Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

08.07.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , у якому просила визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 22.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лавренюк Т.Г. за реєстраційним № 2136 удаваним в частині зазначення покупця, та визнати [PERSON] покупцем за згаданим договором. Також просила визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 24.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лавренюк Т.Г. за реєстраційним № 1714 удаваним в частині зазначення покупця, та визнати [PERSON] покупцем за згаданим договором. Свій позов обґрунтовує тим, що 22.12.2010 року між відповідачем - [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 24.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Покупцем житлового будинку та земельної ділянки у договорах вказана [PERSON] , однак дійсним покупцем зазначеного майна є вона - [PERSON] , так як придбання вищевказаного майна відбулося за кошти, отримані нею від держави як соціальної допомоги при втраті годувальника та народженні дитини. Вона була вимушена оформити спірне майно на ім`я матері чоловіка - [PERSON] , у зв`язку з тим, що її колишній чоловік чинив фізичне насилля, зловживав спиртними напоями та мав борги. Після укладання договору купівлі-продажу вона разом з дітьми зареєструвалися та проживають у вищевказаному будинку, несе всі витрати по утриманню будинку як власник. З [PERSON] вона домовилась в подальшому про укладання договору дарування будинку на ім`я онуки - [PERSON] , [INFO] . Однак, зазначену домовленість [PERSON] не виконала. Тому вона змушена була звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 13.07.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено її до підготовчого судового засідання. 26.07.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що позивач не подала належних доказів на підтвердження того, що будинок та земельна ділянка були придбані саме за її власні кошти. Кошти , які отримувались нею як соціальна допомога, не є її особистими, що чітко було визначено в рішенні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/3089/20. Також, у вказаному рішенні встановлено, що кошти за будинок [PERSON] передавала вона - [PERSON] , у присутності третьої особи - [PERSON] . Окрім цього, [PERSON] також не було надано жодних доказів про існування між ними домовленості щодо подальшого укладання договору дарування вищевказаного спірного майна на ім`я онуки. Окрім цього, посилаються на невірний спосіб захисту. Ухвалою суду від 14.09.2021 року було закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] , позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши сторін, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи № 285/3688/21 та матеріали справи № 285/3089/20, дійшов наступного висновку. Встановлено, що 22.12.2010 року між [PERSON] , від імені якої по довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). 28.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (с. 285/3089/20 а.с.14) 24.10.2011 року між [PERSON] , від імені якої по довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Згідно Витягу про державну реєстрацію власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зазначена [PERSON] (а.с. 13). Згідно довідки Управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України в Житомирській області слідує, що позивач [PERSON] перебуває на обліку та отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника (а.с.15). Відповідно до довідок Управління соціального захисту населення Новоград-Волинської райдержадміністрації Житомирської області № 1748 та № 1749 від 07.06.2021 року позивач [PERSON] у 2010 - 2011 роках перебувала на обліку та отримувала допомогу при народженні дітей та до досягнення ними трьохрічного віку (а.с. 16, 17). Позивач, обираючи спосіб захисту, просить визнати вищевказані договори купівлі-продажу удаваними в частині зазначення покупця. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ст. 235 ЦК України за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Ч. 1 ст. 235 ЦК України передбачає, що удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Тобто очевидно, що воля і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину. Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed