Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

01.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Перещепинської міської ради, в якому просить визнати за ним право власності на: - земельну ділянку (пай № [NUMBER] ) площею 5.160 га в межах згідно з планом, розташованої на території Михайлівської сільської ради, Новомосковського району, Дніпропетровської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія III-ДП № 043849, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 25839 від 16 січня 2003 року, кадастровий номер земельної ділянки 1223283500:01:015:0366,в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON] померлої [INFO] ; - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - А, загальною площею - 46.5 кв.м, житловою площею - 25.2 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами: сіни - а, Шийка погрібу, Погріб - Б, Сарай - В, Сарай - Г, Сінник - Д, Вбиральня - Е, Колодязь №1, Огорожа - №2, Хвіртка № 3, Ворота № 4, в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування свого позову, позивач зазначає, що 07 травня 1991 року на підставі договору купівлі продажу житлового будинку [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - А, загальною площею - 46.5 кв.м, житловою площею - 25.2 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами: сіни - а, Шийка погрібу, Погріб - Б, Сарай - В, Сарай - Г, Сінник - Д, Вбиральня - Е, Колодязь №1, Огорожа - №2, Хвіртка № 3, Ворота № 4. 16 січня 2003 року [PERSON] , на підставі державного акту ІІІ- ДП № 043849, отримала у приватну власність земельну ділянку площею 5,160 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Михайлівської сільської ради, кадастровий номер 1223283500:01:015:0366. [INFO] [PERSON] померла, про що Виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на зазначені вище земельну ділянку та будинок з надвірними побудовами, однак оригінали документів, що підтверджують право власності на вищевказане майно, у позивача не збереглися. В установлений законом строк позивач звернувся до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері, [PERSON] , а 19 вересня 2019 року позивач звернувся до Новомосковської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтво на право власності на земельну ділянку (пай), будинок що належали спадкодавцю, однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову земельну ділянку та будинок, - державним нотаріусом було відмовлено у видачі спадщини, а позивачеві було запропоновано звернутися до суду за вирішенням цього питання. Позивач посилається на неможливість отримання дублікатів правовстановлюючих документів, внаслідок чого, як спадкоємець не має можливості, в силу закону, отримати свідоцтва про право на спадщину за законом, тому звернувся до суду з зазначеним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, одночасно позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, відзив на позов не подав, причина неявки суду не відома, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду надана копія договору купівлі-продажу, посвідченого 07 травня 1991 року заступником голови Михайлівської сільської ради Новомосковського району, зареєстрованого в реєстрі за № 84, у відповідності до якого [PERSON] набула право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10,11). Суду надана копія Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №043849, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 25839, у відповідності до якого [PERSON] , на підставі розпорядження голови Новомосковської РДА від 02 грудня 2002 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 5,160 га, що розташована на території Михайлівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16). Відділом у Новомосковському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повідомлено позивача про наявність зареєстрованої земельної ділянки загальною площею 5,160 га, кадастровий номер1223283500:01:015:0366, на ім`я [PERSON] , на підставі зазначеного вище державного акту (а.с.17-19, 21). [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про її смерть (а.с. 9). Після смерті [PERSON] Новомосковською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за номером 261/2015. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину за законом після смерті [PERSON] , однак 20.09.2019 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку через відсутність оригіналу документа, що підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на вищезазначену земельну ділянку (а.с.23). Крім того, судом встановлено, та не спростовано сторонами, що заповідачем втрачено оригінал Державного акту на право приватної власності на землі серії ІІІ-ДП №043849, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 25839. 18.09.2019 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори позивачеві також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр права власності на нерухоме майно містить дані про наявність реєстрації права власності на означений житловий будинок за спадкодавцем [PERSON] , на підставі дублікату договору купівлі-продажу № 452, виданого 27.03.2014 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. (а.с. 22). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України, передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 1299 Цивільного кодексу України, якщо у склад спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Оскільки позивач є спадкоємцем за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , прийняв спадщину у відповідності до вимог законодавства України, відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину правомірно обумовлена тим, що відсутній оригінал документа, що підтверджує право власності спадкодавця на вищезазначену земельну ділянку. Між тим, з урахуванням правомірності набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку, у спосіб, передбачений законом, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Вирішуючи позов в частині визнання права власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, суд виходить з наступних норм закону. У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Ст. 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об`єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов`язаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. В даному випадку, суду не доведена наявність примірника дублікату договору купівлі-продажу, серії та номеру 452, виданого 27.03.2014 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., який став підставою для реєстрації права власності на житловий будинок за [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , а зазначений вище договір купівлі-продажу посвідчений 07.05.1991 року Михайлівською сільською радою не скасований та не розірваний, в судовому порядку не визнаний недійсним. В свою чергу, спадкоємець та позивач по справі не був стороною по справі на час укладення договору купівлі-продажу. Оцінюючи позицію третьої особи, викладену у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, слід звернути увагу на наступне. Рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Отож, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthers v. Romania), п.38). Стосовно розглядуваних правовідносин позиція Європейського Суду з прав людини є однозначною. Так, у численних рішеннях, зокрема, рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що позбавлення права на майно громадянина лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, є непропорційним втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. Аналізуючи викладене, з урахуванням вимог ст.392 ЦК України, яка передбачає, що у разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову, в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved