Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до Приватного підприємства Фірми «Дністер», директора Приватного підприємства Фірми «Дністер» [PERSON] про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 05.04.2016 року замінено первісного відповідача директора Приватного підприємства Фірми «Дністер» [PERSON] на належного відповідача засновника ППФ «Дністер» [PERSON]. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 12 грудня 2007 року між ним та засновником приватним підприємством фірмою «Дністер» [PERSON], на підставі рішення засновника, було укладено трудовий контракт про прийняття його на роботу на посаду директора з встановленим посадовим окладом в розмірі 20 тисяч гривень на місяць. Термін дії контракту передбачений до 12 грудня 2017 року. Восени 2013 року на підприємство прибула громадянка [PERSON] і пред'явила довіреність від засновника про право представляти інтереси засновника з правом підпису. У звязку із втручанням [PERSON] у діяльність підприємства та виробничий процес, виникли неприязні стосунки. Про ситуацію яка склалася на підприємстві позивач неодноразово в усній і письмовій формі попереджував засновника, на що отримував відповідь, що з часом він урегулює всі суперечки. Позивач вказує, що 26 листопада 2014 року, перебуваючи на посаді директора, він видав наказ про тимчасову передачу повноважень головному бухгалтеру підприємства та про свою відпустку. Цього ж числа він написав листа засновнику і відправив його рекомендованим поштовим відправленням. Так як на той момент коштів на рахунку підприємства не було і він не міг отримати належні йому відпускні і заробітну плату, вирішив виїхати за межі області на заробітки. В серпні 2015 року він отримав поштою листа в якому повідомлялося, що його звільнено з роботи. Лист був з підписом нового директора [PERSON] Так як позивача ніхто не попереджував про звільнення, не викликав на збори засновників, які мали б розглядати це питання, він вважає таке звільнення незаконним. На звернення до нового директора підприємства з вимогою видати трудову книжку із записом про звільнення, наказ про звільнення, протокол зборів засновників на яких розглядалося питання його звільнення, розрахунок нарахованої та виплаченої заробітної плати, на що [PERSON] було повідомлено, що представник засновника [PERSON] дала йому вказівку ніякі документи не надавати. Тому підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, поновити строк звернення до суду з позовом, скасувати наказ про його звільнення з посади директора ППФ «Дністер» та поновити його на роботі. Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу з листопада 2014 року по день прийняття рішення по справі з розрахунку 20000 гривень в місяць. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його в повному обсязі. Заперечували щодо викладеного представником відповідачів у запереченні на позовну заяву. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала суду заперечення, в якому зазначила, що відповідачі позов не визнають та просять відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В запереченні посилаються на те, що з 12 грудня 2007 року, згідно рішення засновника № 2 від 12.12.2007 року, директором ППФ «Дністер» був обраний [PERSON] [PERSON], з вересня 2014 року, [PERSON], грубо порушуючи трудову дисципліну, без пояснення будь - яких причин, припинив виконання своїх обовязків, не зявлявся на своє робоче місце, не виконував і організаційно-управлінських дій в інтересах підприємства, що в подальшому призвело до самоусунення від виконання обовязків директора в повному обсязі. Внаслідок такої бездіяльності була завдана шкода підприємству, у вигляді адміністративного стягнення за несвоєчасну сплату обовязкових платежів до державного бюджету. Внаслідок систематичних порушень, обовязків директора підприємства, [PERSON] втратив довіру з боку учасника товариства, рішенням якого 20.11.2014 року, [PERSON], був усунений від виконання обовязків (ч.3 ст.99 ЦК України та п.8.2 Статуту). Також зазначили, що посилання позивача, що нібито 26.11.2014 року він видав наказ про тимчасову передачу повноважень головному бухгалтеру підприємства та про свою відпустку не відповідає дійсності. По-перше, відповідного наказу не існує на підприємстві, немає також його реєстрації в книзі наказів, а сам позивач самоусунувся від виконання своїх обовязків з вересня 2014 року, про що свідчать долучені акти фіксації не виходу на робоче місце [PERSON] та табелі робочого часу. По- друге до повноважень директора не відноситься його право передавати без згоди власника, або уповноваженої особи своїх повноважень будь - якій іншій особі. Крім цього, починаючи з 20 жовтня 2014 року, від імені власника, на підставі нотаріальної довіреності та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи, окрім [PERSON] належить і [PERSON] Позивачу неодноразово були направлені листи із проханням зявитися за місцем роботи та надати пояснення щодо тривалого не виходу на роботу та передачі оригіналів документів ППФ «Дністер» згідно переліку. Проте, на запропоновану дату - 06.08.2015 року, позивач не зявився, про що був складений відповідний акт фіксації. 01 травня 2014 року, діючим на той час директором [PERSON], затверджений (власноруч підписаний) штатний розпис із окладом директора - 5 (п'ять) тисяч грн., річний оклад - 60 000грн. Згідно власноруч підписаним відомостям виплати заробітної плати, директору [PERSON] за червень 2014 рік до видачі 8194 грн, за липень 2014 року - 4097грн., за серпень 2014 року 4022 грн. Починаючи з вересня 2014 року, директору підприємства сума нарахованої заробітної плати складає 1350 грн, що підтверджується підписаною [PERSON] 19.09.2014 року, відомістю про нарахування заробітної плати застрахованим особам, а тому, посилання на дописану в трудовому контракті суму заробітної плати в розмірі 20 000 грн., яка ніби то підлягає стягненню є безпідставним. Враховуючи дату підписання позовної заяви - 22.01.2016 рік, строк позовної давності сплинув, що найпізніше 01.12.2015 року. Враховуючи вище викладене, відповідачі вважають, що позов є безпідставним та не обґрунтованим, та таким, що не підлягає до задоволення. Просять суд, застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що всі документи по веденню підприємства були в [PERSON], вона керувала підприємством та видавала заробітну плату. Зазначив, що він підписував акти невиходу на роботу [PERSON] Про звільнення [PERSON] він довідався від [PERSON] Коли саме [PERSON] передав документи та печатку на підприємство йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була присутньою при складанні актів фіксації не виходу на робоче місце [PERSON], всі документи вона готувала в паперовому вигляді, підписувала їх за директора через «похилу риску», ставила печатку та подавала їх в податкову від імені [PERSON], оскільки від її імені документи не приймали. Крім того вказала, що [PERSON] на підприємстві працюючим не рахується, а тільки виконує її особисті розпорядження та допомагає їй в керуванні підприємством. Пояснила, що вона неодноразово в письмовому вигляді зверталася до [PERSON] з проханням прийти на підприємство для вирішення всіх питань. Звільнення [PERSON] відбулося за рішенням власника підприємства на підставі самоусунення [PERSON] від роботи без передачі документів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він на підприємстві офіційно не працював. Інколи приїжджав та слідкував за дотриманням порядку. Також вказав, що йому про звільнення [PERSON] нічого не відомо, оскільки він тільки допомагав [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його робоче місце знаходиться в цеху, табелі обліку використання робочого виконувалися як в паперовому так і в електронному вигляді, він особисто їх виконував в паперовому вигляді з журналу реєстрації виходу на роботу і особистого спостереження для власника підприємства, в електронному вигляді табелі виконувала [PERSON] Вказав, що він підписував акт фіксації не виходу на роботу [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що штрих код на конвертах не відповідає 2014 р., а десь 2015-2016 рр. Також вказала що існують чіткі правила пересилання поштової кореспонденції, згідно яких, в разі не вручення адресату поштового листа, він зберігається 1 місяць, а потім повертається на адресу відправника.. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. При чому, контракт може бути укладено як при прийнятті на роботу, так і пізніше. Судом встановлено, що відповідно до копії трудового контракту від 12.12.2007 року вбачається, що ППФ «Дністер» в особі засновника [PERSON] та між [PERSON] був укладений трудовий договір (а.с.10-11). Відповідно до рішення № 2 ППФ «Дністер» від 12.12.2007 року вбачається, що директором ППФ»Дністер» було обрано [PERSON] (а.с.12). Згідно ч.3 ст. 99 ЦК України члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків. При цьому, у резолютивній частині рішення Конституційного Суду України N 1-рп/2010 від 12.01.2010 р. у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України зазначено: «члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків» слід розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства у будь-який час і з будь-яких підстав усунути особу (осіб) від виконання обов'язків члена (членів) виконавчого органу за умови, якщо в установчих документах товариства не визначено таких підстав. Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 Кодексу законів про працю України». У п.3.2 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України зазначив: «Усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов'язків (частина третя статті 99 Цивільного кодексу) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абзац перший частини другої статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства») за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов'язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у статті 99 Цивільного кодексу, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права». Як вбачається із копії листа №2707-15/01 підписаним директором ППФ «Дністер» від 27.07.2015 року направленому [PERSON] про те, що його було звільнено з займаної посади директора ППФ «Дністер» у звязку із тривалим не виходом на роботу та порушення трудової дисципліни, без повідомлення причин, та у разі перебуванням на лікарняному, не надання підтверджуючих документів. Також, відповідно до даного листа вбачається, що позивачу необхідно зявитись 06.08.2015 року за адресою м. Хотин, вул. Кутузова, 34, та передати оригінали документів ППФ «Дністер» згідно переліку, що є власністю ППФ «Дністер» та отримати розрахунок (а.с.8). Як вбачається із доданих до заперечення додатків, а саме: копії статуту ПП «Дністер» затверджено протоколом № 2 Загальних зборів учасників ППФ»Дністер» від 11.08.2011 року, засновником ПП «Дністер» є [PERSON] (а.с.48-62). Відповідно до копії актів фіксації від: 30.09.2014 року №3009-14/01, 10.10.2014 року №1010-14/01, 13.10.2014 року №1310-14/01, 14.10.2014 року №1410-14/01, 15.10.2014 року №1510-14/01, 16.10.2014 року №1610-14/01, 17.10.2014 року №1710-14/01, 20.10.2014 року №2010-14/01 вбачається, що директор ППФ «Дністер» [PERSON] з метою виконання своїх посадових обовязків, не попередив про причину своєї відсутності та не надав жодних пояснень за фактом порушення вищевказаною особою трудової дисципліни, в звязку з не виходом на роботу (а.с.64-71). Відповідно до копій табелів обліку робочого часу вбачається, що [PERSON] відпрацював: у вересні 2014 року за місяць 33 години, у жовтні та листопаді 2014 року за місяць 0 години (а.с.72-74). Відповідно до рішення засновника ППФ «Дністер» [PERSON] від 20.11.2014 року, було прийнято рішення припинити повноваження директора [PERSON] на підставі ст. 99 ч.3 ЦК України та п.8.2 Статуту підприємства, у звязку із порушенням трудової дисципліни (а.с.76). Згідно наказу № 0812-14/01 від 08.12.2014 року, вбачається, що новим директором ППФ «Дністер» було прийнято [PERSON] з 01.12.2014 року (а.с.77). Відповідно до акту фіксації не реагування на письмове прохання здачі-приймання та отримання розрахунку № 1612-14/01 від 16.12.2014 року, вбачається, що [PERSON] було запропоновано надати письмове пояснення щодо порушення трудової дисципліни, здачі-приймання, спору отримання розрахунку, проте [PERSON] не зявився та пояснень не надав (а.с.78) Відповідно до акту фіксації виконання обовязків без здачі-приймання № 1712-14/01 від 17.12.2014 року, вбачається, що [PERSON] було запропоновано надати письмове пояснення щодо порушення трудової дисципліни, здачі-приймання, спору отримання розрахунку, проте [PERSON] не зявився та пояснень не надав, жодних документів, матеріальних цінностей не передав (а.с.78). Відповідно до акту фіксації не реагування на письмове прохання здачі-приймання та отримання розрахунку № 0608-15/01 від 06.08.2015 року, вбачається, що [PERSON] було запропоновано зявитись з метою здачі-приймання, спірних питань та отримання розрахунку, проте [PERSON] знову не зявився (а.с.80). Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить висновку, що доводи позивача про порушення відповідачем норм трудового законодавства при його звільненні, не знайшли свого підтвердження. За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. За ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Судом встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права щонайменше 27.07.2015 року, про що останній зазначає в позовній заяві. Судом також встановлено, що позивача неодноразово запрошували зявитися в ППФ «Дністер» для отримання розрахунку, однак останній свідомо не зявлявся, про що свідчать акти фіксації від 16.12.2014, 17.12.2014 та від 06.08.2015 року. Наведене свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду, та на застосуванні якого наполягає представник відповідача, про що ним подана відповідна заява. Аналізуючи докази представлені позивачем в підтвердження неправомірності його звільнення та поважності пропуску строків звернення до суду, суд не вбачає підстав для поновлення його на роботі, оскільки у [PERSON] була можливість після отримання запрошення від 27.07.2015 року (згідно якого його було повідомлено про звільнення) звернутися до суду із позовною заявою про поновлення на роботі. Однак, [PERSON] з невідомих причин не скористався таким правом і звернувся до суду з позовною заявою про поновлення на роботі лише 27.01.2016 року, через шість місяців з моменту звільнення. За таких обставин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed