Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування своїх вимог зазначивши, що 05.09.2007 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 35 000 грн. зі сплатою 24% річних, з кінцевим терміном повернення 04.09.2009 року. Зобов'язання за кредитним договором було забезпечено договором поруки від 05 вересня 2007 року, укладеним з [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого останні відповідають за невиконання зобов'язань вказаного кредитного договору солідарно з [PERSON] в повному обсязі. Однак, всупереч договірним зобов'язанням, у встановлені графіком терміни позичальником не повернуто належні грошові кошти, в результаті чого сума кредиту не зменшувалась, а проценти нараховувались на фактичний залишок суми кредиту за кожний день користування кредитом. У зв'язку з цим сума боргу станом на 19.09.2013 рік складає 27 553,60 грн., які і просили стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь банку, а також судовий збір у розмірі 275,53 грн. Представник позивача за довіреністю Палкіна М.Г. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила застосувати до правовідносин сторін, що склалися, строк позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 509, 1054 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, з матеріалів справи встановлено, що 05 вересня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 35 000 грн. зі сплатою 24% річних, з кінцевим терміном повернення 04.09.2009 року (а.с. 4-5). Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Однак, всупереч умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства України, відповідач не сплатив щомісячні платежі на повернення кредиту, у строк, встановлений кредитним договором, зокрема, відповідно до графіку погашення кредиту, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с. 8). У зв'язку з порушенням зобов'язань по кредитному договору, та відповідно до згаданого у рішенні розрахунку, відповідач має заборгованість у розмірі 27 553,60 гривень, з яких: - сума боргу за кредитом - 11 635,43 гривень; - заборгованість за нарахованими відсотками - 12 570,18 гривень; - пеня за прострочену сплату кредиту - 1 723,01 гривень; - пеня за прострочену сплату нарахованих відсотків - 1 624,98 гривень. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. При цьому захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом даний строк застосовується до захисту всіх цивільних прав незалежно від статусу уповноваженого суб'єкта та характеру спірних правовідносин, де відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 259ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Так, відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору від 05.09.2007 року договір про збільшення позовної давності між сторонами не укладався. В даному випадку суд вважає, що перебіг позовної давності починається з 05.09.2009 року, тобто з настанням кінцевого строку повернення споживчого кредиту позивач і довідався про порушення свого права на отримання боргу, який відповідно до вимог ст. 257 ЦК України закінчився у вересні 2012 року. Між тим, до суду з вимогою про стягнення боргу позивач звернувся лише 21.10.2013 року, що вбачається з вхідного штампу поштового відділення на конверті з позовною заявою. Відповідно п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, пені, тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). З матеріалів справи вбачається, що будь-яких договорів про реструктуризацію заборгованості між сторонами не укладалось, відповідачем сума заборгованості добровільно не сплачувалась. Крім того, судом не знайдено підстав для поновлення або продовження позовного строку, до того ж позивачем не надано відповідної заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до суду і ним втрачено право на вчинення процесуальної дії, що є підставою для відмови у позові. Судом також встановлено, що з метою забезпечення повернення кредиту відповідачем [PERSON] 05 вересня 2007 року банк уклав з [PERSON] та [PERSON] договори поруки, відповідно до умов яких останні відповідають за невиконання зобов'язань вказаного кредитного договору солідарно з [PERSON] в повному обсязі (а.с. 6-7). Згідно з вимогами ст.ст. 553-554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. На підставі п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися, як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постанові Верховного суду України від 18 липня 2012 року (у справі 6-78цс12), що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України. Із згаданого у рішенні договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором (п. 1.1, а.с. 6-7) не може розглядатися, як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно з цією правовою нормою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Цього в договорі поруки не встановлено. З кредитного договору вбачається, що строк повернення кредиту - 04.09.2009 року. За таких обставин у банка виникло право пред'явити вимогу до поручителів [PERSON] та [PERSON] про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 05.09.2009 року, протягом наступних 6 місяців. Втім, таку вимогу до поручителів, як вбачається з матеріалів справи, банк не пред'явив. Підтвердження факту дотримання позивачем строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, щодо пред'явлення вимоги до поручителя, судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом до поручителів лише 21.10.2013 року (а.с. 22), а не протягом шести місяців після настання строку виконання зобов'язання. Таким чином, з урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин справи суд вважає за необхідне в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити. На підставі ст. ст. 256, 257, 259, 261 ЦК України, постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed