Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

02 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Відділ опіки та піклування Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування позову вказує, що 12.05.2001 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану м. Кузнецовськ. Рівненської області, актовий запис № 87. Вказує, що на час подання заяви шлюб між ними не розірвано. Вказує, що в шлюбі з відповідачем у них народились спільні діти: син [PERSON] . [INFO] та донька [PERSON] . [INFO] . Зазначає, що з відповідачем вони разом не проживаємо понад три місяці. Син є повнолітнім і проживає окремо, а донька проживає разом з нею. [PERSON] лише 5 років і вона потребує належного догляду, уваги. Фактично вона сама займаюсь вихованням доньки, вона постійно проводить з нею час, вона знає всі її потреби, займається її здоров`ям, уклала декларацію з лікарем, заводить та забирає доньку в садок та на курси іноземних мов, музичну школу. Зазначає, що вона з чоловіком не домовлялись з ким має проживати донька. Проте зважаючи на вік донечки, вважає, що якнайкраще для дитини буде проживати разом зі мною. Крім того, донька зареєстрована в належній їй квартирі. Вказує, що донька на даний час фактично перебуває на її утримання. Вона займається її вихованням та забезпечує її всім необхідним. З метою підготовки до школи [PERSON] навчається на курсах іноземних мов. В той же час відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає. Її достеменно відомо, що відповідач постійно працює і має достатній заробіток. Він має у власності квартиру та автомобіль. Відповідач аліментів нікому не платить, інших неповнолітніх дітей чи інших осіб на утриманні немає, він є здоровим, молодим, працездатним чоловіком. Натомість нашій дочці потрібно забезпечувати необхідний рівень життя: повноцінне харчування, одяг, взуття, книги, додаткові заняття та ін. Усе це потребує значних коштів і сама вона не завжди може в повній мірі цього забезпечити. У зв`язку з цим звернулася до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовільнити з підстав вказаних у позові. Крім того, позивач була допитана в судовому засіданні як свідок, на що вона пояснила, що відповідач не надає допомоги на дочку, а також говорив, що може забрати доньку та найняти для неї няню. Через ці побоявання вона і звернулась до суду. Відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] в судовому засіданні вказали, що між відповідачем та позивачем немає спору щодо визначення місця проживання дитини, а тому позовні вимоги в цій частині не визнали. Щодо стягнення аліментів відповідач вказав, що погоджується сплачувати аліменти в розмірі 2000 гривень. Представника третьої особи Подкаура О.М. в судовому засіданні підтримала поданий до суду письмовий висновок щодо визначення місця проживання дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Як встановлено статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Рівненському міськвиконкомі 22 лютого 2021 року. Згідно висновку орган опіки та піклування, комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов`язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вимоги позивача узгоджуються з положеннями ст. 180 СК України, згідно яких кожен з батьків зобов`язаний утримувати дитину до її повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішення суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 141 СК України встановлено рівність батьків щодо прав та обов"язків по відношенню до дитини. Згідно ст. 182 СК України вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що стягнення аліментів в розмірі 2500 гривень, відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав позивачки як отримувача і прав відповідача як платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд виходить з фактичних обставин справи та враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою, та те, що частково визнав позовні вимоги. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved