Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

02 квітня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просила суд позбавити його батьківських прав відносно його доньки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є батьком [PERSON], яка перебуває на її утриманні. Він 20 грудня 2013 року надав згоду на виїзд дитини за кордон до Російської Федерації, де вони і мешкають до цього часу, однак з того часу, та й раніше, взагалі не приділяє уваги вихованню доньки, не цікавиться інформацією стосовно неї та її місця знаходження, жодного разу не зателефонував доньці, не підтримує її матеріально, аліменти не сплачує, загальна заборгованість яких станом на 01 січня 2018 року складає 67690, 12 грн., тобто він постійно ухиляється від виконання свої батьківських обов'язків. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. На останнє судове засідання не з'явилася, але надала заяву з проханням розглянути справу без її участі та задовольнити позов. Крім того надала додаткове обґрунтування вимог, в яких вказала, що в 2013 році, отримавши від батьки дочки дозвіл на її тимчасовий виїзд за межі України, вони залишилися проживати в Росії, де вона одружилася і в 2016 році народила іншу дитину. Але повернутися не мала можливості, оскільки колишній чоловік та батько дитини зник з місця постійного проживання і виїхав у невідомому напрямку. Тому в неї не було б можливості отримати від нього новий дозвіл на виїзд дитини за кордон і вона не могла залишити її на території України саму, оскільки прийняла громадянство Росії і одружилася та стала постійно проживати в Росії з другою малолітньою дитиною. Вона через свою матір з'ясовувала за останнім місцем проживання та реєстрації батька [PERSON] про його долю, але нічого встановити не виявилося за можливе. Тому просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи судом повідомлений, причину неявки в судове засідання не повідомив. Представник третьої особи в судовому засіданні у вирішенні позову покладалася на розсуд суду. При цьому, орган опіки та піклування спочатку надав висновок від 24 липня 2018 року, в якому в доцільності позбавлення відповідача батьківських прав покладався на розсуд суду. В той же час, згідно висновку від 06 вересня 2018 року вважав недоцільним позбавити відповідач батьківських прав через те, що неможливо заслухати його пояснення та думку, який тривалий час не проживає за місцем своєї реєстрації та на території України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновкі. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області від 17 липня 2012 року, відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. У відповідності до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно частини 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від свої обов'язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. [PERSON], [INFO] перебуває на утриманні своєї матері, та проживає з нею все своє життя. На теперішній час дівчинка, за згодою батька виїхала разом із матір'ю до Російської Федерації, де проживає і навчається. Шлюб між сторонами був розірваний 16 червня 2006 року. З часу розірвання шлюбу батько не виявляв бажання брати участь у житті дитини, піклуватися про неї, не утримував доньку, про що свідчить заборгованість по сплаті аліментів на суму 67690, 12 грн., не виховував її, жодного разу не відвідав, та навіть не телефонував їй. За місцем своєї реєстрації не проживає, виїхав у достовірно невідомому напрямку. Це також підтверджено висновками органу опіки та піклування - Вітовською районною державною адміністрацією від 24 липня та від 06 вересня 2018 року. І хоча у висновках органу опіки та піклування не зроблено однозначного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, але та обставина як неможливість отримати від нього пояснення по суті виконання батьківських обов'язків через непроживання на території України, навпаки, підтверджує факт його умисного ухилення від виконання цих обов'язків. Факт його ухиленням від виконання батьківських обовязків також підтверджується і доказами, наданими позивачкою з місця навчання та проживання дитини (а.с. 19, 29-31, Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, ухиляється від обов'язку по її вихованню. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, згідно частини 4 статті 155 СК України, є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i пiклування, якi необхiднi для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків. Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд погоджується із доводами позивачки, що виїзд з дитиною до Росію і неможливість повернення через відсутність відповідач за місцем реєстрації в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області та в зв'язку з цим неможливість отримання від нього нового дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу батька, був вимушений та на користь інтересам дитини. Ця обставина не могла реально позбавити батька на побачення з дитиною та участь у його вихованні, оскільки сам зник з місце проживання та реєстрації і не повідомляє своє місце знаходження. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення судовий збір на користь позивача в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved