Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

[PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (позивач) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-банк» (відповідач-1), Державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Сороки Валерія Миколайовича (відповідач -2) про скасування запису про державну реєстрацію права власності, в якому просили суд скасувати запис про право власності №29305428 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесеного державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Сорокою В.М. на підставі рішення про державну реєстрацію права власності з індексним №44460360 від 06.12.2018 р. щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним №1714200780000. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 15.02.2008 р. між позивачем та АБ «Укргазбанк» було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №41.06-13/1-48, за яким позивачу надано кредитний ліміт в сумі 183000,00 дол.США з кінцевим терміном погашення кредиту - до 14.02.2023 р. 09.04.2009 р. та 19.08.2010 р. між позивачем та відповідачем -1 були укладені додаткові угоди №2, 3, 4 до договору від 15.02.2008 р., за якими встановлено кредит лімітування в розмірі 170784,74 дол. США з кінцевим терміном погашення кредиту - до 14.02.2028 р. 15.02.2008 в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №41.06-13/1-48 від 15.02.2008 р. між позивачем та відповідачем -1 укладено договір іпотеки №41.06-13/2-48, за умовами якого в іпотеку відповідачу -1 було передано квартиру [ADDRESS] загальною площею 66,70 кв.м 04.12.2018 р. в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на зазначену квартиру зареєстроване відповідачем -2 на АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач -1. Позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] використовується як місце її постійного проживання та дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тому не може бути примусового стягнута без її згоди шляхом перереєстрації права власності на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, позивач зазначає, що вартість майна не визначена, оцінка майна не проводилась, і позивач не отримувала від відповідача-1 письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання. Вважає, що у відповідача -2 були підстави для відмови у проведення державної реєстрації квартири за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач -1. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, як власника квартири, позивач звернулась до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 1 заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених відповідачів. Ухвалою суду від 30.01.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. (а.с. 77) Ухвалою суду від 25.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. (а.с. 99) Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, що з`явились, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.02.2008 р. між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії №41.06-13/1-48, за яким позивачу надано кредитний ліміт в сумі 183000,00 дол.США, строком до 14.02.2023 р. (а.с. 18-26) Додатковою угодою №2 від 09.04.2009 р. до договору від 15.02.2008 р. змінено графік встановлення/зниження максимального ліміту. (а.с. 30-31) Додатковою угодою №3 від 09.04.2009 р. до договору від 15.02.2008 р. встановлено кредит лімітування в розмірі 170784,74 дол. США, строком до 14.02.2023 р. (а.с. 33) Додатковою угодою №4 від 19.08.2010 р. до договору від 15.02.2008 р. сторони визначили, що залишок заборгованості за кредитом складає 170764,74 дол. США, за нарахованими процентами - 28750,92 дол. США. Крім того, встановлено новий кінцевий термін повернення заборгованості - до 14.02.2023 р. (а.с. 34-36) 15.02.2008 р. в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №41.06-13/1-48 від 15.02.2008 р. між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №41.06-13/2-48, за умовами якого в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» було передано квартиру [ADDRESS] ,загальною площею 66,80 кв.м(41-44). Копія договору від 19.08.2009 р. про внесення змін до договору іпотеки №41.06-13/2-48 від 15.02.2008 р. - на а.с. 45. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.01.2020 р. правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк». (а.с. 50-56) З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 04.12.2018 р. за відповідачем 1 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] ,загальною площею 66,80 кв.м, на підставі повідомлення про стягнення на предмет іпотеки №13.3-96-6920, виданого ПАТ «Укрсоцбанк» 18.07.2018 р., повідомлення про стягнення на предмет іпотеки №13.3-02/396, виданого ПАТ «Укрсоцбанк» 15.05.2018 р., договору іпотеки №41.06-13/2-48 від 15.02.2008 р., передавального акту від 15.10.2019 р. (а.с. 15-17) Ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). П. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до пункту 4.5.3 договору іпотеки від 15.02.2008 р., укладеного між позивачем та АКБСР «Укрсоцбанк», іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» [PERSON] не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а тому у відповідача -1, як нового кредитора (іпотекодержателя), виникло право вимагати повернення кредиту та сплати інших передбачених договором платежів, у тому числі і звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом переходу права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі пункту 4.5.3 Договору іпотеки від 15.02.2008 р., укладеного між позивачем та банком. Отже, стягнення на предмет іпотеки відбулося у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні Договору іпотеки від 15.02.2008 р.. Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Позивач зазначав, що у відповідності до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті», на квартиру [ADDRESS] не може бути звернене стягнення. Так, 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без зголи власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України від 02.10.1992 року «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України від 05.06.2003 року «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19) зазначено, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Крім того, згідно із пунктом 4 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Відтак, оскільки ані Акціонерне товариство «Альфа-банк», ані Державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Сорока В.М. не є органами чи посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки, вони не вживали заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень, то відносини, що склалися між ними та позивачем, які є предметом розгляду в межах даної справи, не регулюються Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 645/5280/16-ц було висловлено правову позицію, згідно якої оскільки при підписанні іпотечного договору іпотекодавець надав згоду на звернення стягнення в позасудовому порядку, то Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до цих правовідносин не підлягає застосуванню. Крім того, слід зазначити, що позивачем не надано жодного доказу, який би в даному випадку підтверджував наявність умов, необхідних для застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зокрема, позивачем не доведено відсутність в нього іншого житла, оскільки витягу по наявному нерухомому майну, що у власності позивача, матеріали справи не містять. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18) зазначено, що позивачами не надано жодних доказів, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження відсутності в них іншого нерухомого житлового майна. Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відповідність предмета іпотеки у вигляді спірної квартири вимогам статті першої Закону України № 1304-VII та необхідність його застосування у спірних правовідносинах є передчасними Також, суд не приймає до уваги посилання позивача про неотримання нею вимоги банку у тридцятиденний термін, оскільки таке повідомлення було винесено банком 18.07.2018 р., а право власності зареєстровано 04.12.2018 р. (а.с. 19), тобто поза межами тридцятиденного строку з часу винесення повідомлення . Слід зазначити, що статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Пунктом 9 Порядку передбачено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Пункт 12 вказаного Порядку визначає обов`язкові дії державного реєстратора після отримання ним відповідної заяви про реєстрацію речових прав та їх обтяжень та письмових документів, а саме: розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Крім того, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають державній реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. 2. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Тобто, прийняття рішення про державну реєстрацію прав є виключно дискреційним повноваження державного реєстратора, яке ним виконується на підставі документів, поданих йому заявником. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц, повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. Отже, державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції. Відтак, неотримання позивачем оцінки предмета іпотеки від банку жодним чином не вказує на її відсутність, а її наявність в пакеті документів, що подаються до державного реєстратора для реєстрації права власності, вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не містять. Зокрема, підстав для відмови у реєстрації у такому випадку вимогами ч.1, 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18). З огляду на доводи позивача належним способам захисту прав у спірних правовідносинах є скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а не скасування запису про проведену державну реєстрацію, оскільки оспорюваний запис був винесений на підставі рішення реєстратора, законність якого у цій справі не оспорюється. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру правопорушення, та не забезпечить поновлення порушеного права. Зважаючи на не встановлення судом обставин порушення вимог з боку реєстратора законодавства про реєстрацію права власності, підстав для скасування запису про таку реєстрацію за банком немає. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд не вбачає порушень в діях реєстратора при реєстрації права власності за банком, тому у задоволенні позову слід відмовити. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed