Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним ,перерозподіл часток в приватному майні подружжя, посилаючись на те що з 1982 року [PERSON] проживав в квартирі за №35 по вул. Космонавтів 31/: м. Одеса., дану квартиру [PERSON] отримав після розміну квартири за адресою м. Одеса, вул. Ак. Філатова 24 кв. № 33.Квартира за № 35 в домі 31/3 по вул.. Космонавтів м. Одеси входить до складу Державного житлового фонду України і належала [PERSON] на праві користуванн згідно з законодавством, що діяло на той час, і яке не передбачало приватного володінн квартирами в багатоповерхових будинках. В 1986 році [PERSON] одружився на [PERSON] та, в 1989 році, прописав її на житловій площі в квартирі № 35 в домі 31/3 по вул. Космонавтів в м. Одеса. В 1992 році сімя [PERSON] здійснила обмін з [PERSON] за яким: сімя [PERSON] в складі [PERSON], [PERSON], її син [PERSON] та спільний син подружжя, [PERSON] переїхали в частину будинку за адресою: вул.. Кропивницького 21 в м. Одеса. ,а власник зазначеної частини будинку переїхав до кв. 35 в буд.. 31/3 по вул. Космонавтів м. Одеса, та там прописався. В той же час квартира [PERSON] перейшла у власність [PERSON]А .за договором дарування. Правовими наслідками придбання [PERSON] в результаті обміну частки будинку за адресою: м. Одеса вул.. Кропивницького 21, є право сумісної спільної власності [PERSON] та його дружини на придбаний будинок, а договір дарування що приховує право чин міни, та порушує майнові права позивача має бути визнаний судом удаваним. Таким чином, позивач посилаючись на обставини та підстави викладені в позові, просив суд визнати договір дарування від 29.02. 1992 року Суботі новій О. А. частини будинку в розмірі 27/50 часток будинку, за адресою м. Одеса, вул.. Кропивницького 21, удаваним, визнати правочин міни між власником частини будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21 та наймачем квартири за № 35 в будинку 31/3 по вул. Космонавтів в м. Одеса, підставою виникнення права сумісної спільної власності на 27/ 50 часток будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21, за подружжям [PERSON], встановити право сумісної спільної власності подружжя [PERSON] на 27/50 часток будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21 в рівних частинах, встановити право власності [PERSON] на його частку в сумісній спільній власності в розмірі 27/100 часток будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21.,припинити право власності [PERSON] на частку в сумісній спільній власності в розмірі 27/100 часток будинку, за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21, що належить [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просить суд визнати договір дарування від 29.02. 1992 року [PERSON] частини будинку в розмірі 27/50 часток будинку, за адресою м. Одеса, вул.. Кропивницького 21, удаваним, визнати правочин міни між власником частини будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21 та наймачем квартири за № 35 в будинку 31/3 по вул. Космонавтів в м. Одеса, підставою виникнення права сумісної спільної власності на 27/ 50 часток будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21, за подружжям [PERSON], встановити право сумісної спільної власності подружжя [PERSON] на 27/50 часток будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21 в рівних частинах. Встановити право власності [PERSON] на його частку в сумісній спільній власності в розмірі 27/100 часток будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21., припинити право власності [PERSON] на частку в сумісній спільній власності в розмірі 27/100 часток будинку, за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21, що належить [PERSON] Відповідач у судове засідання не зявилась повторно, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином. поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Представник третьої особи Одеської міської ради в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не зв'явилася, у порядку заочного розгляду справи. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог\~ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в частині визнання договору дарування - удаваним, і як наслідок інших позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити повністю. Відповідно до положень ст.ст.55,\~124 Конституції України,\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав\~це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений\~ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1\~ст.16 ЦК України. За приписами\~ст.4 ЦПК України\~при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом. Відповідно до п.2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року\~відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14.12.1996 року, про зроблений відповідний актовий запис № 375 від 05.09.2000 року. Відповідно довідки КП ЖКС „Черьомушки" від 28.09.2009 року, від 14.03.2011 року в квартирі № 35, що знаходиться в будинку № 31/3 по вул. Космонавтів в м. Одесі, [PERSON]І проживав та був зареєстрований з 16.09.1982 року до 17.06.1992 року, члени його сімї: [PERSON] , [PERSON], [PERSON] проживали та були зареєстровані з 08.12.189 р. по 17.06.1992 року. У 1992 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] переїхали проживати в будинок за адресою м. Одеса, вул. Крапівницького 21, а власниця вказаного будинку [PERSON], переїхала в квартиру [ADDRESS]. Зазначене вбачається з довідки «Ближні Млини» від 16.08.2016 року, де вказано що 27.03.1992 р. [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: [INFO] за ордером по адресу [ADDRESS] в буд. 31/3. Відповідно до довідки КП ЖКС „Черьомушки" від 27.10.2014 року № 646, [PERSON] була зареєстрована за адресою квартира [INFO], з 08.04.1992 р. по 17.03.1993 р. Відповідно до довідки «Ближні Млини» від 16.06.2016 за адресою : м. Одеса, вул. Крапівницького 21, проживають та зареєстровані: [PERSON]І з 13.07.1992 року,[PERSON] з 15.07.1992 р., [PERSON] з 24.09.1997 р.,[PERSON] з 10.09.2004 р., [PERSON] з 18.08.1992 р., [PERSON] з 21.11.2008 р. В той же час як вбачається з договору дарування від 29 лютого 1992 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого №2-1845 [PERSON] подарувала, 27/50 частин будинку 21 по вул. Крапівницького, що належело їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.1990 року, а [PERSON]-прийняла в дар вище зазначену частину будинку. Відповідно зазначеного договору, дарувальник засвідчив що згадана частина будинку до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі і під забороною не перебуває,всі витрати за складання та оформлення цього договору платить дарувальник, зміст ст.101 і 226 ЦК УРСР сторонам розяснено,особу сторін встановлено, їх дієздатність, також встановлена належність [PERSON] н праві власності 27/50 частин будинку 21 по вул. Крапівницького. Як вбачається з вище зазначеного договору, 07 травня 1992 року вказане нерухоме майно зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] Позивач оспорює договір дарування 27/50 часток будинку, за адресою м. Одеса, вул.. Кропивницького 21, посилаючись на те, що його сторони [PERSON] та [PERSON] насправді уклали договір міни, тому вважає що є підстави для визнання правочину міни між власником частини будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21 та наймачем квартири за № 35 в будинку 31/3 по вул. Космонавтів в м. Одеса, підставою виникнення права сумісної спільної власності на 27/ 50 часток спірного будинку, визнання право сумісної спільної власності за позивачем та відповідачем на 27/50 часток спірного будинку в рівних частинах, визнання право власності за позивачем на його частку в сумісній спільній власності в розмірі 27/100 часток спірного будинку,припинити право власності [PERSON] на частку в сумісній спільній власності в розмірі 27/100 часток спірного будинку. Враховуючи те, що цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України\~в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне при вирішенні спірних правовідносин застосувати положення\~Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, які також кореспондують вищезазначені норми. Відповідно до\~ст. 243 Цивільного кодексу УРСР\~(в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За правилами ст.227\~та\~244 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) договір дарування повинен бути укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того,\~статтею 153 ЦК\~(в редакції 1963 року) визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі за всіх істотних умов досягнуто згоди. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Момент вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до статей\~210,\~640 ЦК України\~повязується з державною реєстрацією. Така умова передбачалась і вимогами\~статті 128 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), право власності у набувача майна виникає з моменту його реєстрації та передачі цього майна. Висновок про те, що між сторонами дійсно укладений договір дарування, в повній мірі узгоджується з дослідженими судом доказами та встановленими судом обставинами. Частина 2\~статі 58 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення оспорюваного договору дарування,\~\~передбачає, що, якщо угода укладена з метою\~\~приховати\~\~іншу\~\~угоду\~\~(удавана угода), то застосовуються правила,\~\~що\~\~регулюють\~\~ту\~\~угоду,\~\~яку сторони дійсно мали на увазі. Норма вищевикладеної статті\~Цивільного кодексу Української РСР\~кореспондується зі\~статтею 235 ЦК України, який дії на момент розгляду справи. Зокрема,\~стаття 235 ЦК України\~встановлює, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено,\~\~що правочин був вчинений сторонами для\~\~приховання\~\~іншого\~\~правочину,\~\~який\~\~вони насправді вчинили, відносини\~\~сторін\~\~регулюються\~\~правилами\~\~щодо\~\~правочину,\~\~ який сторони насправді вчинили. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», за удаваним правочином сторони умисно\~\~ оформляють\~\~ один\~\~ правочин,\~\~але\~\~між\~\~ними\~\~насправді встановлюються інші\~\~правовідносини.\~ \~На\~\~відміну\~\~від\~\~фіктивного правочину,\~\~за\~\~удаваним\~\~правочином\~\~ права\~\~та\~\~обов'язки\~\~сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під\~\~час\~\~розгляду справи,\~\~що правочин вчинено з метою\~\~ приховати\~\~інший правочин,\~\~суд на підставі\~статті 235\~\~ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм,\~\~що регулюють\~\~цей\~\~правочин. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Відповідно до вимог\~\~\~ст. 60 ЦПК України\~\~позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до\~ст.241 ЦК УРСР\~за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідно до стаття 79. ЖК України , наймач жилого приміщення вправі за письмовою згодою членів сім'ї, що проживають разом із ним, включаючи тимчасово відсутніх, провести обмін займаного приміщення з іншим наймачем або членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в іншому населеному пункті. Відповідно до ст..83. ЖК України , угода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів, що видаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів (частина перша статті 58). Суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст..\~ст.57-59 ЦПК України. Так, на підтвердження свої вимог щодо визнання правочину міни між власником частини будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21 [PERSON] та наймачем квартири за № 35 в будинку 31/3 по вул. Космонавтів в м. Одеса, [PERSON] підставою виникнення права сумісної спільної власності на 27/ 50 часток будинку за адресою м. Одеса, вул. Кропивницького 21, позивачем не надано суду доказів : щодо письмової згоди членів сім'ї наймача жилого приміщення, які проживають разом із ним, на проведення обміну займаного приміщення з іншим наймачем або членом житлово-будівельного кооперативу, також не надано ордери, що видаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів щодо обміну жилими приміщеннями. Окрім того, згідно\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у\~Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Аналізуючи вище перелічені правові норми та рекомендації Верховного суду України в розрізі наданих суду матеріалів, суд вважає, що перше, що повинен був довести суду позивач, це наявність у нього прав, свобод чи інтересів, які були порушені, невизнані чи оспорені відповідачкою . Разом з тим, матеріали цивільної справи не містить будь яких належних та допустимих , достатніх доказів, на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підстави своїх вимог що\~\~сторони договору\~\~насправді уклали договір міни частини будинку, не доведено факту наявності порушення права та законних інтересів\~\~позивача, не доведено факту протиправної поведінки відповідачки , як вбачається з матеріалів справи, договір дарування було укладено не з позивачем, який просить визнати цей договір удаваним, таким чином він не є стороною спірного правочину, сторони даного правочину[PERSON] та [PERSON] не оспорювають укладений між ними\~\~29.02.1992 договір дарування з підстав, передбачених частиною 2\~статі 58 ЦК Української РСР,тому суд дійшов висновку, що у позивача право на оспорювання договору дарування не виникло, оскільки він не є стороною даного договору, та його права даним договором не порушуються. Таким чином, об'єкт нерухомого майна був набутий шляхом укладення договору дарування\~, являється\~\~особистим майном відповідачки відповідно до\~ст. 57 СК України, хача і набула в період шлюбу, проте є її особистою власністю, тому воно не підлягає розподілу, оскільки не є спільним майном подружжя. Зважаючи на викладене, оцінивши зібрані докази кожний окремо та в сукупності і взаємозвязку на належність, допустимість, достовірність і достатність, суд вважає, що позивачем під час судового розгляду справи не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що договір дарування є удаваним, також суд відмовляє у задоволенні вимог щодо визнання\~\~ частини будинку спільною сумісною власністю сторін,\~визнання за позивачем права власності на частину\~\~будинку,та припинити право власності [PERSON] на частку будинку, оскільки ці вимоги є похідними.

Outcome: dismissed