Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, просить стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» заборгованість за кредитним договором №014-824-КА в розмірі 41654, 86 доларів США. Також просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 16703 грн.25 коп. Посилається на те, що 25.07.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКСОЦБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір «014-824-КА, за яким банк надав кредитні кошти в розмірі 23424,00 доларів США. Загальними зборами акціонерів 09 березня 2010 року прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне Акціонерне Товариство «УКРСОЦБАНК». 26 квітня 2018 року на Загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування (назви) Банку з Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» на акціонерне Товариства «УКРСОЦБАНК». Відповідно до п.1.1 Кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 23424,00 доларів США. В порушення умов договору, відповідач [PERSON], свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 14.02.2017 має прострочену заборгованість, а саме : заборгованість за кредитом -21019,70 доларів США та заборгованість за відсотками 20635,16 доларів США. В судове засіданні представник позивача Цимбалюк І.М. не з'явився, направив заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася двічі, будучи повідомленою належним чином. Відзиву, заперечень чи будь-яких клопотань чи заяв не направила. Суд ухвали проводити заочний розгляд справи у відповідності до ст. ст. 280, 281 ЦПК України та вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлено наступне. Представником позивача подано до суду копії наступних документів: копія кредитного договору від 25.07.2008 №014-824-КА ( а.с. 5-7), вимога суду щодо надання копії договору належної якості не виконана; копія згоди фізичної особи - суб'єкта кредитної історії ( а.с. 7); копія договору про внесення змін № 1 до Кредитного договору ( а.с. 8); копія заяви на видачу готівки від 25.07.2008 ( а.с. 9); вимога про усунення порушень за 2017 рік ( а.с. 13; реєстр відправленої поштової кореспонденції ( а.с. 14); розрахунок заборгованості ( а.с. 15-17); довідка щодо суми сплаченого боргу ( а.с. 18). Будь-яких інших доказів суду не надано, ніяких клопотань з цього приводу заявлено не було. Вимога суду щодо надання належним чином завіреної копії кредитного договору належної якості не виконана За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III«Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Постанові Пленуму Суду № 5 від 30.03.2012, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Як вбачається із правової позиції Верховного суду України викладеної у постанові № 6-1680 цс15, якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Позивач не надав належних та допустимих доказів наявності на момент укладення кредитного договору з [PERSON] вищезазначеної ліцензії, що слугувало б підставою для задоволення позову про стягнення боргу саме в іноземній валюті. Крім того, надана до позову копія заяви на видачу готівки № ав/7783646 не дає можливості суду однозначно стверджувати, що [PERSON] отримано кредит у іноземній валюті, а не у гривнях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши всі наявні в справі докази з погляду їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому, відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача суд не розцінює як визнання позовних вимог, оскільки подання заперечень на позов є правом, а не обов'язком відповідача і не звільняє позивача від доведення певних обставин як то передбачено ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed