Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

ТМО «Психіатрія» у м. Києві звернулося до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], в примусовому порядку до психіатричного закладу. Заява обґрунтована тим, що до ТМО «Психіатрія» у м. Києві 20.03.2019 року о 03.10 год. був госпіталізований [PERSON], [INFO], з підстав агресивної поведінки, а саме у зв'язку з тим, що він проявляє фізичну агресію до своєї матері, погрожував суїцидом. 20.03.2019 [PERSON] був оглянутий лікарською консультативною комісією, якою встановлено, що [PERSON], [INFO] страждає на психічний розлад у вигляді: «Шизофренія. Параноїдна форма. Безперервний тип перебігу. Помірно виражений апатико-дисоціативний дефект. Параноїдний синдром.» Посилаючись на те, що у зв'язку з відмовою пацієнта проходити лікування на загальних підставах, враховуючи психомоторне збудження, агресивні тенденції та висловлювання до оточуючих, які обумовлені психотичною симптоматикою, що являє собою безпосередню небезпеку пацієнта для себе та для оточуючих, ТМО «Психіатрія» просила надати дозвіл на психіатричну допомогу [PERSON] в примусовому порядку. У судовому засіданні спеціаліст в галузі психіатрії - лікар-психіатр пояснив суду, що психічний стан хворого погіршився, у зв'язку з чим його лікування необхідне в умовах стаціонару. Зокрема, вказувала на те, що 21.03.2019 [PERSON] відмовлявся від лікування, що стало підставою для його фіксування, про що у судовому засіданні долучила відповідний акт. Щодо попередніх госпіталізацій пояснила суду, що пацієнт вперше лікувався в 2011 році під час проходження служби в армії, в подальшому в 2013 році лікувався добровільно в ТМО «Психіатрія» у м. Києві, останній раз проходив лікування влітку 2018 року. Зацікавлена особа - [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала у повному обсязі, просила заяву задовольнити. Пояснила суду, що син проявляє до неї агресію, звинувачує в усіх проблемах. Погіршення психічного стану пов'язує зі смертю його бабусі в лютому 2019 року. Особа, відносно якої розглядається питання про його госпіталізацію - [PERSON], у судовому засіданні заперечував проти своєї госпіталізації для лікування в умовах стаціонару. Пояснив, що приймав пігулки, прописані лікарем, однак лікуватися примусово не має бажання, оскільки до нього застосовується фізичне насилля. Прокурор у судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву, у якій просила суд розглядати справу за її відсутності. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши докази, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що згідно Висновку лікарсько-консультативної комісії лікарів від 20 березня 2019 року у [PERSON], [INFO] наявний діагноз: «Шизофренія. Параноїдна форма. Безперервний тип перебігу. Помірно виражений апатико-дисоціативний дефект. Параноїдний синдром.» За висновком комісії лікарів вбачається необхідність лікування особи в умовах стаціонару в примусовому порядку. При цьому [PERSON] відмовляється від лікування в примусовому порядку, що стало підставою для звернення до суду з даною заявою. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. При цьому в судовому засіданні встановлено, що у [PERSON] дійсно наявна психічна хвороба, лікування якої необхідне в умовах стаціонару. Разом з тим, за висновком комісії лікарів, не вбачається, що хвороба [PERSON] віднесена до тяжкого психічного розладу, встановлення якого є необхідною умовою для лікування примусово відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу". При цьому, у судовому засіданні також не було встановлено, що [PERSON] вчиняє якісь дії, які є небезпечними для нього особисто чи оточуючих, які для об'єктивного спостерігача давали б підстави стверджувати, що непроведення примусового лікування призведе до невідворотних наслідків у поведінці [PERSON], а саме призведе до його небезпечного стану для оточуючих чи нього самого. При цьому доводи матері [PERSON] свідчать про наявність конфлікту у нього з сином, однак не вказують на те, що син являє собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або ж про те, що син неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Суд також звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що [PERSON] попередньо лікувався в психіатричних закладах. Єдина згадка про це міститься в анамнезі хвороби, викладеній лікарем при оформленні [PERSON] у приймальному відділені зі слів матері. Відсутність допустимих доказів про те, що [PERSON] страждає на хронічну психічну хворобу виключає можливість його госпіталізації в примусовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed