Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Підстава позову (позиція позивача): [PERSON] , [INFO] з 2005 року проживає по теперішній час без реєстрації в будинку [ADDRESS] . Відповідно обслуговує житловий будинок, здійснює поточний ремонт, підтримує подвір`я у належному стані, що підтверджується довідкою Любинцівької сільської ради Стрийського району від 17.02.2020. З 2005 року позивач безперешкодно, безперервно та відкрито проживає в даному будинку. Стверджує, що даний будинок належав її бабці [PERSON] , яка проживала до дня смерті в цьому будинку. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.07.2020 № 215324203 та довідки Стрийського МБТІ від 07.09.2020 №1724, право власності на вказаний об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстровано, також в Стрийському МБТІ відсутні матеріали технічної інвентаризації на вказаний будинок. В технічному паспорті на спірне нерухоме майно вказано, що цей житловий будинок позначений на плані літ. «А-1» та складається з однієї житлової кімнати, позначеної на плані циф. «1-1» та кухні позначеної на плані циф. «1-2», загальна площа- 33,8 кв.м., житлова - 16,5 кв.м., до даного будинку відноситься сарай позначений на плані літ. «Б». Просить суд, на підставі ст.344 ЦК України визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. 25.03.2021 позивач [PERSON] подала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шемеляк М.С. позов підтримав та навів доводи, аналоігчні викладеним в позовній заяві. Позиція відповідача: Представник Грабовенцько - Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду зяаву про проведення судового засідання у його відсутності, не заперечує проти ухваленя рішення про задоволення позовних вимог позивача. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.11.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 29.03.2021 у справі за позовом [PERSON] до Любинцівської сільської ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, замінено належного відповідача Любинцівську сільську раду Стрийського району Львівської області, належним - Грабовецько- Дулібівської сільською радою Стрийського району Львівської області. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. Відповідно до свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 20.03.1986, шлюб між громадянами [PERSON] , 1915 р.н. і [PERSON] , 1923 р.н. було укладено в липні 1941 року /а.с.18/. Згідно з копією свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області серії [NUMBER] , від 05.08.2011, [PERSON] померла [INFO] , актовий запис № 9 /а.с.19/. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану міста Стрия Стрийського міськрайоннного управління юстиції Львівської області серії [NUMBER] від 29.07.2010, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб 18.11.1978, актовий запис №45 /а.с.20/. Згідно з копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого Станківською сільською радою Стрийського району Дрогобицької області 22 червня 1956 року, батьком [PERSON] є [PERSON] , мати - [PERSON] /а.с.21/. Згідно довідки Любинцівської сільської ради Стрийського району Львівської області №412 від 08.08.2020, [PERSON] дійсно була прописана та проживала одна в [ADDRESS] до дня смерті [INFO] /а.с.22/. Як вбачається з довідки №114, виданої виконкомом Любинцівської сільської ради Стрийського району Львівської області 17.02.2020, [PERSON] проживає без реєстрації в будинку [ADDRESS] в період з 2005 по теперішній час /а.с.17/. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.07.2020 року № 215324203, право власності на вказаний об`єкт нерухомості - будинок [ADDRESS] не зареєстровано /а.с.14/. Як вбачається з копії технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок по [ADDRESS] , такий виготовлено ФОП [PERSON] 25.07.2016. Замовник технічної інвентаризації [PERSON] /а.с.9-13/. Згідно довідки ФОП [PERSON] №25 від 25.07.2016, інвентарна вартість житлового будинку по [ADDRESS] становить 56300, 00 грн. /а.с.15/. Згідно довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 07.09.20202 №1724, виданої гр. [PERSON] , згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ станом на 21.12.2012 право власності на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано /а.с.16/. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Згідно з п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з положеннями ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову. [PERSON] , звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування посилається на те, що вона з 2006 року проживає у спірному будинку та відкрито ним користується, вважає себе повноцінним власником цього будинку, оскільки користується ним понад 15 років, а тому вважає, що є такою особою, яка набула право власності на нерухоме майно відповідно до ст. 344 ЦК України. Так, стаття 344 ЦК України вказує, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Цивільного Кодексу України виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і, проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є:1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння. Тривалість володіння - для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Крім спливу набувальної давності, для виникнення права власності необхідним є факт державної реєстрації. Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном. Позивачем не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивача. Так позивачем не додано документів, що підтверджували б її доводи щодо добросовісного набуття нею права на цей будинок, добросовісного, відкритого володіння цим майном. Натомість, з матеріалів справи слідує, що вона почала проживати в цьому будинку після смерті бабусі - [PERSON] , яка померла [INFO] , і яка користувалася вказаним будинком до дня своєї смерті, та зі слів позивача була його власником. Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З наданих позивачем документів, зокрема довідки №114, виданої виконкомом Любинцівської сільської ради Стрийського району Львівської області 17.02.2020, вбачається, що [PERSON] проживає без реєстрації в будинку [ADDRESS] в період з 2005 року по теперішній час Суд констатує, що зазначена довідка не підтверджує добросовісність позивача на заволодіння чужим майном, відкритість та безперервність його володіння протягом більше 10 років, в даному випадку будинком, на який претендує позивач. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття нею права власності за набувальною давністю, посилається на те, що вона добросовісно заволоділа вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним, підтверджуючи зазначену обставину лише довідкою №114 від 17.02.2020 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.07.2020 року № 215324203, згідно якої право власності на вказаний об`єкт нерухомості - будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Посилання позивача на проведення поточних ремонтів, підтримання майна в належному стані не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності, оскільки вони жодним чином не підтверджують факт володіння нерухомим майном. Матеріали справи не містять відомостей про власника спірного майна. Право власності на спірний будинок ні за ким не зареєстровано. Відсутні відомості і про прийняття даного будинку в експлуатацію. Позивачка та її представник не повідомили суд та не надали відповідних доказів про те, яким чином позивачка заволоділа вказаним майном, не довели суду обставину, яка б вказувала на добросовісність заволодіння чужим майном, нічого не вказано про попереднього власника та його відношення до вказаного майна, не доведений факт володіння без правової підстави, безтитульності володіння житловим будинком. Вказані обставини як окремо, так і у своїй сукупності свідчать про відсутність добросовісності заволодіння майном, що суперечить положенням ст. 344 ЦК України. Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком з 2005 року не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України. За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Відомості про те, що житловий будинок взято на облік як безхазяйне майно відповідно до вимог статті 335 ЦК України, в матеріалах справи відсутні. Як зазначено вище, інші можливі власники спірного майна відсутні. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію ( позиція Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року по Справі № 910/17274/17) За правилами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, позивач не довела обставин, визначених статтею 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які є підставою для визнання за нею права власності на спірне майно за набувальною давністю. У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року). На підставі наведеного, інші доводи позивача не аналізуються та не спростовуються, оскільки не впливають на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed