Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний виконавець Ярошевський Дмитро Андрійович про зняття арешту з майна. Позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 08.09.2006 року був укладений кредитний договір № 26/2006-1та 07.05.2007 року кредитний договір № 74/2007-1. 23.01.2013 року Мукачівським міськрайонним судом ухвалено рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на корить банку заборгованість за кредитним договором. Однак, банку стало відомо, що на майно [PERSON] , а саме: 1/2 частини житлового будинку в [ADDRESS] було накладено арешт на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 08.06.2017 року. Згідно з ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Рішення по справі № 303/2957/17 було прийнято 15 серпня 2017 року, проголошено 17 серпня 2017 року. Оскільки не було подано апеляційної скарги, то рішення набуло законної сили 28 серпня 2017 року. Після набрання рішенням законної сили пройшло майже два роки, але ухвалу про забезпечення позову було подано державному реєстратору лише 20 травня 2019 року, про що є запис в державному реєстрі. Тобто в реєстр внесено запис про заходи забезпечення позову, що вже не діють. Фактично накладений арешт обмежує право позивача, як стягувача, на повернення боргу за рахунок майна боржника. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 03.06.2016, № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч.3 ст.18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник (ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження»). 26.12.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшли пояснення з приводу даного позову, які останній мотивував тим, що підставою для подання відповідного позову вказано те, що державним реєстратором незаконно внесено запис про накладення арешту на відповідне майно на підставі відповідної ухвали суду, оскільки позивач вказує на те, що строк відповідного арешту закінчився. Крім цього, позивач не оскаржує саме право власності на відповідне майно. В той же час ВП ВС розглядала справу №826/14603/17 про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника за позовом особи, яка не є ні стороною, ні іншим учасником виконавчого провадження. ВП ВС у постанові від 3-07.2019 наголосила, що не погоджується з позицією апеляційного суду. Вона вказала на таке: коли суд господарської юрисдикції ухвалив рішення в межах предмета спору, а державний виконавець на стадії виконання цього рішення використав свої повноваження, як-от: наклав арешт на майно боржника, оголосив обмеження на його відчуження й таким чином порушив право чи пріоритет на це майно третьої особи (особи, яка не була стороною чи учасником провадження в господарському суді та не є стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні), то є підстави презюмувати, що в такому правовому відношенні державний виконавець діє як публічна посадова особа, здійснює насамперед публічно-владні, обов`язкові управлінські функції, які нерідко забезпечуються примусом. У цьому разі державний виконавець набуває статусу посадової особи суб`єкта владних повноважень. Отже, якщо суб`єкт владних повноважень порушує право чи законні інтереси, зокрема юридичної особи, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, остання вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції. Адже саме цей суд є тим органом, юрисдикція якого поширюється на справи в публічно-правових спорах особи із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності. В даному випадку, позивач не оскаржує права власності [PERSON] на спірне майно, а підставою для позову вказує саме дії державного реєстратора, який за межами строку дії відповідної ухвали, вніс запис про арешт на відповідне майно на підставі відповідної ухвали про забезпечення позову, тобто діяв виключно як суб`єкт владних повноважень. Відповідно до зазначеного висновку ВП ВС такий спір (оскільки не оскаржується саме право власності) підлягає розгляду саме в порядку адміністративного судочинства. Такого ж висновку дійшла 04.04.2018 року, Велика палата ВС у іншій справі № 826/9928/15 за позовом фізичної особи до приватного нотаріуса, як державного реєстратора, про скасування рішення про державну реєстрацію прав на квартиру за іпотеко держателем, прийняла інше рішення, яким в цьому разі спір з державним реєстратором віднесла до адміністративного. Підставою для такого висновку слугував факт того, що позовна заява не містить доводів стосовно невиконання умов цивільно-правової угоди; у цій справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень. Таким чином, якщо позивач, оскаржуючи рішення, дії чи бездіяльність державних реєстраторів, в якості підстав для позову посилається виключно на протиправні владні, управлінські рішення чи дії реєстратора, і виключно вони підлягають дослідженню судом, за відсутності доводів стосовно невиконання умов цивільно правової угоди така справа належить до юрисдикції адміністративного суду. \~ \~ \~ \~ Якщо ж розглядати відповідну справу з позиції позову про виключення майна з-під арешту, то слід звернути увагу, що згідно Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» такий позов може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Також до розгляду у відповідній справі не залучено у якості відповідача [PERSON] , мешканку [ADDRESS] , в інетересах якої накладено відповідний арешт, та за заявою якої також проводяться виконавчі дії Мукачівським РВ ДВС України щодо стягнення коштів із [PERSON] . Крім цього, позивачем не доведено, що накладений арешт якимось чином перешкоджає проведенню виконавчих дій приватним виконавцем, оскільки відповідні торги щодо реалізації арештованого майна в системі СЕТАМ проводилися. 13.02.2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, в яки вказав, що наявний арешт не перешкоджає реалізації майна позивачем, оскільки вже проведено 2 електронні торги, та відповідно надав копії протоколів та роздруківку характеристики відповідного лоту. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 08.09.2006 року був укладений кредитний договір № 26/2006-1та 07.05.2007 року кредитний договір № 74/2007-1. 23.01.2013 року Мукачівським міськрайонним судом ухвалено рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на корить банку заборгованість за кредитним договором. Однак, банку стало відомо, що майно [PERSON] , а саме: 1/2 частини житлового будинку в [ADDRESS] було накладено арешт на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 08.06.2017 року. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 08.06.2017 року накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] . Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні даного позову слід відмовити. Як вбачається з матеріалів справи, а саме: протоколів проведення електронних торгів № 442679, № 453428 прватним виконавцем [PERSON] як продавцем проводилися електронні торги. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивача, в свою чергу не довів та не надав доказів, що арешт нерухомого майна перешкоджає його реалізації, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed