Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Заявник звернулася в суд з заявою про встановлення факту права особистої приватної власності на нерухоме майно. На підставу своїх вимог спирається на те, що в провадженні Маньківського районного суду Черкаської області знаходиться цивільна справа №705/556/17-ц за позовом [PERSON], в особі законного представника позивача [PERSON] до [PERSON], та [PERSON], про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до договору купівлі продажу від 17.09.1963 року гр. [PERSON] придбала у гр. [PERSON] будинок з присадибною ділянкою за адресою вул. Тарутіна, 16, с. Роги. Манківського району, Черкаської області. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія І-СР №157082, виданого виконавчим комітетом Рогівської сільської ради Маньківського району Черкаської області 22.01.1965 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Прізвище після державної реєстрації шлюбу у чоловіка та дружини стало «Шевченко». В подальшому на даній земельній ділянці подружжям був побудований та зданий в експлуатацію новий будинок з надвірними спорудами. Так відповідно до довідки виданої виконкомом Рогіської сільської ради Маньківського району Черкаської області від 09.07.2018 року за №313 «...житловий будинок по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги Маньківського району Черкаської області був побудований та зданий в експлуатацію в 1989 році». Відповідно до довідки виданої виконкомом Рогіської сільської ради Маньківського району Черкаської області від 24.07.2018 року за №344 «...земельна ділянка в розмірі 0,57 га по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги Маньківського району Черкаської області згідно кадастрової книги за №150 числиться за [PERSON]». Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-СР №322264 [PERSON] померла 14.11.1992 року. Після смерті дружини [PERSON], як вказує позивач, все майно подружжя перейшло у власність до [PERSON]. Так згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане виконавчим комітетом Рогівської сільської ради 10.02.2005 року власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в с. Роги по вул. Тарутіна, №16 Маньківського району, Черкаської області являється [PERSON]. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, серія ЯГ №528107, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю 21.02.2006 року за №82, земельна ділянка (кадастровий номер:7123187500:01:001:0010), розташована в с. Роги по вул. Тарутіна, №16 Маньківського району, Черкаської області являється власністю [PERSON]. Позивач вважає, що, незважаючи на те, що згідно Свідоцтва про укладення шлюбу серії І-СР №265105, 29.11.1994 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,5666 га (кадастровий номер:7123187500:01:001:0010), розташовані за адресою с. Роги вул. Тарутіна, №16 Маньківського району, Черкаської області являються його особистою приватною власністю, тобто [PERSON], [INFO] Відповідно до технічного паспорту житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташовані за адресою с. Роги по вул. Тарутіна, №16 Маньківського району, Черкаської області являється власністю [PERSON], [INFO] та вартість якого становить 46 тис.661 грн. В подальшому, [PERSON] відповідно до договору дарування житлового будинку від 17.12.2013 року ВГМ №480979 та договору дарування земельної ділянки від 17.12.2013 року ВТМ №480980, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,5666 га (кадастровий номер: 7123187500:01:001:0010), розташовані за адресою с. Роги по вул. Тарутіна, №16 Маньківського району, Черкаської області були подаровані [PERSON], що на даний час є предметом спору в іншому цивільному провадженні, тому позивач змушений був звернутись до суду з даним позовом для встановлення факту права особистої приватної власності на нерухоме майно, яке було ним подароване третій особі [PERSON] Представник заявника [PERSON], в судовому засіданні підтримав заявлений позов. Законний представник [PERSON] - [PERSON], та представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували на задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні, а також стягнути з позивача витрати на правову допомогу в сумі 19000 грн. Третя особа: [PERSON] в судовому засіданні просила задоволити позовні вимоги позивача. Суд, вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до договору купівлі продажу від 17.09.1963 року гр. [PERSON] придбала у гр. [PERSON] будинок з присадибною ділянкою за адресою вул. Тарутіна, 16, с. Роги. Манківського району, Черкаської області. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія І-СР №157082, виданого виконавчим комітетом Рогівської сільської ради Маньківського району Черкаської області 22.01.1965 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Прізвище після державної реєстрації шлюбу у чоловіка та дружини стало «Шевченко». Довідка виконкому Рогівської сільської ради Маньківського району Черкаської області від 09.07.2018 року за №313 вказує, що «...житловий будинок по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги Маньківського району Черкаської області був побудований та зданий в експлуатацію в 1989 році». Довідка виданої виконкомом Рогівської сільської ради Маньківського району Черкаської області від 24.07.2018 року за №344 вказує, що «...земельна ділянка в розмірі 0,57 га по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги Маньківського району Черкаської області згідно кадастрової книги за №150 числиться за [PERSON]». Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-СР №322264 [PERSON], дружина позивача, померла 14.11.1992 року. 29.11.1994 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. В подальшому, [PERSON] відповідно до договору дарування житлового будинку від 17.12.2013 року ВГМ №480979 та договору дарування земельної ділянки від 17.12.2013 року ВТМ №480980, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,5666 га (кадастровий номер: 7123187500:01:001:0010), розташовані за адресою с. Роги по вул. Тарутіна, №16 Маньківського району, Черкаської області були подаровані [PERSON]. В провадженні Маньківського районного суду Черкаської області знаходиться цивільна справа №705/556/17-ц за позовом [PERSON], законного представника позивача [PERSON] до [PERSON], та [PERSON], про визнання договору дарування недійсним, яка на даний час є зупиненою до розгляду даної справи, в якій законним представником відповідача в данній справі ставиться питання про встановлення факту права особистої приватної власності позивача в даній справі на нерухоме майно. Даний позов не підлягає задоволення виходячи із того, що домоволодіння, яке було придбане покійною дружиною позивача в 1963р. складалось з одного глинобитного, покритого шифером будинку з двох кімнат, кухні, погреба і сараю (а.с. 11-14 т. 1), а подарованим позивачем третій особі в 2013р. вже було домоволодіння що складалось одноповерхового глинобитного обкладеного цеглою будинку з прибудовою і надвірними спорудами літньою кухнею, підвалом, сараєм, вбиральнею, гаражем, огорожею, воротами з хвірткою, замощенням, ямою та криницею. (а.с. 21, 54 т. 1) Свідоцтво про право власності на нерухоме майно та Державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 20-22 т. 1) підтверджують, що позивач є власником будинку та земельної ділянки по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги Маньківського району. Однак довідка Рогівської сільської ради № 313 від 09.07.2018р. (а.с. 16 т. 1) відповідно до якої житловий будинок по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги був побудований та зданий в експлуатацію у 1989 році не може бути прийнята до уваги судом як доказ на підтвердження зазначеної в ній інформації, оскільки в ній відсутнє посилання на відповідний акт щодо здачі в експлуатацію, а суду не надано доказів того, що на той час Рогівська сільська рада, як орган місцевого самоврядування уповноважена була приймати в експлуатацію обєкти будівництва. Крім того на неналежність інформації такої довідки вказують покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які будучи допитаними в судовому засіданні, та кожен зокрема суду показали, що безпосередньо приймали участь та були свідками проведення будівельних робіт в домогосподарстві що знаходилось земельні ділянці по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги Маньківського району, та які проводились, окрім них, з участю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в період часу з 1994 по 1998роки. До переліку проведених будівельних робіт входило те, що до житлового будинку (позначеному на плані А-1-Ж) було добудовано, веранду (а) разом із криницею (№5). Старий будинок (Д-1-Н) було частково демонтовано, а частину що залишилась - переобладнано в гараж, в якому було викопану оглядову яму, а також було викопано підвал (Е) та побудовано поверх нього літню кухню (Б-1-Н), крім того залізобетонними плитами було перекрито підвал (Е) (а.с. 167 т.1). Таким чином, інформація Рогівської сільської ради зазначена в довідці №313 про будівництво та здачу будинку по вул. Тарутіна, 16 у 1989 році спростовуються показами свідків із показань яких слідує, що житловий будинок був добудований у 1994 році, веранду до якого добудували у 1998 році. Позивачем не надано до матеріалів справи інших доказів, що підтверджували б факт будівництва та здачі в експлуатацію будинку саме в 1989 році, покази свідків, що були допитані в судовому засіданні, будучи попередженими про кримінально відповідальність за завідомо брехливі покази, іншими належними та допустимими доказами в судовому засіданні не спростовані. Враховуючи зазначене суд вважає, що відповідачем доведено, що житловий будинок (позначено на плані А-1-Ж) було добудовано позивачем та відповідачем спільно після 1994 року, веранду (а) разом із криницею (№5) було спільно побудовано позивачем та відповідачем у 1998 році. Старий будинок (Д-1-Н) було позивачем та відповідачем частково демонтовано, а частину що залишилась - переобладнано в гараж, в якому було викопану оглядову яму. Окрім того, в 1995 році було викопано підвал (Е) та побудовано поверх нього літню кухню (Б-1-Н). Рішення ж про оформлення права власності на житловий будинок по вул. Тарутіна 16 гр. [PERSON] Рогівською сільською радою було прийнято 20.01.2005р. № 5 (а.с. 112,113 т.1) На підтвердження фінансової можливості відповідача матеріально приймати участь у будівництві законним представником відповідача додано до матеріалів справи фотокопії документів із пенсійної справи відповідача відповідно до яких, за час спільного шлюбного проживання позивача та відповідача відповідач отримувала заробітну плату, а з часом пенсію, тобто мала самостійний заробіток та спроможність приймати участь у створенні із позивачем спільного сімейного бюджету (в тому числі і для потреб будівництва), про що в свою чергу підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Щодо земельної ділянки (кадастровий номер 7123187500:01:001:0010) (а.с. 20 т. 1), то підставою видачі Державного акту є рішення Рогівської сільської ради від 18 квітня 2005 року №22-5 (а.с. 117 т.1), в якому йде мова про внесення змін до площі земельної ділянки позивача [PERSON] з 0,54 га. на 0,5666 га. У вказаному рішенні не вказано про порядок набуття позивачем прав власності на земельну ділянку по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги Маньківського району, в тому числі не вказано про реалізацію права позивача на приватизацію, тому в судовому засіданні не підтверджено набуття позивачем прав на земельну ділянку шляхом приватизації, що могло б за наявності такого підтвердження гарантувати право позивача на реалізацію ним положень ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України в частині віднесення такої земельної ділянки до особистої приватної власності чоловіка набутої в період шлюбу. В матеріалах справи міститься фотокопія рішення Рогівської сільської ради від 16 березня 1994 року (а.с. 238, 239 т.1) згідно якого [PERSON] використав своє право на приватизацію та приватизував у 1994 році певну земельну ділянку (рішення сільської ради не містить інформації про адресу місця розташування такої земельної ділянки, а містить посилання лише на площу такої ділянки), однак позивачем не надано до матеріалів справи Державного акту на право власності на земельну ділянку приватизовану за рішенням сільської ради від 16 березня 1994 року та не заявлено позову про таку земельну ділянку. Суду не надано доказів того, що земельна ділянка за рішенням від 1994 року (про приватизацію) і за рішенням від 1995 року (яке вказано як підстава видачі Державного акту) є однією і тією ж земельною ділянкою. Крім того, Верховний Суд у своїй Постанові від 21 березня 2018 року (справа №686/9580/16-ц, провадження №61-3478 св 18) вказав, що відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Разом з цим Верховний Суд зазначає, що у випадку коли на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Ч. 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Ч. 4 ст.120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд вказав, що учасник спільної власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок звернувши увагу на положення ч. 1 ст. 120 ЗК України. Ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, зазначені висновки Верховного Суду та Верховного Суду України дають підстави вважати про цілісність обєктів нерухомості розміщених на земельній ділянці із такою земельною ділянко що кореспондується із положеннями ст. 183 ЦК України за приписами якої неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. І хоч будинок із надвірними спорудами та земельна ділянка в загальному розумінні ст. 179 ЦК України є окремими обєктами (речами) однак в частині повноцінної реалізації субєктами своїх прав власності на будинок (чи його частину) слід розглядати такий будинок у нерозривному взаємозвязку із земельною ділянкою на якій такий будинок розташований. Тому, з моменту спільної побудови подружжям (позивачем та відповідачем) житлового будинку, веранди, літньої кухні із підвалом, криниці, гаражу та сараю (зазначені обєкти мають статус спільної сумісної власності) земельна ділянка на якій розташовані такі обєкти (навіть за умови приватизації такої ділянки позивачем) набуває також статусу спільної сумісної власності подружжя (позивача та відповідача в даній справі). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (чинного на час укладення між позивачем і відповідачем шлюбу та в період спільного будівництва) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За приписами ст. 60 Сімейного кодексу України (чинного на даний час) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи наведене суд не може прийти до висновку про те, що житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги, Маньківського району Черкаської області та земельна ділянка кадастровий номер 7123187500:01:001:0010 належить позивачу на праві особистої приватної власності, тому в задоволені позовних вимог слід задоволити. Окрім того, позивач просить встановити факт належності йому на праві особистої приватної власності житлового будинку та земельної ділянки. Однак, позовні вимоги у редакції зазначеній позивачем перебувають у прямому протиріччі не лише з наведеними вище доказами на користь відповідача, а й суперечать договору дарування житлового будинку, де дарувальником виступав сам же позивач. При цьому, як випливає з тексту даного договору дарування житлового будинку (а.с. 54 т.1), п.6, дарувальник (позивач [PERSON]Л.) підтвердив, що відчужуване майно є спільною сумісною власністю з відповідачем [PERSON] Починаючи з грудня 2013 року власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Тарутіна, 16 в с. Роги, Маньківського району Черкаської області та земельна ділянка кадастровий номер 7123187500:01:001:0010 на якій розміщений цей будинок є донька позивача (третя особа у справі) [PERSON] на підставі договору дарування, при цьому саме позивачем не оспорюється сам договір як правочин. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно положень ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позов позивача в частині встановлення фактів належності майна на праві особистої приватної власності не підлягає до задоволення, тому і не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині стягнення судових витрат з гідно вимог ст. 141 ЦПК України Що стосується витрат на професійну правничу допомогу адвоката понесених відповідачем в особі його законного представника, слід зазначити наступне: У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити висновки про те, що: 1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Надання адвокатом [PERSON] відповідачу в особі законного представника [PERSON] адвокатських послуг при розгляді даної справи підтверджується: копією договору про надання правової допомоги від 26.09.2018, укладеного між адвокатом [PERSON] та [PERSON] в особі її законного представника [PERSON]В.(а.с. 44 т. 2), товарними чеками № 5 від 26.09.2018р. на суму 3000 грн., № 6 від 24.10.2018р. на суму 3000 грн., № 7 від 02.11.2018р. на суму 3000 грн., № 8 від 26.12.2018р. на суму 2000 грн., № 1 від 29.01.2019р. на суму 4000 грн., № 2 від 11.03.2019р. на суму 4000 грн., а всього на суму 19000 грн. (а.с. 38-43 т. 2), копією додаткової угоди від 24.10.2018р. (а.с. 45 т. 2), копією аркушів книги обліку доходів і витрат … (а.с. 46-48 т. 2), копією акту приймання - передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 11.03.2019р. (а.с. 49 - 51 т. 2), копіями витягів з ЄРАУ (а.с. 52,53 т. 2). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем в особі законного представника витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000 грн., оскільки доказів що могли б слугувати підставою до зменшення зазначених витрат сторонами суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed