Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

В червні 2017 р. позивач звернулася до суду позовом, в якому просить в порядку виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, визнати за ним право власності на будинок одноквартирний зблокований з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається із самостійного входу і приміщень: 2-1 коридор, допоміжною площею 3,9 кв.м, 2-2 житлова кімната житловою площею 12,2 кв. м., 2-3 житлова кімната житловою площею 11,4 кв.м., 2-4 кухня допоміжною площею 5,7 кв.м., 2-5 житлова кімната житловою площею 9,0 кв.м., 2-6 кухня допоміжною площею 4,0 кв.м., всього по будинку 46,2 кв.м. і господарських споруд: «В» - сарай допоміжною площею 12,52 кв.м., «К» - вбиральня допоміжною площею 3 кв.м., всього загальною площею 61,72 кв.м., житловою площею 32,6 кв.м., допоміжною площею 29,12 кв.м.; перерахувати відповідачу 2 - [PERSON] грошову компенсацію за зміну її частки у праві спільної власності в розмірі 20824 грн. (1520 грн. за кв.м. загальної площі). Позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просить припинити право власності відповідача - 2 [PERSON] на частину належної їй частки в розмірі 2/24 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та визнати за ним право власності на зазначений будинок. В обґрунтування вимог позову зазначає, що йому на підставі договору дарування належить 7/24 частки у праві власності на житловий будинок з прибудинковими будівлями за адресою: [ADDRESS] . На праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] належить 17/40 частин спірного будинку, та 17/60 частини належить [PERSON] . Співвласниками не досягнуто згоди щодо поділу спірного домоволодіння. Позивач просить зменшити ідеальну частку відповідача 2 на 2/24, тобто на 13,85 кв.м., що є незначним та виплатити грошову компенсацію в розмірі 20824 грн., що згідно оцінки є технічно можливим, оскільки подальше користування спільним майном є неможливим. При цьому, ідеальна частка відповідача 1 [PERSON] лишається незмінною Ухвалою судді від 11.09.2017 р. справу було прийнято до провадження судді Кравченко Л.М. та призначено до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника до суду надійшла заява, в якій просить проводити розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Від представника відповідача 2 [PERSON] - адвоката Кривші Л.П. до суду надійшла заява про слухання справи за їх відсутності, вимоги позову не визнає, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки при збільшенні частки позивача порушуються інтереси відповідача 1 [PERSON] . Відповідач 1 [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час,місце та дату розгляду справи повідомлялась належним чином. У зв`язку з зазначеним, враховуючи, що сторони у справі в судове засідання не з`явились, відповідно довимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. В силу вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України). В силу вимог ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Умовами ч. 1ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту ст. 364 ЦК України вбачається що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (п. 6), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Верховний Суд України у постанові від 03.04.2013 р. висловив правову позицію у справі № 6-12цс13 та зазначив, що, виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.183,358,364,379,380,382 ЦК України, виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію та зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування 22.11.2006 р. належить 7/24 частки у праві власності на житловий будинок з прибудинковими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 12, 13). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №84603837 від 08.04.2017 р. за [PERSON] зареєстровано 17/60 частини, як спільної часткової власності, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а за [PERSON] 17/40 частин (а.с. 14-15). Відповідно до Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 21.12.2017 р., наданого позивачем, за технічними показниками 9/24 часток об`єкта є відокремлена, має окремий вихід і може бути виділена в натурі (а.с. 105). Позивач стверджує щодо існування підстав виділення йому у приватну (одноосібну) власність частину будинку, яка відповідає квартирі 2 за технічним паспортом та нежитлових господарських будівель (допоміжних приміщень), що збільшить його частку у спільному майні та зменшить ідеальну частку Відповідача-2, за що пропонує здійснити йому грошову компенсацію. Водночас, ідеальну частку Відповідача-1 вважає незмінною. Допоміжні приміщення В, К (на техпаспорті літ. "Ж"), які пропонуються до виділення Позивачу перебувають на частині земельної ділянки, що знаходиться у користуванні Відповідача-1. Позивач просить припинити право власності Відповідача-2 на частину належної їй частки в розмірі 2/24 домоволодіння спираючись на те, що частка є незначною, не може бути виділеною в натурі та входить до складу неподільної речі, спільність користування і володіння якою є неможливим. Разом з цим, частка, що пропонується до виділення Позивачу у приватну власність (9/24 після виділу) чітко визначається переліком приміщень, їх житловою та нежитловою площею, нежитловими господарськими приміщеннями. Наразі розмір частки, перелік приміщень, їх нежитлова площа, нежитлові господарські будівлі, що становитимуть частку відповідача 2 після запропонованого виділення залишаються невідомими. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Частиною 3статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Таким чином, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки при зазначеному в позові поділі домоволодіння, не враховані законні права та інтереси відповідача 1 [PERSON] , як співвласника..

Outcome: dismissed