11.03.2013 (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 20 000,00 Євро та відсотки в сумі 1 600,00 Євро; розірвано договір банківського вкладу № SAMDN25000737455809 від 05.09.2013 (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN25000737455809 від 05.09.2013 (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 25 000,00 Євро та відсотки в сумі 398,40 Євро, а всього 46 998,40 Євро; у частині вимог про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014, укладеного шляхом оформлення «Заявления № SAMDNWFD0070063813100 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» було відмовлено за недоведеністю. Таким чином, обставини укладення 2-х вищезазначених банківських договорів [PERSON] не підлягають доведенню під час розгляду цієї справи. З тексту оригіналу депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014, укладеного шляхом оформлення «Заявления № SAMDNWFD0070063813100 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» з особовим рахунком (основною карткою) № [NUMBER] , вбачається, що в день його укладення [PERSON] внесла на особовий рахунок № [NUMBER] грошові кошти у початковій сумі 40 000 доларів США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 10 % річних, що підтверджується оригіналом банківської квитанції від 22.01.2014. Також зазначений договір містить наступні положення (мовою оригіналу): «Если по окончанию срока вклада Вы не заявили Банку о желании забрать свои средства, вклад автоматически продлеваеться еще на один срок. Срок вклада продлеваеться неоднократно без Вашей явки в Банк», «Проценты во время нового срока вклада начисляються на суму вклада. Текущий размер действующей процентной ставки по вкладу Вы можете ухзнать в отделении или на сайте Банка pb.ua». Суд оцінює як належний, достовірний та допустимий письмовий доказ факту укладення [PERSON] письмового правочину депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 та доказ внесення [PERSON] відповідних грошових коштів на її рахунок № [NUMBER] за цим договором - копію витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов)», засвідчену 10.09.2020 Головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , у якій міститься наступна інформація : - «Название кредитора - МАТВЕЕВА НАТАЛЬЯ ВИТАЛЬЕВНА» - «Номер депозитного счета - 26359623189201» - «Валюта денежных средств - USD» - «Размер денежных средст в том числе проценты, подлежащие к выплате Должником - 40164,37» - «Референс - № SAMDNWFD0070063813100», а також зазначена вказана сума у національній валюті відповідно до офіційного урсу НБУ станом на 17.11.2014 року. Крім того, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 13.08.2020 по справі № 199/5206/20 про забезпечення доказів до подання позовної заяви було забезпечено електронні докази за місцем їх знаходження в мережі Інтернет шляхом огляду судом та фіксації електронного доказу (банківської виписки (довідки) ПАТ КБ «ПриватБанк» по усім рахункам [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), розміщеного ПАТ КБ «ПриватБанк» за електронною адресою http://bit.ly/1sdnVwA, яка банком була повідомлена [PERSON] . Суд долучив до матеріалів справи електронну банківську виписку ПАТ КБ «ПриватБанк» про розмір належних [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідними розмірами грошових коштів по кожному рахунку станом на 14.06.2014 року («Справка № 28890204» від 14.06.2014 року). За таких обставин суд поза розумним сумнівом приходить до висновку, що позивачем підтверджено факт укладення нею депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014, укладеного шляхом оформлення «Заявления № SAMDNWFD0070063813100 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» з особовим рахунком (основною карткою) № [NUMBER] , та факт внесення нею в день укладення цього договору на особовий рахунок № [NUMBER] за цим договором грошових коштів у сумі 40 000 доларів США. Також суд враховує, що представником АТ КБ «ПриватБанк» не було надано суду доказів виплати [PERSON] суми її вкладу та відповідних процентів. Щодо визначення розміру процентів за депозитним договором № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 суд враховує нижчезазначене. На офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» https://privatbank.ua/terms розміщені «Умови та правил надання банківських послуг» АТ КБ «ПриватБанк» чинні станом на час укладення зазначеного договору, зокрема, у п.2.2.1.9.2. яких зазначено «При продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в БАНКУ для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору. Наступне продовження вкладу здійснюється в такому ж порядку», у п. 2.2.1.22. зазначено «Угода про розміщенні вкладу набирає чинності з дня підписання Заяви і припиняється з виплатою Клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов вкладу. При оформленні депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування, ця угода набирає чинності з дня подачі дистанційного розпорядження (заявки) на відкриття депозитного рахунку. Дія угоди припиняється з виплатою Вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов цієї угоди.» Судом встановлено, що після того як [PERSON] у цивільній справі № 201/10062/14-ц було відмовлено у розірванні договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 у зв`язку з недоведеністю нею факту його укладення, вона 03.06.2020 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 та вимогою сплатити належні їй грошові кошти разом з нарахованими процентами відповідно до умов зазначеного договору та «Умов та правил надання банківських послуг» ПАТ КБ «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»). Проте, в порушення вимог «Умов та правил надання банківських послуг» протягом 2-х банківських днів, ні розірвання вищезазначеного договору, ні виплати АТ КБ «ПриватБанк» належних [PERSON] грошових коштів за даним договором так і не відбулося. Належних доказів звернення [PERSON] до відповідача у 2014 році із заявою саме про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 представником АТ КБ «ПриватБанк» суду надано не було. З тесту постанови Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2020 по справі № 201/10062/14-ц вбачається, що: «З березня 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в односторонньому порядку не виконує умови договору вказаних договорів. 30 квітня 2014 року вона звернулася до банку із заявою про нарахування та виплату відсотків за договорами банківських вкладів, однак її вимоги було залишено без задоволення.». Тому при вирішенні цієї справи суд виходить з того, що зазначений договір до цього часу ще не було розірвано ні судом, ні добровільно його сторонами у відповідності до положень п. 2.2.1.22. Тому з врахуванням вищезазначених «Умов та правил надання банківськи послуг» АТ КБ «ПриватБанк» звернення [PERSON] 03.06.2020 до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 та вимогою сплатити належні їй грошові кошти разом з нарахованими процентами відповідно до умов зазначеного договору є необхідною, але не достатньою обставиною для того, щоб зазначений договір вважався розірваним добровільно у позасудовому порядку, адже заява [PERSON] була залишена відповідачем без реагування. 20.05.2020 Верховний Суд по аналогічній справі № 175/2329/18 (провадження №61-5043св19) стягнув проценти за весь час пролонгації договору за процентною ставкою, зазначеною у самому договорі, адже відповідач не надав суду інформації про можливу зміну процентних ставок для відповідного типу договору. При цьому Верховний Суд зазначив наступне: «Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неправильності складеного позивачем розрахунку заборгованості за відсотками, нарахованими за договорами банківського вкладу, оскільки суди при стягненні відсотків за договорами банківського вкладу врахували встановлену процентну ставку, а також те, що після звернення позивача у 2014 році до банку із проханням повернути вклад та розірвати договір розірвання договору та відповідної виплати не відбулось. Посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15 в частині застосування процентної ставки в розмірі 1 % при автоматичній пролонгації дії договорів Верховний Суд до уваги не бере, оскільки у тій справі встановлені інші обставини, а саме про строковий депозитний договір, умовами якого не передбачено пролонгацію, і після припинення його дії дійсно повинна застосовуватися процентна ставка «на вимогу», яка становить 1 %.». 21.05.2020 Верховний Суд по аналогічній справі № 753/17823/16-ц (провадження № 61-14981св18) стягнув проценти за весь час пролонгації договору за процентною ставкою, зазначеною у самому договорі, адже відповідач не надав суду інформації про можливу зміну процентних ставок для відповідного типу договору. При цьому Верховний Суд зазначив наступне: «Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що судами не правильно визначено розмір процентів за депозитним договором, оскільки умови договору, укладеного між сторонами, передбачають виплату процентної ставки у розмірі 9,25 % річних, а відповідач не надав доказів зміни за згодою сторін розміру процентної ставки. Відповідачем не подано до суду доказів зарахування грошових коштів позивача після закінчення договору на рахунок та видачу таких коштів на вимогу. Крім того, договір депозиту не було розірвано в установленому законом порядку, кошти на будь-який рахунок зараховані не були, тому його дію було продовжено згідно з пунктом 3 цього правочину до моменту звернення до суду з вищевказаним позовом. Доказів зміни процентної ставки після продовження договору на новий строк банком не надано. Отже, у цій конкретній справі суди дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог у визначеному розмірі. Безпідставними є доводи касаційної скарги, що позивач зобов`язаний був витребувати відповідні документи, які встановлюють розмір процентів за вкладом на вимогу у відповідної банківської установи, оскільки судами правильно визначено суму заборгованості за депозитним договором, а відповідачем не доведено наявності правових підстав для нарахування процентів у меншому розмірі, ніж погоджено сторонами в указаному договорі. Доводи касаційної скарги, що суди безпідставно не взяли до уваги наданий банком розрахунок, не заслуговують на увагу, оскільки судами оцінено зібрані у справі докази у їх сукупності з урахуванням вимог процесуального закону про їх належність і допустимість, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.» 05.19.2020 Верховний Суд по аналогічній справі №753/21865/15-ц (провадження №61-21480ск19) стягнув проценти за весь час пролонгації договору за процентною ставкою, зазначеною у самому договорі, адже відповідач не надав суду інформації про можливу зміну процентних ставок для відповідного типу договору. При цьому Верховний Суд зазначив наступне: «Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з висновком Верховного Суду, за яким було скасовано попереднє судове рішення апеляційної інстанції, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано той факт, що 22 липня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN25000718260661 «Стандарт», за яким [PERSON] вніс на депозитний рахунок 29 065,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 8 % річних на строк 12 місяців - до 22 липня 2012 року, який був продовжений сторонами до 22 липня 2015 року. Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на письмову заяву [PERSON] від 22 липня 2015 року про відмову від продовження строку договору банківського вкладу №SAMDN25000718260661 та про видачу йому суми вкладу та нарахованих процентів, відмовилось видати позивачу суму вкладу з нарахованими процентами, а грошові кошти [PERSON] залишились на його депозитному рахунку у користування ПАТ КБ «ПриватБанк», що спростовано відповідачем, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу та процентів за весь час дії договору банківського вкладу.» Верховний Суд у постанові від 11.03.2020 по аналогічній цивільній справі № 440/1331/18 (провадження № 61-21383св19) щодо визначення підстав та часу з якого депозитні договори з АТ КБ «ПриватБанк» можуть вважатися розірваними зазначив наступне: «Доводи касаційної скарги банку про те, що позивач не надала належних доказів перебування коштів у банку на час звернення до суду з позовом, а також, що саме позивач повинна була довести те, що банк не виконав своїх зобов`язань, є необґрунтованими. [PERSON] довела внесення нею грошових коштів на депозитні рахунки АТ КБ «ПриватБанк», а банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов`язань перед позивачем за спірними договорами банківських вкладів, не спростував відомостей про відкриття за такими договорами особових рахунків та не довів факт повернення грошових коштів, внесених на депозит, що було саме його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, оскільки обов`язок доказування покладено на ту особу, яка заявляє вимоги чи заперечує проти певних обставин. Колегія суддів також відхиляє посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що судові рішення про розірвання спірних договорів є безпідставними, оскільки договори вже були розірвані в односторонньому порядку позивачем, яка подала до банка відповідну заяву 24 травня 2018 року. Пунктами 9 договорів банківських вкладів від 23 квітня 2013 року обом сторонам дійсно надано право достроково розірвати договори в односторонньому порядку, попередивши іншу сторону за два банківських дні до дня розірвання договорів. 24 травня 2018 року [PERSON] надіслала у ПАТ КБ «ПриватБанк» письмову заяву про розірвання договорів банківських вкладів від 23 квітня 2013 року, які є предметом розгляду в цій справі, та про повернення сум вкладів і нарахованих відсотків, в якій вона просила банк розірвати вказані договори, а не повідомила його про таке розірвання за два банківських дні (а. с. 6). Судами було встановлено, що вказана заява була залишена банком без реагування, тобто, фактично, на той час спірні договори розірвано не було. АТ КБ «ПриватБанк» за час розгляду справи в судах попередніх інстанцій доказів протилежного не надав. Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником банку норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції». 26.12.2019 Верховний Суд у постанові по аналогічній цивільній справі № 201/202/16 (провадження № 61-3879св18) залишив без змін рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2017, яким було донараховано проценти за усі роки дії депозитних договорів позивача за ставками саме цих договорів (а не ставками типу «До запиту» чи типу «На вимогу») саме до дати ухвалення судом першої інстанції рішення про їх розірвання. При цьому Верховний Суд зазначив: «Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення відсотків, 3 % річних та інфляційних втрат та ухвалюючи у цій частині нове рішення, апеляційний суд, виходив із того, що вказані позовні вимоги обґрунтовувались останньою пролонгацією договорів та неповерненням банком вкладів на її вимогу». 15.05.2019 Верховний Суд у постанові по цивільній справі № 760/20593/15-ц (провадження № 61-17533св18) відносно визначення порядку нарахування процентів за депозитним договором зазначив наступне: «ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ Щодо застосування зменшеної процентної ставки по депозиту 78. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи не спростовано, що позивач звернулась 14 вересня 2015 року до відповідача з вимогою про дострокове повернення депозитів, переданих у відповідності до зазначених депозитних договорів. Таким зверненням позивач лише ініціювала механізм дострокового повернення грошових коштів з відповідних депозитних вкладів. 79. Але відповідач своїми діями виключив можливість застосування зменшеної процентної ставки на умовах, узгоджених сторонами спору в пунктах 3.9. зазначених депозитних договорів. Згідно із цим пунктом відповідних депозитних договорів зменшена процентна ставка застосовується, якщо грошові кошти позивача, передані на депозит, повертаються йому до закінчення повного строку зберігання депозиту, а не лише за наявності факту звернення позивача з відповідною вимогою до відповідача. 80. Матеріалами справи та встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи не підтверджується фактичне повернення зазначених грошових коштів позивача відповідачем до закінчення строків депозитних вкладів, передбачених відповідними депозитними договорами, в тому числі на момент звернення позивача 14 вересня 2015 року з відповідною вимогою. Відповідач цього не спростував належними засобами доказування. Отже, не були виконані всі узгоджені сторонами спору вимоги пункту 3.9 зазначених депозитних договорів для того, щоб була задіяна відповідна зменшена процентна ставка до зазначених вимог позивача станом на 15 вересня 2015 року.» Тому за даних обставин справи суд погоджується, що при нарахуванні процентів за весь час дії депозитного договору № SAMDNWFD0070063813100 від 22.01.2014 необхідно застосовувати процентну ставку 10%, яка визначена сторонами у цьому договорі, адже інформації про можливу зміну процентної ставки під час неодноразової автоматичної пролонгації зазначеного договору представником АТ КБ «ПриватБанк» суду надано не було як і не було надано суду власного розрахунку розміру процентів за весь час дії зазначеного договору до дня його розірвання судом. Щодо доводів представника відповідача проте, що АТ КБ «ПриватБанк» не є належним відповідачем, суд вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. За вимогами ч.2 ст.1059 ЦК України, у разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до положень ст. 633 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. За змістом ч.ч.1,2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до положень ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно вимог ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи вищезазначене, «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників Банку, є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, адже будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Крім того «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року» також є нікчемним відповідно до положень ст. 228 ЦК України, адже він порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння вкладами громадян України. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи №916/3156/17 дійшла наступного правового висновку: «68.Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. 69.Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 70.Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 75.За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. 76.Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.». Депозитний договір є одностороннім правочином - з моменту внесення [PERSON] вищезазначених грошових коштів в касу банку саме банк набуває на них право власності, а у [PERSON] виникає право вимогати від банку повернення грошових коштів у розмірі її вкладу та сплати відповідних процентів протягом всього часу дії договору з врахуванням його положень про автоматичну прлонгацію. Відповідно до ст. 323 ЦК України, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому довідка, засвідчена 10.09.2020 року Головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В., у якій зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» перерахував на користь ТОВ ФК «Фінілон» у повному обсязі належні [PERSON] грошові кошти, сума яких зазначена у витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов)» (40164,37 доларів США) не має правового значення для вирішення цієї справи, адже, АТ КБ «ПриватБанк» міг перерахувати ТОВ ФК «Фінілон» тільки свої власні кошти, а не кошти своїх вкладників, які з моменту внесення ними вкладів у касу банка втрачають на них право власності замість якого у них виникає право вимоги до банку відповідно до умов договору банківського вкладу (депозитного договору). За таких обставин, суд приходить до висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ ФК «Фінілон», є належним відповідачем по даній справі - причому не залежно від того дійсним чи нікчемним є договір «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників Банку. Європейський суд з прав людини у справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини нагадав, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, § 56, рішення від 20 жовтня 2011 року). Суд також звертає увагу на те, що з тексту відзиву АТ КБ «ПриватБанк» та наданих до нього копій документів вбачається, що ще 17.11.2014 у м. Дніпропетровську на не окупованій території на якій відповідач не втрачав жодних документів, ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» (мовою оригіналу) «Договор о переводе долга г. Днепропетровск 17 ноября 2014 г.» у п. 7 якого зазначено (мовою оригіналу) «Приложение №1 - Перечень депозитных договоров и договоров банковского обслуживания». Тобто фактично ще з 17.11.2014 відповідач володіє усією інформацією, яка весь час зберігалася у м. Дніпропетровськ, а не на окупованій території АР Крим. Також у своєму відзиві представник відповідача посилається на положення п.1.1.7.58 «Умов та правил надання банківських послуг», якими ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язує громадян України під окупації АР Крим звертатися до держави-агресора у м. Москву за довідками, які необхідно надати ПАТ КБ «ПриватБанк» до 31.12.2014: «...та надати в Банк від Агенства по страхуванню вкладів, розташованому за адресою: 109240, РФ, Москва, Верхній Таганський злуший кут, д.4, далі Агенство, довідку про відсутність виплат грошових коштів Клієнту - фізичної особи. При цьому, Клієнт зобов`язаний вчинити дії, передбачені в цьому пункті, в термін до 31.12.2014 року.» Тому суд вважає, що така поведінка юридичної особи є недобросовісною. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 по цивільній справі №373/2054/16-ц (провадження №14-44цс18) зазначає, що 3% річних (ч.2 ст.625 ЦК України) за невчасне виконання грошового зобов`язання теж повинні нараховуватися до дня ухвалення судом рішення. Тому вимоги позивача про стягнення 3% за порушення грошового зобов`язання в межах строку позовної давності (за останні три роки до дня ухвалення судом рішення) підлягають задоволенню. Велика Палата Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц підтвердила правомірність нарахування пені за формулою: 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день порушення прав споживачів банківських послуг до дня реального повернення банком відповідних коштів. У своєму останньому розрахунку «Розміру позовних вимог станом на день судового засідання 15.10.2020» позивач просить стягнути пеню у розмірі, який майже не відрізняється від розміру самих банківських владів позивача за кожним її депозитним договором. Тому, враховуючи кокретні обставини справи, вимоги позивача про стягнення пені по кожному її договору у розмірі, зазначеному нею в останньому розрахунку «Розміру позовних вимог станом на день судового засідання 15.10.2020 року», відповідають принципу співмірності та вищезазначеній позиції Великої Палати Верховного Суду, а тому підлягають задоволенню. З урахуванням встановлених обставин, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved