Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позивач зазначив, що відповідачі поширили про нього недостовірну інформацію, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію. 01 жовтня 2015 року позивач був зареєстрований кандидатом на посаду Бориславського міського голови та кандидатом на посаду депутата Львівської обласної ради по м. Бориславу. 16 жовтня 2015 року в приміщенні Бориславського будинку культури відбулась зустріч із виборцями всіх кандидатів на посаду Бориславського міського голови. Під час запитань до позивача помічник-консультант народного депутата України [PERSON] сказав, що до нього прийшло звернення від водоканалу міста Борислава, оскільки він помічник-консультант народного депутата України [PERSON]. У зверненні від водоканалу м.Борислава за підписом директора водоканалу позивач фігурує, як один із неплатників. 17 жовтня 2015 року позивач знаходився знову в Бориславському міському будинку культури, де проходило святкування річниці з дня народження А.Шептицького. Приблизно о 17-00 позивач зателефонував народному депутату України [PERSON] і запитав, чи знає він про звернення від водоканалу міста Борислава на його ім'я чи на ім'я його помічника, що позивач не сплачує за спожиту воду. [PERSON] відповів, що не може зараз сказати, але він чув про таке звернення. Позивач подякував йому за інформацію і виключив телефон. Коли позивач розмовляв з [PERSON], то включив мікрофон і люди, які стояли біля позивача, чули їхню розмову. 20 жовтня 2015 року знайомий позивача - [PERSON] розповів позивачу, що 20 жовтня 2015 року він зателефонував народному депутату України [PERSON] Під час розмови запитав [PERSON] чи знає він, що в газеті «Вибір» є стаття «[INFO]», в якій йдеться про нього і його помічника [PERSON] та що помічник [PERSON] заявив на зустрічі кандидатів на мера міста Борислава, що [PERSON] не платить за спожиту воду і навіть з цього приводу є на нього ([PERSON].) звернення від Бориславського водоканалу. [PERSON] відповів дослівно: «Так, це правда. Я зроблю все, щоб посадити [PERSON]. Поки я є депутатом [PERSON] ніколи не стане головою Борислава». Дану розмову чуло декілька чоловік, які стояли біля [PERSON], оскільки в телефоні був включений мікрофон. На свій запит до КП «Бориславводоканал» позивач отримав письмову відповідь про те, що «КП «Бориславводоканал» письмово з листом про безоблікове чи самовільне водокористування в [ADDRESS] до народних депутатів (в тому числі [PERSON]) не зверталося. Таким чином, народний депутат України [PERSON] та його помічник-консультант [PERSON] розповсюдили про позивача не достовірну інформацію. Оскільки [PERSON] розповсюдив про позивача неправдиву інформацію в присутності близько 300 жителів м. Борислава, які були присутні в залі будинку культури та практично всі були виборцями міста, дана негативна інформація в короткий термін розповсюдилась по всьому місту і за його межами. Виборці негативно сприйняли інформацію про позивача як неплатника за постачання води. До виступу [PERSON] в залі будинку культури позивач мав реальний шанс стати головою м.Борислава, оскільки у нього був найвищий рейтинг. Однак, після неправдивої інформації про нього [PERSON] його рейтинг почав стрімко падати, бориславчани задавали питання в непристойній формі, називаючи його злодієм. Багато бориславчан, які хотіли голосувати за нього, після виступів [PERSON] і [PERSON] поміняли свою думку і голосували за інших кандидатів. Таким чином, після завершення виборів він посів третє місце серед кандидатів. До нинішнього дня він чує на свою адресу репліки про крадіжку ним води, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Такий наклеп на нього суттєво підірвав його авторитет. Поведінка та вислови народного депутата України [PERSON] ще більше підсилюють віру бориславчан та жителів Дрогобицького регіону в правдивості слів його помічника [PERSON] про те, що позивач крав воду. Твердження [PERSON], що позивач не платить за воду, не піддаються сумніву, оскільки він є офіційною особою. Виступ помічника - консультанта народного депутата України [PERSON] та вислови самого народного депутата України від Дрогобицького виборчого округу [PERSON] стала доступною необмеженому колу осіб. Поширена відповідачами недостовірна інформація створює негативне та хибне уявлення в очах громадськості про нібито скоєння позивачем правопорушень. Вважає, що належним способом захисту його порушеного права є спростування недостовірної інформації про нього, виступ народного депутата України [PERSON] та його помічника [PERSON] на Бориславському радіо та публікація в газеті «Нафтовик Борислава». Суму позову він обґрунтовує тим, що він є публічною особою, а саме: Голова Президії вільної профспілки солідарних трудівників Верховної Ради України (з 2000 року), депутат Дрогобицької районної ради Львівської області (2006-2010 р.р.), член спілки офіцерів України, голова Львівської обласної громадської організації «Вибір», заступник голови Всеукраїнської громадської організації «Народний антикорупційний нагляд». Його нагороджено: 19 грудня 2001 року - Пам'ятною медаллю Верховної Ради України «Десять років незалежності України»; 24 серпня 2005 року - «Пам'ятним знаком» Голови Київської міської ради за значний внесок у розвиток незалежної України; у грудні 2008 року - відомчою нагородою Міністерства внутрішніх справ України; 20.02.2008 року присвоєно почесне звання України «Заслужений юрист України» (Указ Президента України №144/2008). 03.08.2013 року нагороджений Грамотою Верховної Ради України. В 2010 та 2011 роках нагороджений вищою нагородою Української православної церкви Київського Патріархату - Орденом святої Катерини ІІ і І ступеню. Наклепницькі виступи і висловлювання народного депутата України [PERSON] та його помічника [PERSON] принизили його честь і гідність та ділову репутацію, що спричинило погіршення відносин з колишніми колегами та в сім'ї. Такі дії відповідачів окрім моральних збитків спричинили також і фізичні страждання. У зв'язку з тим, що не пройшов на виборах на мера міста Борислава позивач поніс прямі матеріальні збитки в сумі 17 800 гривень, а саме: 1 500 гривень застава за вибори, 13 300 гривень за випуск двох номерів газети; 3000 гривень плата за написання матеріалів до газети та макетування газети. Посилаючись на ч.1 ст.5 Закону України «Про інформацію», статті 16, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України [PERSON], остаточно уточнив розмір позовних вимог, просить суд стягнути з народного депутата України [PERSON] на користь позивача моральні збитки в сумі 10 000 гривень; матеріальні збитки в сумі 8900 гривень; стягнути з помічника народного депутата України [PERSON] на користь позивача моральні збитки 20000 гривень, матеріальні збитки в сумі 8900 гривень. Зобов'язати народного депутата України [PERSON] в газеті «Нафтовик Борислава» наступному номері, після набрання чинності рішення суду, шляхом опублікування на першій сторінці газети інформації наступного змісту: «Жодних матеріалів щодо скоєння [PERSON] злочинних діянь в мене, як народного депутата України немає, а також те, що він не платить за спожиту воду в мене немає, а тому розповсюджена мною 22 жовтня 2015 року в телефонній розмові з гр.[PERSON] про те, що я маю на [PERSON] інформацію щодо скоєння ним злочинів і що він не платить за спожиту воду КП «Бориславводоканал» не відповідає дійсності. У зв'язку з наведеним я приношу [PERSON] свої вибачення». Підпис: Народний депутат України [PERSON] Також, дану інформацію оприлюднити через місцеве радіо КП «Радіоредакція «Слово». Зобов'язати помічника народного депутата України [PERSON] в газеті «Нафтовик Борислава» наступному номері, після набрання чинності рішення суду, шляхом опублікування на першій сторінці газети інформації наступного змісту: «Розповсюджена 17 жовтня 2015 року під час зустрічі із виборцями всіх кандидатів на посаду Бориславського міського голови в приміщенні Бориславського будинку культури інформація про те, що [PERSON] не платить за спожиту воду КП «Бориславводоканал» не відповідає дійсності, а тому я приношу [PERSON] свої вибачення». Підпис: Помічник - консультант народного депутата України [PERSON] -[PERSON].». Також, дану інформацію оприлюднити через місцеве радіо КП «Радіоредакція «Слово». Стягнути з відповідачів судовий збір. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Крім цього уточнив, що зустріч із виборцями всіх кандидатів на посаду міського голови у приміщенні Бориславського будинку культури відбувалася не 16 жовтня, а 17 жовтня 2015 року. Крім цього, святкування річниці з дня народження А.Шептицького відбувалося 18 жовтня 2015 року. Також, 22 жовтня 2015 року його знайомий [PERSON] розказав йому, що 22 жовтня 2015 року відбулася телефонна розмова з народним депутатом [PERSON], проте у позовній заяві помилково вказано 20 жовтня. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти задоволення уточнених позовних вимог, просять відмовити у позові. Вважають, що позов є безпідставним та таким, що не ґрунтується на дійсних обставинах справи. Крім цього, дали пояснення, аналогічні змісту письмового заперечення проти позову. Зокрема, пояснили, що позивач є громадським та політичним діячем, його критика відбувалася перед виборами, де він був кандидатом у депутати, та згідно з практикою Європейського суду з прав людини межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується політика, а не приватної особи. Також, з відповідей КП «Бориславводоканал» вбачається, що позивач здійснюючи підприємницьку діяльність, сплачує за спожиту воду по тарифу для населення, а не для «інші споживачі», що підтверджує факт неправомірного користування водопостачання не за встановленими тарифами. Наявність у позивача житлового будинку на [ADDRESS] та здійснення там підприємницької діяльності-відпочинково-оздоровчого комплексу «Цитадель» стверджується також інформаційною довідкою з реєстру речових прав, інтернет-ресурсами, а тому відповідачі у своїх висловлюваннях спиралися на документи, які надані офіційними органами та інформацію, яка є відкритою та знаходиться у відкритому доступі. У діях відповідачів немає висловлювань, які принижують честь та гідність позивача. Також додатково пояснили, що поширена [PERSON] інформація є оціночним судженням, зокрема, висловлювання «неплатник» включає в себе поняття часткової неоплати та невчасної оплати. Відповідач [PERSON], повідомлений належним чином, у судове засідання повторно не з'явився. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав суду покази проте, що у приміщенні Бориславського будинку культури відбулась зустріч виборців із кандидатами на посаду Бориславського міського голови та посаду депутата Львівської обласної ради, точної дати свідок не пам'ятає. Під час зустрічі відповідач [PERSON], як помічник-консультант народного депутата України у виступі з місця ствердив, що до нього прийшло звернення від водоканалу міста Борислава, у якому позивач [PERSON] фігурує як один із неплатників КП «Бориславводоканал» за користування водою. На переконання свідка, розповсюджена неправдива інформації безпосередньо вплинула на виборців і як результат позивача не було обрано на посаду міського голови або депутата Львівської обласної ради. Аналогічні покази показам свідка [PERSON] надали суду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім цього, свідок [PERSON] додатково надав суду покази про те, що 22 жовтня 2015 року у нього відбулась телефонна розмова із відповідачем [PERSON], народним депутатом України. На запитання свідка «чи знає він, що в газеті «Вибір» є стаття «[INFO]», в якій йдеться про відповідача та його помічника [PERSON] та що помічник [PERSON] заявив на зустрічі кандидатів на мера міста Борислава, що [PERSON] не платить за спожиту воду і навіть з цього приводу є на нього ([PERSON].) звернення від Бориславського водоканалу» відповідач [PERSON] відповів дослівно «Так, це правда. Я зроблю все, щоб посадити [PERSON]. Поки я є депутатом [PERSON] ніколи не стане головою Борислава». Оскільки свідок в цей момент включив мікрофон телефону, дане висловлювання чуло декілька чоловік, які стояли біля свідка. Зазначені обставини, стверджені свідком [PERSON], підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи, характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ст.28 Конституції України, а також статті 297 і 299 Цивільного кодексу України надають кожному право на повагу до його гідності і честі, недоторканність ділової репутації, які ч.1 ст.201 ЦК відносяться до «особистих немайнових благ». Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. Конституцією України, а саме ст.34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно положень частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. У відповідності до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Крім того, пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року позивач [PERSON] був зареєстрований Бориславською міською виборчою комісією кандидатом на посаду Бориславського міського голови. 01 жовтня 2015 року він також був зареєстрований Львівською обласною виборчою комісією кандидатом у депутати Львівської обласної ради. 17 жовтня 2015 року в приміщенні Бориславського будинку культури відбулась зустріч із виборцями кандидатів на посаду Бориславського міського голови та депутата Львівської обласної ради. Як стверджується позивачем та не заперечуються відповідачем [PERSON] та представником відповідачів [PERSON], відповідачем [PERSON] під час зустрічі розповсюджена інформація що [PERSON] не платить за спожиту воду КП «Бориславводоканал». Зокрема, як вбачається з позовної заяви, помічник-консультант народного депутата України [PERSON] сказав наступне: «Так я є від водоканалу. До мене прийшло звернення від водоканалу міста Борислава, оскільки я помічник-консультант народного депутата України [PERSON]....Ще раз кажу, що до мене було звернення від водоканалу м.Борислава і ви фігуруєте, як один із неплатників». На запитання позивача: «Ким було підписано звернення?» відповідач [PERSON] відповів: «Директором водоканалу». Зазначені обставини підтверджуються також оглянутим у судовому засіданні відеозаписом вказаної зустрічі із виборцями кандидатів на посаду міського голови та депутата Львівської обласної ради. Разом з тим, суд звертає увагу що, крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, у ст. 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Приймаючи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (п.6). У рішенні Конституційного Суду України про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення відомостей) № 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року, викладена аналогічна правова позиція: «Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства». Крім того, у ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Враховуючи викладене, суд вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання одним із відповідачів під час зустрічі із виборцями мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Судом встановлено, що інформація стосовно позивача як неплатника КП «Бориславводоканал» стосувалася [PERSON], як власника нерухомого майна - житлового будинку на [ADDRESS]. Позивач [PERSON] був абонентом по [ADDRESS] до квітня 2015 року, до цього часу послуги водопостачання оплачувалися по тарифу «населення». З квітня 2015 року абонентом по даній адресі є приватний підприємець [PERSON], який здійснює за вказаною адресою підприємницьку діяльність, а оплата за водопостачання проводиться по тарифу «інші споживачі», що стверджується відповідним листом КП «Бориславводоканал» від 28 жовтня 2015 року. Із представлених стороною відповідачів копій листа КП «Бориславводоканал» від 17.01.2017 та розшифровок помісячної оплати за період 2013-квітень 2015 р. вбачається, що абонент КП «Бориславводоканал» [PERSON] за вказаний період здійснював оплату за надані комунальні послуги, проте з допущенням заборгованості, зокрема, оплата здійснювалася не завжди щомісяця та не завжди борг сплачувався у повному розмірі. Крім цього, як стверджується стороною відповідачів та не заперечується позивачем [PERSON], за адресою: [ADDRESS] знаходиться житловий будинок, що належить позивачу. В даному житловому будинку функціонує відпочинковий оздоровчий комплекс «Цитадель» з березня 2013 року, що підтверджується рекламною інформацією про даний комплекс, яка поширена у соцмережі. Таким чином, як зазначає відповідач, оплата за послуги з водопостачання повинна здійснюватися не по низькому тарифу як для населення, а по значно вищих тарифах. Тобто, вищевказані висловлювання відповідача [PERSON] 17 жовтня 2015 року в приміщенні Бориславського будинку культури стосувалися саме тих фактів, що позивач [PERSON] з 2013 року по квітень 2015 року безпідставно сплачував за послуги з водопостачання за низькими тарифами, а сама оплата була невчасною та неповною. Відповідно до вимог ч.2 ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Права на недоторканість гідності та честі публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли ця особа доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто із знанням її неправдивості, або із нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість (див., наприклад, рішення у справі «Нью-Йорк Таймс проти Салівана» (NewYorkTimes v. Sullivan) чи «КуртісПаблішінгКо. проти Батса» (CurtisPublishingCo. v. Butts)). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Українська Прес- Група» проти України ( заява № 72713\\01 ) рішення від 29 березня 2005 року Європейський суд вирішив, що публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. І що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для судової критики і пильного нагляду, це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] на час висловлення інформації про спростування якої він подав даний позов, був кандидатом у депутати, а оспорювані висловлювання були здійсненні під час передвиборчої агітації. Також позивач сам стверджує, що є публічною особою. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Належних та допустимих доказів того, що поширена відповідачами інформація стосовно позивача є недостовірною судом не здобуто, а позивачем, який був кандидатом у депутати - публічною особою, не доведено, що вказана інформація поширена з «явним злим умислом», оскільки відповідачі, висловились привселюдно, що позивач не платить за спожиту воду, керувалися інформацією з КП «Бориславводоканал» про неповну, невчасну сплату та оплату за іншим тарифом. Крім цього, позивачем не надано суду жодного належного доказу про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (ст.30 Закону України «Про інформацію»). Крім цього, суд звертає увагу, що за ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 58, 59 зазначеного Кодексу . Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Суд зазначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Положеннями статей 31, 32 Конституції України, статей 270, 306 ЦК України кожному гарантується право на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Враховуючи вищенаведене, а також відсутність згоди відповідача [PERSON] на оприлюднення вищезгаданої телефонної розмови, суд не бере до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині підтвердження висловлювань відповідачем [PERSON] під час телефонної розмови із свідком [PERSON] стосовно позивача [PERSON], як докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Враховуючи викладене, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що у позовних вимогах щодо зобов'язання відповідачів навести спростування неправдивої інформації необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди із відповідачів на користь позивача [PERSON]; з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, майнової шкоди у розмірі 8900 гривень; з [PERSON] моральної шкоди 20000 гривень та майнової шкоди у розмірі 89000 гривень у задоволенні яких слід відмовити, оскільки зазначені вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності, ділової репутації спростування недостовірної інформації, у задоволенні яких відмовлено, підстав для стягнення з відповідачів майнової та моральної шкоди немає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed