Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

20 січня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява МТСБУ, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача на користь МТСБУ кошти в розмірі понесених витрат у сумі 16375,87 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилався на те, що 13 липня 2011 року о 16.00 год. в м. Дніпропетровську [PERSON], керуючи автомобілем «ВАЗ» з державним номерним знаком АЕ 3944 ЕА, допустив зіткнення з автомобілем «Toyota» з державним номерним знаком АЕ 0030 ЕІ, під керуванням водія [PERSON] На дату скоєння цієї пригоди водій [PERSON] не мав чинного договору обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина відповідача у скоєнні вищезазначеної дорожньо транспортної пригоди підтверджується постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2011 року. В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «Toyota» з державним номерним знаком АЕ 0030 ЕІ, що належить [PERSON] Розмір завданих збитків, згідно Висновку №ZU180711 від 25 липня 2011 року, власнику колісного транспортного засобу марки «Toyota» з державним номерним знаком АЕ 0030 ЕІ, внаслідок ДТП від 13 липня 2011 року, становить 19399,28 гривень (з урахуванням ПДВ). Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована потерпілій особі не була. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ з відповідною заявою до якої було додано копію полісу обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/5519647 (термін дії з 21 вересня 2010 року по 20 вересня 2011 року). Відповідно до п.п. а п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів Фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно правову відповідальність. Згідно ст. 22 Закону МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоровю та майну третіх осіб під час ДТП. У звязку з настанням події, передбаченої п.п. а п. 41.1 ст. 41 Закону, 12 грудня 2011 року МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 16166,07 гривень (без урахування ПДВ). Крім того, МТСБУ було відшкодовано витрати на встановлення розміру збитків та збір документів по справі у розмірі 209,80 гривень. Оскільки МТСБУ відповідно до Закону здійснило відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхова компанія і звернулась до суду з даним позовом про відшкодування з відповідача в порядку регресу сплаченого нею на користь [PERSON] розміру страхової виплати. Представник позивача в судове не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся. Надав до суду письмові заперечення в яких просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки останній сплив у 2014 році, тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом в січне 2015 року, доказів поважності пропуску строку звернення до суду не надав. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши \~докази\~ у їх \~сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] 13 липня 2011 року о 16.00 год., керуючи транспортним засобом «ВАЗ», державний номер [NUMBER], рухаючись по пр. К. Маркса, виїхав на перехрестя з вул. Шмідта на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], який рухався по вул. Шмідта на дозволяючий зелений сигнал світлофора, в наслідок чого було пошкоджено транспортні засоби «ВАЗ» та «Toyota». 17 серпня 2011 року постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 місяців (а.с. 10). Згідно приписів п. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «Toyota» з державним номерним знаком АЕ 0030 ЕІ, що належить [PERSON] Розмір завданих збитків, згідно Висновку №ZU180711 від 25 липня 2011 року, власнику транспортного засобу марки «Toyota» з державним номерним знаком АЕ 0030 ЕІ, внаслідок ДТП від 13 липня 2011 року, становить 19399,28 гривень (з урахуванням ПДВ) за пошкоджений транспортний засіб (а.с. 11 31). На дату скоєння ДТП водій [PERSON] не мав чинного договору обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована потерпілій особі не була. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ з відповідною заявою до якої було додано копію полісу обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/5519647 (термін дії з 21 вересня 2010 року по 20 вересня 2011 року) (а.с. 8 9). 09 грудня 2011 року МТСБУ був складений наказ за № 3357 на підставі якого визначено суму страхового відшкодування у розмірі 16166,07 гривень, розрахунок якої визначався на підставі Висновку № ZU180711 від 25 липня 2011 року у звязку з цим, МТСБУ 12 грудня 2011 року на підставі платіжного доручення № 5537 перерахувало на користь [PERSON], страхове відшкодування на ремонт автомобіля у розмірі 16166,07 гривень (а.с. 33, 38) Крім того, МТСБУ було відшкодовано витрати на встановлення розміру збитків та збір документів по справі у розмірі 209,80 гривень (а.с. 32, 35). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, нормами Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 та 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі, володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як вказує ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зазначена норма закріплена також у ст. 27 Закону України «Про страхування». Відповідно до ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток в повному обсязі. Відповідно п. 1 ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, З матеріалів справи вбачається, що у звязку з настанням події, передбаченої п.п. а п. 41.1 ст. 41 Закону, 12 грудня 2011 року МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 16166,07 гривень (без урахування ПДВ) та витрати на встановлення розміру збитків та збір документів у розмірі 209,80 гривень. Враховуючи те, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 16375,87 гривень за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то відповідно до ст.ст. 1166, 1188 та 1191 ЦК України, останній просить суд стягнути з відповідача кошти у розмірі понесених ним витрат. Вирішуючи дані позовні вимоги по суті, судом було встановлено наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За регрес ними зобовязаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобовязання (п. 6 ст. 261 ЦК України). Відповідно до п. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (п. 3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (п. 5 ст. 267 ЦК України). У звязку з тим, що відповідач у судовому засіданні заявив вимогу про застосування строків позовної давності, судом було встановлено, що строк позовної давності за спірними правовідносинами сплинув ще у 2014 році, тоді як позивач звернувся з даним позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в січні 2015 року, що підтверджується, зокрема датою складання та направлення позовної заяви МТСБУ та штампом вхідної канцелярії суду (а.с. 2, 39). Будь яких заяв про поновлення строку позовної давності з зазначенням поважності причини його пропуску та відповідними доказами, позивачем до суду подано не було. За викладених обставин та згідно доказів, наявних в матеріалах справи, суд не знаходить підстав та можливості відмовити відповідачу в задоволенні його заяви про застосування строків позовної давності до даних правовідносин. Оскільки сплив позовної давності, у відповідності до вимог п. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку, що позовні вимоги МТСБУ до [PERSON], за викладених підстав, задоволенню не підлягають. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог МТСБУ до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, дійшов висновку, що судовий збір у розмірі 243,60 гривень, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом (платіжне доручення № 35204 від 10 грудня 2014 року), відшкодуванню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed