Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У червні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивував тим, що [PERSON] звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписала заяву №б/н від 17.08.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 7900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України і відповідно формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку». Позивач вказує, що підписаною заявою [PERSON] підтверджується факт повного інформування останньої про умови кредитування в банку, які були надані для ознайомлення в письмовій формі. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 207, 638 ЦК України, а також вказує, що свідченням визнання відповідачем угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч.2 ст. 642 ЦК України. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, [PERSON] не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Позивач вказує, що з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 12.02.2020 року існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 12925,51 грн.. Оскільки позивачу стало відомо що [PERSON] померла [INFO] , позивач, посилаючись на ст. 608, 1218, 1219 ЦК України просить стягнути вказану заборгованість з спадкоємця [PERSON] . Ухвалою судді від 19 червня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 30 серпня 2020 року клопотання позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано від територіального округу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб (ЦНАП у місці та/або сільської ради), компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації проживання померлого [INFO] позичальники [PERSON] : довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: [ADDRESS] станом на дату смерті померлого: [INFO] . Витребувано докази від Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи заведеної після померлого [INFO] [PERSON] , дата народження: [INFO] , ІНН: [NUMBER] . 18 листопада 2020 року та 25 листопада 2020 року на адресу суду надійшла витребувана інформація. В судове засідання 01.02.2021 позивач свого представника не направив. Представник позивача направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав, також подав заяви в яких просив ухвалити по справі заочне рішення в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач в судове засідання 01.02.2021 не з`явилась. Про день та час судового засідання повідомлялась належним чином. 03 липня 2020 року подала відзив на позовну заяву, згідно якого вона заперечувала проти задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів про те, що відповідач успадкувала будь-яке майно позичальника і про вартість такого майна, як того вимагає стаття 1282 Цивільного кодексу України. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] 17 серпня 2012 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку у змісті якої зазначено: «Я згоден з тим, що ця Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг/, а також Тарифами становить між банком Договір про отримання банківських послуг. Я ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови і правил надання банківських послуг розміщенні на офіційному сайті банку privatbank.ua. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті Приватбанку». Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частинами другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на викладене, між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н від 17 серпня 2012 року, за яким позичальнику було надано кредитну картку із встановленням відновлювального кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що станом на 12.02.2020 року існує заборгованість за кредитним договором б/н від 17.08.2012 року, яка становить 12925,51 грн., оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17.08.2012 року, укладеного між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] . Згідно матеріалів справи, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Згідно ст.1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Зі смертю позичальника зобов`язання щодо повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст.ст.1281 і 1282 ЦК України. Згідно ч.ч. 2 та 3 ст. 1281 ЦК України (в редакції на день виникнення правовідносин) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Відповідно ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці в спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника), за загальним правилом, переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного в спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника й вирішуються в порядку положень ст.1282 ЦК України. Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц роз`яснено, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені в чч.2 та 3 ст.1281 ЦК, оскільки в разі пропуску таких строків на підставі ч.4 ст.1281 ЦК кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених у ст.1282 ЦК, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд установлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора суду належить установити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК. Витребувана за ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 серпня 2020 року інформація щодо складу сім`ї та зареєстрованих осіб за місцем реєстрації позичальника, не надає суду можливості про встановлення наявності чи відсутності права спадкування зареєстрованих осіб, після смерті позичальника, крім того, згідно наданої довідки за вказаною адресою, крім позичальника, зареєстровано чотири особи, однак позивачем пред`явлено позов лише до одного відповідача. Крім того, витребувана за ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 серпня 2020 року копія спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , не містить інформації щодо звернення до відповідної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва на спадкове майно, таким чином, відсутність вказаної інформації не дає змоги визначити коло спадкоємців. Спадкова справа була заведена 08 червня 2017 року на підставі претензії кредитора. Також матеріали справи будь-яких доказів щодо наявності спадкового майна після смерті [PERSON] та вартості такого майна, в межах якого може бути стягнуто заборгованість за кредитним договором не містять. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed