Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивачі за первісним позовом звернулись 15.05.2014 року до суду з позовом щодо визнання за ними, [PERSON] та [PERSON], як за спадкоємцями першої черги за законом, після смерті матері [PERSON], яка померла 29 вересня 2007 року, права власності в рівних частинах на житловий будинок з відповідними господарчими спорудами та будівлями, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Котовськ, вул. Матросова, №28, та скасування реєстрації права власності на цей будинок за відповідачем, яка є перешкодою в їх нотаріальному оформленні спадщини. Підставою цьому зазначали те, що вони є спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину матері, оскільки постійно проживали і були зареєстровані з нею на момент відкриття спадщини в спадковому будинку по вул.Матросова,28 в м.Котовську Одеської області. Натомість відповідач, який також є спадкоємцем першої черги за законом як син померлої, навпаки спадщину матері не прийняв, оскільки не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і не подавав заяви до нотаріальної контори про прийняття цієї спадщини. Але за рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17.07.2009 року, яке скасоване 11.12.2013 року, право власності на спадковий будинок з 2009 року залишається зареєстроване за відповідачем, що є перешкодою в їх оформленні спадщини в нотаріальному порядку. Відповідач [PERSON], заперечуючи у цьому позові, надав зустрічний позов до [PERSON] і [PERSON] про розподіл спадкового майна, визнання права власності, за яким з урахуванням уточнення позову від 06.06.2014 року, просив встановити факт його спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на момент її смерті за адресою м.Котовськ вул.Матросова,28 та визнати за ним, [PERSON], право власності на спадкове майно за цією адресою, як спадкоємцем першої черги за законом, визнати за ним право власності на новостворене майно за цією адресою у вигляді ? частини будинку та провести розподіл спадкового майна, визнавши за ним право власності на 4/6 частини цього спірного будинку. Ухвалою суду від 06.06.2014 року зустрічну справу прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою. Ухвалою суду від 04.03.2015 року позовні вимоги [PERSON] майнового характеру за його зустрічним позовом до [PERSON] і [PERSON] про розподіл спадкового майна, визнання права власності в частині визнання за ним, [PERSON], право власності на спадкове майно за цією адресою як спадкоємцем першої черги за законом, визнання за ним права власності на новостворене майно в м.Котовськ по вул.Матросова,28 у вигляді ? частини будинку, та проведення розподілу спадкового майна в натурі і визнання за ним право власності на 4/6 частини цього спірного домоволодіння залишено без розгляду згідно поданої заяви про зменшення заявлених позовних вимог. На розгляд суду залишено лише вимогу про встановлення факту його спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на момент її смерті за адресою: м.Котовськ вул.Матросова,28. Підставою цьому зазначав те, що він постійно проживав у цьому будинку, але на момент смерті матері не був зареєстрований у ньому. Проводив ремонтні і будівельні роботи в цьому будинку як за життя матері так і після її смерті. Тому вважається таким, що прийняв спадщину і має право на спадщину матері. В судовому засіданні 01.09.2015 року позивачі за первісним позовом, в особі свого представника адвоката [PERSON] за участі [PERSON], зменшили заявлені позовні вимоги, відмовившись від вимоги про скасування за відповідачем реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не обґрунтовуючи це зменшення будь-якими доводами та наполягали на вимозі щодо визнання права власності на спадковий будинок. Позивач по зустрічному позові наполягав на своєму позові та просив відмовити у первісному позові у повному обсязі, хоча по сутті не заперечував у праві позивачів за первісним позовом на їх частку за законом у спадковому будинку матері. Також доводив, що він насправді не мешкав з [PERSON], як на тому наполягали позивачі по первісному позові, а просто тривалий час допомагав їй і її цивільному чоловікові [PERSON] у будівництві прибудови з погребом до квартири, яка знаходилась у військовому містечку. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Реєстраційної служби по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області ніяких доводів в ту чи іншу сторону стосовно предмету спору не виказав. Вислухавши сторони, покази свідків та дослідивши обставини справи, суд приходить до такого. За статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і ці обставини не заперечуються сторонами, 29 вересня 2007 року померла їх мати [PERSON] (а.с.21), яка на день смерті проживала у [INFO] (а.с.33). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином на момент її смерті 29 вересня 2007 року відкрилася спадщина на належний їй житловий будинок № 28 по вул. Матросова у м. Котовську Одеської області з відповідними господарчими будівлями і спорудами і право на забудову прибудови веранди площею розміром 9,70х3,00, сараю розміром 2,20х6,00м., гаражу розміром 5,10х4,00м. і вбиральні розміром 1.30х1,20м. згідно рішення виконкому Котовської міськради від 26.04.2007 року №107(а.с.121-122), і відповідно цьому дозволу незавершене будівництво. Відповідно до ст.1261 ЦК України [PERSON], [PERSON] і [PERSON], як рідні діти небіжчиці (а.с.10-14) , є спадкоємцями першої черги за законом на цю спадщину. Розглядаючи кінцеву вимогу первісного позову, суд виходить з такого. Згідн положень ст.1268 ЦК україни спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. При цьому зазначено, що спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи позивачі за первісним позовом на момент смерті постійно проживали і були зареєстровані у спадковому будинку матері у м. Котовську Одеської області по вул. Матросова,28 (а.с.31-32, 202). У цього факті не заперечував і відповідач по цьому позові. В установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони, позивачі за первісним позовом, не відмовились від її прийняття, про це свідчить лист Державного нотаріуса Котовської РДНК Одеської області [PERSON] від 01.11.2013 року №1089/01-16 (а.с.26), в якому зазначається, що після смерті [PERSON] 29 вересня 2007 року Котовською районною державною нотаріальною конторою Одеської області спадкова справа не заводилась, із заявами про прийняття та /або про відмову від прийняття спадщини до Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області ніхто не звертався (витяг зі Спадкового реєстру № 35606191 від 01.11.2013р.) (а.с27) Таким чином оскільки в нотаріальному порядку в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини матері [PERSON] і [PERSON] не відмовились від її прийняття, вважаються таким, що її прийняли. Разом з цим рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2009 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з відповідними господарчими будівлями №28 по вул. Матросова в м. Котовську Одеської області. На підставі цього судового рішення 07.08.2009 року в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Котовське міськрайонне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» проведено державну реєстрацію права власності на будинок № 28 по вул. Матросова у м. Котовську Одеської області за [PERSON] та вчинено реєстраційний запис за реєстраційним номером: 4853882, про що свідчить [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23518058 від 07.08.2009 року (а.с.24). 11.12.2013 року апеляційним судом Одеської області за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] і [PERSON] на вказане рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким скасовано рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2009 року в частині визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно, та постановлене в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно за [PERSON] відмовлено (а.с.17-18). Однак право власності на будинок № 28 по вул. Матросова у м. Котовську Одеської області за [PERSON] на цей час не скасовано (а.с.215-216). Частиною1 ст.1270 ЦК України визначено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як свідчить із сутті заявленого первісного позову єдиною перешкодою в отриманні позивачами за первісним позовом свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальному порядку після матері є саме реєстрація права власності в порядку спадкування на спірний будинок за [PERSON]. Вказана обставина також підтверджується листом приватного нотаріуса Котовського міського нотаріального округа [PERSON] від 23.01.2014 року №01/16 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадкове майно у зв'язку з тим, що право власності на спірний будинок № 28 по вул. Матросова у м. Котовську Одеської області зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за їх братом [PERSON] Однак згідно вимог ч.4 ст.49 Закону України «Про нотаріат» відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину має бути оформлена у вигляді постанови нотаріуса. Тому в даному випадку вказаний лист нотаріуса не є належним доказом відмови позивачам за первісним позовом у їх праві на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно положень Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.ст.2-3) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про обєкти та субєктів цих прав. Державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статаею 19 цього Закону визначено, що однією із підстав для державної реєстрації прав є рішень судів, що набрали законної сили. Одночасно статтею 26 цього Закону також визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тому суд вважає, що до скасування в установленому порядку права власності за [PERSON] на спірний будинок, одночасне визнання судом такого ж права за позивачами за первісним позовом є неможливим. В цьому випадку рішення суду яке набере законної сили буде обов"язковою підставою для реєстрації цього права за [PERSON] і [PERSON], що в свою чергу буде суперечити закону стосовно встановленого державою порядку переходу права власності на об"єкт нерухомості. Суд вважає, що реєстрація права власності [PERSON] на спірний будинок має бути скасована в порядку пердбаченому для повороту виконання скасованого рішення суду, що в даному випадку відкриває позивачам за первісним право на оформлення спадщини в нотаріальному порядку і не потребує з цих підстав відповідного рішення суду щодо визнання права власності. Тому, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку про відмову у задовленні первісного позову у повному обсязі. Вирішуючи вимогу зустрічного позову, суд бере до уваги таке. Як сідчить із матеріалів справи і пояснень сторін, [PERSON] із заявою про прийняття спадщини матері в нотаріальну контору шестимісячний строк з дня відкриття спадщини не звертався. Згідно положень ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Разом з цим положеннями ст.1268 ЦК України встановлюється, що лише спадкоємець який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини може визнаватись таким, що її прийняв. Тобто, ця обставина має бути беззаперечною. Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Як вбачається з даних паспорту [PERSON] на момент смерті матері він був зареєстрований на постійне місце проживання [INFO] і лише 12.08.2009 року зареєструвався в спірному будинку (а.с.69 на звороті). Відповідно до п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року доказами постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не представив належних письмових доказів про своє постіне проживання на момент відкриття спадщини у спадковому будинку по вул.Матросова,28 в м.Котовську Одеської області. Надана ним довідка Голови квартального комітету [PERSON] від 06.06.2014 року, стверджує лише про те, що згідно паспорту [PERSON] він зареєстрований і фактично проживає у ньому, однак не доводить факт його поживання у цьому будинку на момент смерті матері. Одночасно свідки як з його боку так з боку відповідачів по зустрічному позові свідчили про різне. Так, свідки з боку [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] свідчили про те, що [PERSON] проживав з матірю і проводив будівельні роботи по дому. Свідок [PERSON] також зазначав, що будинок в с.Вестерничани, власником якого був [PERSON], фактично був у аварійному стані, а тому в ньому ніхто не проживав. Свідок [PERSON] свідчила про те, що [PERSON] з нею в її квартирі не проживав, а лише тривалий час більше 3-років допомагав їй у будівництві прибудови до квартири. Свідок [PERSON] свідчив, що з 1996 року до 2007 року [PERSON] на роботу до магазину в с.Куяльник на автомобілі привозив [PERSON], а тому він вважав його її чоловіком. Натомість свідки з боку [PERSON] і [PERSON] [PERSON], яка була допитана в якості свідка, та її дочка [PERSON], стверджували, що [PERSON] в спірному будинку не проживав з 2004 року до 2010 року, а фактично співмешкав із Павлою в її квартирі у військовому містечку. Свідок [PERSON], батько [PERSON], також свідчив, що [PERSON] у спірному будинку не проживав. Свідок [PERSON] свідчила, що [PERSON] з 2006 по 2010 рік проживав у військовому містечку. Свідок [PERSON] свідчила, що зі слів покійної матері [PERSON] в 2007 році, їй стало відомо, що [PERSON] проживав у військовому містечку зі своєю цивільною дружиною. Свідок [PERSON] свідчила, що [PERSON] і [PERSON] проживали зі своєю матірю, а [PERSON] проживав у військовому містечку. Свідок [PERSON] свідчила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що він проживав у військовому містечку. Свідок [PERSON] свідчила, що допомагала в штукарці стін прибудови спірного будинку в 2008 році, при цьому [PERSON] заїжджав до неї на «Черемушки» для виконання робіт з військового містечка. Свідок [PERSON] свідчив, що допомагав [PERSON] в придбанні і доставці будівельних матеріалів для спірного будинку, при цьому [PERSON] там не бачив. Свідок [PERSON] свідчила, що в спірному будинку проживали всі сторони справи. Свідок [PERSON] свідчив, що є головою будинку БОС 528 в якому знаходилась квартира [PERSON] і в цій квартирі проживав з 2003 чи 2004 років близько 5 років [PERSON] Таким чином аналізуючи вищезазначені покази свідків, суд не вважає їх взаємовиключними, оскільки ці свідки свідчили про ті обставини, які їм були відомі. Тобто, це доводить про те, що [PERSON] на час смерті матері мав декілька місць проживання, при цьому місце проживання у спадковому будинку на час відкриття спадщини, на переконання суду, не було його постійним і беззаперечним місцем проживання. Ця обставина також встановлена рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.12.2013 року за апеляційною скаргою [PERSON] і [PERSON] на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2009 року за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, в якому вказано, що як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не прийняв спадщину матері, та фактично розяснено [PERSON] у його праві на визначення додаткового строку на право подачі заяви до нотаріуса на прийняття спадщини у відповідності до положень ст.1272 ЦК України. Тому у зустрічному позові слід відмовити у повному обсязі. Оскільки у позовних вимогах сторін суд відмовив у повному обсязі, понесені ними судові витрати у справі суд відносить на їх рахунки.

Outcome: dismissed