Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним Кредитного договору № 1715 від 20 серпня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 20 серпня 2008 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договорі № 1715 відповідно до якого банк зобов'язувався надати йому строковий кредит в розмірі 190 000, 00 Євро на споживчі цілі строком до 02 серпня 2013 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі15, 00 %. В зв'язку із порушенням графіку погашення кредиту ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості в розмірі 181 375, 86 Євро, яка складається з комісії, відсотків на прострочену заборгованість і на поточну заборгованість, винагороди, пені, що у графіку погашення кредиту не вказувалось. Вважає, що умови кредитного договору суперечать Закону України «Про захист прав споживача», оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» перед укладенням договору не повідомив його про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Крім того, у кредитному договорі не вказано детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, текст договору викладено складеними для розуміння реченнями із застосування незрозумілих термінів. Під час укладення Кредитного договору № 1715 Банком порушено низку вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168. Умови кредитного договору є несправедливими в цілому суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становище споживачів, що є підставою визнання такого договору недійсним. Представник позивача обгрунтування позовних вимог підтримала, просила позов задовільнити. В судовому засідання представник відповідача позовні вимоги не визнав, підтримав подані на позов заперечення, пояснив, що перелік суттєвих умов договору, які визначені законом наявні в кредитному договорі та сторони відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 5 ст. 203 ЦК України вчинили правочин власним волевиявленням, який спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Сторони передбачили перелік умов при яких може бути розірваний договір або змінений банком в судовому або позасудовому порядку. Дана можливість закріплена в ст. 611 ЦК України, а саме у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання. Тобто сторони визначили перелік при настанні яких обставин можуть змінитись зобов'язання. Крім того можливість розірвання договору передбачена ст. 651 ЦК України, а саме зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Також рішенням Рівненського міського суд від 08 червня 2011 року, яким задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості встановлено обставини щодо відсоткової ставки в договорі, пені, комісії та встановлення на підставі договору обставин наявності заборгованості виходячи з саме наявних умов договору, а також того що відповідач не заперечував щодо наявності заборгованості станом на 2011 рік. Просив відмовити у задоволенні позову. Також представник позивача подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки до позовів про визнання правочину недійсним строк позовної давності у відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦПК України починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позивач не заперечує факт укладення (підпису) кредитного договору від 20.08.2008 року та визнає цю дату, як таку коли його право було порушено, то момент коли особа довідалась про порушення свого права слід вважати 20.08.2008 року. Отже, 19.08.2011 року сплинув строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 20 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1715, відповідно до якого банк надав кредит в розмірі 190000, 00 євро зі сплатою за користування кредитом 15 % річних з кінцевим терміном повернення 02 серпня 2013 року. Оскільки [PERSON] порушив графік погашення кредиту, рішенням Рівненського міського суду від 08 червня 2011 року задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищевказаним рішенням встановлено обставини щодо дотримання вимог цивільного законодавства при укладенні спірного договору від 20 серпня 2008 року, зокрема те, що сторони при його укладенні, в належній формі, досягли згоди з усіх істотних умов договору, що встановлюються для договорів даного виду, зокрема й щодо відсоткової ставки, пені, комісії, а також того, що відповідач не заперечував щодо наявності кредитної заборгованості. За положеннями ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Оспорюваний кредитний договір не містить умови про зміни у витратах, в тому числі і щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, а умови договору, які позивач вважає несправедливими, стосуються умов виконання кредитного договору та встановлюють порядок повернення нею коштів, сплати відсотків за користування кредитом та наслідки порушення зобов'язання. Відповідно до вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кредитний договір № 1715 від 20 серпня 2008 року та додаток 1 підписаний позивачем [PERSON], що свідчить про те, що умови договору були узгоджені сторонами. Всупереч наведеним правовим нормам позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Кредитний договір укладено в письмовій формі, сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач ставить питання про несправедливість окремих пунктів кредитного договору, через що, на його думку, слід визнати недійсним договір в цілому. Однак відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо правочин міг бути вчинений і без включення до нього недійсної частини. Питання про недійсність окремих умов кредитного договору позивачем не поставлено та не зазначено, чи міг договір бути укладеним без оспорюваних пунктів. Також суд відзначає, що і на час укладення оспорюваного договору і під час його виконання позивач не ставив під сумнів справедливість його умов. Що стосується вимог відповідача про застосування позовної давності, то суд виходить з роз'яснень п.1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого суб'єктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Оскільки позивач не довів свої позовні вимоги, то в даному випадку суд не застосовує строк позовної давності до даних правовідносин. За таких обставин суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не встановлено і в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed