Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до неповнолітнього [PERSON], [INFO], в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом в [ADDRESS] з підстави, передбаченої ст. 405 ЦК України, оскільки син без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив суд його задовольнити. Законний представник неповнолітнього [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що син з народження був зареєстрований з батьком [PERSON] у його квартирі та за його згодою як власника і на даний час не має іншого житла для реєстрації. Позивач більше року проживає з іншою сім»єю за іншим місцем мешкання, а тому його син не може мешкати у вказаній квартирі один, оскільки є неповнолітнім, а вона не має доступу до спірної квартири. Одночасно зазначила, що син щонеділі їздить до свого батька в гості, проте за його вказівкою не каже адреси його проживання. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що дитина до 14 років не може самостійно визначати місце свого проживання, хоча проживає з матір'ю. Заслухавши пояснення представника позивача, законного представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. В спірній квартирі крім позивача зареєстрований його син [PERSON], [INFO] . Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання неповнолітнього [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з підстави, передбаченої ч.2 ст. 405 ЦК України, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім того, поважною причиною відсутності члена сім'ї власника житла за аналогією зі ст. 71 ЖК України є поміщення дитини на виховання до родичів, за дитиною у такому разі зберігається право на жиле приміщення протягом всього часу перебування її у родичів, якщо в квартирі залишилися проживати інші члени сім'ї. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з об'єктивних причин неповнолітня дитина не проживала у квартирі за місцем своєї реєстрації, оскільки у віці до чотирнадцяти років в силу ст. 29 ЦК України вона не може вільно вибирати місце свого проживання. Право вільно обирати собі місце проживання [PERSON] набуде після досягнення віку 14 років, як це передбачено ч.2 ст. 29 ЦК України. Статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» обмежено вільний вибір місця проживання осіб, які не досягли 16-річного віку. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана та ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Суд приходить до висновку, що неповнолітня дитина не проживала за місцем реєстрації з поважних причин, бо вона не могла вільно обирати собі місце проживання. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач не мешкає в спірній квартирі більше року та проживає з іншою сім»єю за іншою адресою, де щонеділі відвідує його син [PERSON], про що не заперечував представник позивача в суді, а тому з підстав, заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed