Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За уточненим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ст..ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та умови договору, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 60689,93 грн. та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.41-45). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені та не оспорюються сторонами наступні обставини. 14 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір №DNH4KS84690057, відповідно до якого [PERSON] отримав строковий кредит в сумі 27900 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості по кредиту. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.08.2011 р. за вказаним договором було стягнуто з відповідача суму заборгованості станом на 25.08.2010 р. в сумі 88869,35 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 21100,47 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 37476,72 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором - 25584,10 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 4208,06 грн. У зв'язку з невиконанням [PERSON] зобов'язань за договором утворилась заборгованість за період з 29.08.2011 р. по 02.12.2014 р. в сумі 60689,93 грн., яка складається з: заборгованості по процентам за користування кредитом - 16373,64 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором - 40950,10 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 2866,19 грн., розмір якої не визнається відповідачем, який також просить відмовити у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі зі договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути за сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Проте, в частині доводів представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого просив відповідач у заяві до суду, суд погоджується, виходячи з наступного. У матеріалах справи (а.с.7-10) наявні Умови надання споживчого кредиту ЗАТ КБ «ПриватБанк», в яких міститься п.5.5 про збільшення строку позовної давності до 5 років. З заяви позичальника (а.с.6) вбачається, що 14.12.2005 р. [PERSON] був виданий строковий кредит строком на 42 місяці, тобто по 14.06.2009 р. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.08.2011 р. за вказаним вище договором було стягнуто з відповідача суму заборгованості станом на 25.08.2010 р. в сумі 88869,35 грн. З наданої позивачем виписки з рахунку, відкритого на ім»я [PERSON] (а.с.60-77), судом встановлено, що останній платіж за договором відповідач здійснив 26.05.2011 р. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг при отриманні позичальником кредиту, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014р. у справі №6-127цс14, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Таким чином, у даній справі перебіг строку позовної давності щодо вимог про повернення кредиту у повному обсязі слід обчислювати з дня внесення відповідачем останнього платежу, яким є 26.05.2011 р. Стосовно строку позовної давності, який має застосовуватися у цій справі, суд виходить із наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У наданих до справи Умовах надання споживчого кредиту (п.5.5. а.с.7-10) передбачено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Вирішуючи вказане питання суд виходить із правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. А саме, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 березня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-16цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Верховний Суд України вказав наступне. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказані Верховним Судом у наведеній постанові обставини мають місце у даній справі. А саме, вирішується спір щодо п. 5.5. тих самих Умов надання споживчого кредиту, що і у даній справі. Правочину у письмовій формі щодо збільшення строку позовної давності у справі немає. Надані позивачем Умови надання споживчого кредиту, у тому числі п.5.5., не підписані позичальником, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Суд вбачає підстави для застосування у порядку ст. 360-7 ЦПК України вказаної постанови Верховного Суду України, оскільки вирішується питання щодо застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Виходячи з викладеного, є підстави для висновку про відсутність між сторонами договору про збільшення строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування передбаченого п.5.5 Умов надання споживчого кредиту строку позовної давності, збільшеного до 5 років. Під час розгляду справи встановлено, що строк позовної давності почав перебіг 26 травня 2011 року і сплив 27 травня 2014 року. Позов пред'явлений до суду 25 грудня 2014 року (а.с.18) з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідач просить про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову у позові, про що подав заяву до суду (а.с.41-45). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З вказаних підстав порушене право позивача не може бути захищене судом, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі ст..88 ЦПК України, суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed