Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

09.06.2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 5\~000 гривень, а також моральну шкоду у сумі 10\~000 гривень. Притягнути відповідача у відповідності до ст.. 104 КК України до кримінальної відповідальності, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування заявленого \~позову позивачка посилається на те, що вона перебувала в шлюбних стосунках з відповідачем, в період яких народилась донька [PERSON] [INFO]. Позивач посилається на те, що відповідач не належним чином сплачує присуджені аліменти, у звязку з чим утворилась заборгованість у сумі 5\~000 гривень, та через що їй була спричинена моральна шкода. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вказуючи на те, що ним сплачуються аліменти вчасно та за можливості в більшому розмірі ніж встановлено в рішенні суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 листопада 2001 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис № 919, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії І- ЖД № 127850. В період даного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про народження Серії І-ЖД № 306206, яке було видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, \~батько \~мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. \~Розірвання шлюбу між батьками, \~проживання їх \~окремо \~від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 180, ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати \~дитину \~до \~досягнення нею повноліття. За \~рішенням \~суду \~кошти \~на \~утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її \~матері, \~батька \~і \~(або) \~у твердій грошовій сумі. З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Київському відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області перебуває виконавчий лист виданий Київським районним судом м. Одеси по справі № АЕ-139 від 22.04.2003 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки в розмірі ? частини від усіх видів заробітку щомісячно. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач не в повному обсязі виконує рішення суду, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 5000 гривень, однак належних доказів в розумінні ст. 57 ЦПК України суду надано не було, більш того, до своєї позовної заяви позивач надала розрахунок заборгованості по аліментам від 24.03.2017 року, з якого вбачається станом на 01.10.2016 року заборгованість по аліментам боржника [PERSON] становить 4089 гривень. Отже, з матеріалів справи не зрозуміло, з чого виходила позивач звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 5000 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Натомість відповідач в свою чергу надав суду розрахунок заборгованості по аліментам, який був виконаний державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] від 11.09.2017 року, яким встановлено відсутність заборгованості по аліментам боржника [PERSON] станом на 12.09.2017 року. Більш того, з вищевказаного розрахунку вбачається, що на теперішній час переплата по аліментам встановить 3\~928 гривень. Відповідно до\~ст. 195 СК України\~заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. \~\~З урахуванням вимог діючого законодавства, суд вважає, що підстав для стягнення заборгованості по аліментах немає, оскільки доказів наявності заборгованості надано не було. Одночасно суд вражає за необхідне розяснити позивачу, що в разі незгоди з розрахунок заборгованості по аліментам який був виконаний державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] від 11.09.2017 року його може бути оскаржено в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Ус відповідності до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. Згідно п. 4 даної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У звязку з наведеним, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми завданої їй моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, оскільки позивачем не доведено, в чому саме полягає ця шкода та її розмір. Також не заслуговують на увагу та не підлягають задоволенню вимоги позивача про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності у відповідності до ст.. 104 КК України, оскільки вказані вимоги не відносяться до компетенції суду, оскільки відносяться до компетенції правоохоронних органів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2.\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~ Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2\~ст. 3 ЦПК України\~зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через їх недоведеність. Відповідно до вимог\~\~ст. 214 ЦПК України\~\~під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Крім того відповідно до ч.ч. 1 та 3 та ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. \~Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed