Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

06.09.2017 до Марківського районного суду Луганської обасті надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа Марківський відділ управління ДМС України в Луганській області про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. 21.09.2017 позивач змінив свої вимоги та просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком №14, квартира №2 по вул. Степовій в с. Марківка Марківського району Луганської області. Решту вимог просив залишити без розгляду. В обґрунтування свого позову посилається на те, що він на підставі спадкового договору подружжя [PERSON] та [PERSON] від 15.05.2006 є власником 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою, площею 0,2215 га, що знаходиться за адресою: с. Марківка Марківського району Луганської області, вул. Степова, 14/2. Відповідач [PERSON] зареєстрована у цьому житловому будинку за вищевказаною адресою, але з серпня 2016 року вона не проживає в ньму, а мешкає в м. Старобільськ. Її реєстрація у вказаному будинку створює труднощі позивачу у здійсненні права власності, зокрема для оформлення житлової субсидії, при призначенні якої враховуються доходи всіх зареєстрованих в будинку осіб. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. В судове засіданні позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, свої вимоги підтриує та просить задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Відповідач в судові засідання призначені на 21.09.2017, 17.10.2017 не зявилася, про день час та місце проведлення судового засідання повідомлена належним чином в силу приписів ч.5 ст.74 ЦПК України . Відповідно до ч. 1\~ст. 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі., що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. 17.10.2017, згідно\~ст.225 ЦПК України\~постановлено ухвалу про заочний розгляд справи без виходу суду до нарадчої кімнати. В силу положень ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву, заяву про зміну позовних вимог, та дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Сторони перебували у шлюбі, який було розірвано Марківським районним судом Луганської області 04.07.2016 року (а.с.39) Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.07.2006 [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Степовій №14/2 , в с. Марківка Луганської області, на підставі спадкового договору подружжя [PERSON] та [PERSON] від 15.05.2006, посвідченим приватним нотаріусом Марківського районногонотаріального округу Луганської області 15.05.2006 (а.с.3). Згідно технічного паспорту на житловий будинок по вул. Степовій, 14/2 в с. Марківка Луганської області його власником вказано [PERSON]. Згідно копії паспорта громадянина України серії ЕН №808591 [PERSON] зареєстрований [INFO] (а.с.4). Згідно довідки Марківської селищної ради Луганської області № 3203 від 04.09.2017 відповідач [PERSON], [INFO] за вказаною адресою зареєстрована але тимчасово не проживає (а.с.5). Відповідно до акту обстеження про проживання за адресою: [INFO], складеного депутатом [PERSON] в присутності громадян [PERSON] та [PERSON] за зазначеною адресою [PERSON] з серпня 2016 року фактично не проживає (а.с.6). Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповдачами виникли правовідносини, що регулюються\~главою 28,32 Цивільного кодексу України\~"Право власності на житло" та "Право користування чужим майном". Вирішуючи спір по суті заявлених поховних вимог суд виходить з наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Сторони з 02.10.2004 по 15.07.2016 перебували у шлюбі, отже [PERSON] була членом сімї позивача. Так, предявлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиціє підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до\~ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі\~Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» . На підставі\~ викладено,

Outcome: approved