Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить 2/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] 1 [ADDRESS] 4 зазначеної квартири належить [PERSON] . На цей час у спірній квартирі зареєстровані він та відповідачка у справі [PERSON] З 19 грудня 1998 року по 12 липня 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] З 2006 року між ним та відповідачкою погіршились відносини, вони не вили сумісного господарства, вже з 2017 року відповідачка стала все рідше з`являтися в квартирі, а після розірвання шлюбу взагалі покинула квартиру. [PERSON] права власності в квартирі, не мала і не має, а була зареєстрована за зазначеною адресою виключно як член його сім`ї - як дружина. Де в даний час мешкає [PERSON] йому невідомо, з нею не спілкується та номеру телефону її не має. Наявність реєстрації [PERSON] в належній йому квартирі суттєво обмежує його права, на [PERSON] , як на зареєстровану особу нараховуються платежі за комунальні послуги, які він вимушений сплачувати, він не може вільно розпоряджатися належною часткою в праві власності на квартири, оскільки постає питання про зареєстрованих осіб і їх право на проживання в даній квартирі, тощо. Вважає, що [PERSON] втратила право на користування цим житлом в зв`язку з її відсутності без поважних причин понад один рік. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що після смерті його дружини, йому стало шкода знайому [PERSON] , у якої склались неприязні стосунки з дітьми, в зв`язку з чим зареєстрував з нею шлюб та зареєстрував її у своїй квартирі. [PERSON] поводилась дивно, збирала сміття на звалищах. У них зіпсувались відношення і довгий час вони жили у різних кімнатах, а потім розірвали шлюб і вона перестала приходити до квартири. Її речей у квартирі не залишилось, де вона на цей час йому невідомо, у неї є троє дітей, однак він з ними не спілкується і розшукувати відповідачку не має наміру. \~ \~ \~ \~Відповідачка [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибула, причини неявки суду не повідомив. 09 квітня 2019 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 10 травня 2019 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1996 року реєстровий № 7-96-59754 дублікат якого видано Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 23 червня 2005 р. належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 01 жовтня 2003 р. державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-3637 [PERSON] належить 1/6 частини вищезазначеної квартири. (а.с. 10-11) 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 15.03.2004р. державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-5102 належить [PERSON] . Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року шлюб укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 19.12.1998 року відділом реєстрації актів громадського стану Орджонікідзевського райвиконкому, актовий запис № 558 розірвано. (а.с. 16) Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON] він зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 04.01.1994 року. (а.с. 6) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (а.с. 35) Отже судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані власник частини квартири позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , при чому відповідачка зареєстрована у квартирі, виходячи з тверджень позивача викладених у позові, як член сім`ї власника. Відповідно до частини 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 4 від 07 лютого 2014 року роз`яснив, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи положення статті 405 ЦК України та роз`яснення пункту 10 вказаної постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими позивач обґрунтовує неповажність не проживання у спірній квартирі мають бути належним чином перевірені та оцінені судом. Суд не вбачає передбачених у наведених нормах цивільного процесуального права законних підстав для того, щоб взяти до уваги посилання позивача на те, що відповідачка не несе витрати на утримання квартири оскільки не надано доказів того, які саме витрати нараховуються на утримання квартири та чи звертався позивач до відповідачки з вимогою сплатити ці витрати, або звертався до правоохоронних органів. Крім того позивачем не надано належних доказів на доведеність не проживання відповідачки у спірній квартирі, акт складений сусідами про не проживання відповідачки у суді свідками не підтверджено, а у разі фактичного не проживання відповідача не надано доказів на неповажність таких причин не наведено доказів щодо фактичного місцезнаходження відповідача, та доказів які б встановлювали причини її відсутності у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання її непрацездатною особою, знаходження її в установі соціальної допомоги або у місцях позбавлення волі, з урахуванням заяв позивача про дивну поведінку відповідачки та схильність до бродяжництва. Допитана у суді свідок [PERSON] зазначила, що знайома з позивачем з 60-х років, у квартирі у нього була двічі, відповідачку бачила два рази, підписувала якийсь акт, але подробиць вже не пам`ятає. В той же час позивач в суді заявив, що відповідачка має трьох дочок але він з ними не бажає спілкуватися, хоча знає як їх знайти, та пояснив, що запропонував свого часу [PERSON] жити в його квартирі через те, що її вигнали діти. Сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України. В даному випадку суд не може розцінювати зазначені в позові доводи, без надання відповідних доказів, як належні докази. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу ст. ст. 391, 405 ЦК України можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм ст. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідачки виходячи з того, що ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова в позовній заяві не зазначено стороною у цивільному процесі (ст. 48 ЦПК України) Виходячи з того, що при зверненні до суду позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності [PERSON] без поважних причин понад 1 рік у спірній квартирі, про що він просив, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги за їх недоведеністю, що не позбавляє права на повторне звернення до суду з вимогами на підставі нового доказу, який є іншою підставою позову.

Outcome: dismissed