Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 29 грудня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача громадського формування з охорони громадського порядку «Екологічний патруль» про стягнення заробітної плати та компенсації, позовні вимоги не змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що з 13 жовтня 2017 року відповідно до трудової угоди працював в ГФзОГП «Екологічний патруль», угода не переукладалася, але по її закінченні відповідач з ним не розрахувався: не провів повний розрахунок не була виплачена зарплата, наявна затримка в розрахунку. Позивач звернувся до відповідача з питанням виплати йому вказаних сум, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що він в них не працював і повний розрахунок з ним по зарплатам і компенсаціям проводити вони не повинні. Позивач вважає вказане не законим, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата належних сум повинна бути, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Утворилася заборгованість, на звернення позивача відповідач не звертає уваги, що порушує права позивача; позивач поніс втрати. Просив стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі вказану ним суму заробітку і грошових коштів компенсації, задовольнивши позов в повному обсязі. В судове засідання не з`явився, про причини неявки в судове засідання суду не повідомив, отже вони судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що відкладення слухання справи через неявку позивача не перешкоджає розгляду справи). На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів неявки позивача, оскільки таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121\~ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без явки позивача, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Представник відповідача ГФзОГП «Екологічний патруль» надали відзив і пояснення на позов, заперечували проти задоволення цього позову, оскільки позивачем не надано доказів його роботи у них, він в них не працював і не оформлявся, діяли і діють в межах закону і наданих повноважень. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, не заперечував проти розгляду справи за їх відсутності. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує позивач, з 13 жовтня 2017 року відповідно до трудової угоди він працював в ГФзОГП «Екологічний патруль», угода не переукладалася, але по її закінченні відповідач з ним не розрахувався: не провів повний розрахунок не була виплачена зарплата, наявна затримка в розрахунку. Позивач звернувся до відповідача з питанням виплати йому вказаних сум, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що він в них не працював і повний розрахунок з ним по зарплатам і компенсаціям проводити вони не повинні. Позивач вважає вказане не законим, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата належних сум повинна бути, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Судом з`ясовано, що на установчих зборах ГФзОГП «Екологічний патруль» від 13 жовтня 2017 року, відповідно до протоколу № 3 від 13 жовтня 2017 року на порядку денному було поставлено питання: щодо затвердження юристом Кіселя Юрія Івановича та затвердження рішення про наказ про прийняття на роботу [PERSON] ; відповідно до вищезазначеного протоколу: рішення не прийнято, оскільки всі проголосували проти. Позивач навіть не написав заяву на прийняття на роботу, було лише підписано трудовий договір для винесення на установчі збори та голосуванням прийняти рішення. Оскільки на Установчих зборах проголосували проти рішення про наказ прийняття на роботу, то він не був оформлений. Окрім того, позивач навіть не надав жодних документів, та навіть трудову книжку, як того вимагає законодавство. Відповідно до п. 1.5 трудового договору «Працівник, зобов`язується виконувати особисто доручену йому роботу в межах посадових обов`язків...». Не було складено посадові інструкції для позивача. Не було укладено повідомлення про прийняття на роботу, наказу про прийняття на роботу, оскільки не було проголосовано засновниками Громадського формування з охорони громадського порядку «Екологічний патруль». Позивач вважає, що він був працевлаштований до відповідача, а отже повинен бути і розрахунок, чого зроблено не було, що є, на його думку, не законим, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата належних сум повинна бути, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. В добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і він вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно на установчих зборах ГФзОГП «Екологічний патруль» від 13 жовтня 2017 року, відповідно до протоколу № 3 від 13 жовтня 2017 року на порядку денному було поставлено питання: щодо затвердження юристом Кіселя Юрія Івановича та затвердження рішення про наказ про прийняття на роботу [PERSON] ; відповідно до вищезазначеного протоколу: рішення не прийнято, оскільки всі проголосували проти. Позивач навіть не написав заяву на прийняття на роботу, було лише підписано трудовий договір для винесення на установчі збори та голосуванням прийняти рішення. Відповідно до ст. 24 КЗпП України «При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.» Оскільки на Установчих зборах проголосували проти рішення про наказ прийняття на роботу, то він не був оформлений. Окрім того, позивач навіть не надав жодних документів, та навіть трудову книжку, як того вимагає законодавство. Відповідно до п. 1.5 трудового договору «Працівник, зобов`язується виконувати особисто доручену йому роботу в межах посадових обов`язків...». Не було складено посадові інструкції для позивача. Відповідно до ч. З ст. 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом або розпорядженням працедавця, і повідомлення органів ДФС про прийняття працівника на роботу в порядку, визначеному КМУ. Не було укладено повідомлення про прийняття на роботу, наказу про прийняття на роботу, оскільки не було проголосовано засновниками Громадського формування з охорони громадського порядку «Екологічний патруль». Позивач вважає, що він був працевлаштований до відповідача, а отже повинен бути і розрахунок, чого зроблено не було, що є, на його думку, не законим. Позивачем надана суду копія трудового договору від 13 жовтня 2017 року, укладеного між позивачем [PERSON] і Громадським формуванням з охорони громадського порядку «Екологічний патруль» в особі керівника Лампіки Т.І.. Згідно із п. 1.2. договору, його предметом є трудові відносини в межах визначених цим договором посадових обов`язків між працівником і роботодавцем, які з боку останньої реалізуються роботодавцем. Згідно із п. 1.3. трудовий договір - є угодою, відповідно до якої працівник, зобов`язується виконувати роботу в межах посадових обов`язків або за письмовим наказом роботодавця в разі поширення меж посадових обов`язків, шо визначені з цьому договорі з підляганням внутрішнім розпорядчим документам роботодавцем, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати матеріальні та організаційні умови прані, необхідні для виконання посадових обов`язків працівником та внутрішніх розпорядчих документів роботодавцем. У п. 1.5. договору указано, що працівник, зобов`язується виконувати особисто доручену йому роботу в межах посадових обов`язків, а саме надавати юридичні консультації га здійснювати представництво роботодавця в судових установах України, правоохоронних органах прокуратурі та державних установах України тощо. Згідно із п. 1.6. працівник приймається на посаду консультанта з юридичних питань. У п. 1.7 договору вказано, що він набуває чинності з 13 жовтня 2017 року на підставі наказу роботодавця та діє до 13 жовтня 2030 року. Як стверджує\~відповідач - ГФОГП «Екологічний патруль», відповідач ніколи не працював у ГФОГП «Екологічний патруль», адже роботодавець не видавав наказу про прийняття на роботу, а позивач не надавав трудової книжки, тому й заробітна плата йому не нараховувалася і не виплачувалася. Відповідних документів у розпорядженні відповідача немає. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, згідно з положеннями ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про прийняття працівника на роботу. Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 540/4109/18. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 24 грудня 2019 року у справі № 823/1167/16, від 05 лютого 2020 року у справі № 620/3913/18, від 06 лютого 2020 року у справі № 0840/3690/18, від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18. З аналізу ч. 1 ст. 21 КЗпП України вбачається, що предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема, статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України). Згідно зі ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Виходячи з вимог ст. 24, 29, 48 КЗпП України належним доказом того, що працівник перебував у фактичних трудових відносинах є не лише трудовий договір, а й наказ, розпорядження власника підприємства чи уповноваженого ним органу про прийняття на роботу, докази наявності і ознайомлення працівника з його посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також записи у трудовій книжці. Такі докази відповідач не надав. Ставлячи перед судом питання про наявність нарахованої і виплаченої заробітної плати, позивача не надав жодних доказів того, що він взагалі коли-небудь її отримував від ГФзОГП «Зелений патруль», а не іншу винагороду. Окрім того, позивач вказує, що заробітна плата сплачувалася відповідачем, але за рахунок Дніпропетровської обласної організації партії Зелених України, що взагалі суперечить засадам оплати праці саме роботодавцем, а не іншою особою. При цьому, відповідач, який ознайомлювався із клопотаннями позивача про витребування доказів (довідки про заробітну плату, штатного розкладу), категорично заперечував як факт перебування позивача у трудових відносинах з ГФзОГП «Екологічний патруль» так і факт виплати заробітної плати. Статтею 40 КЗпП України передбачені підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Позивач вказує, що його незаконно звільнено з особистих мотивів чи у зв`язку із тим, що він повідомляв про корупцію (був викривачем корупції). Однак, таких підстав «звільнення працівника роботодавцем з особистих мотивів» або «у зв`язку із повідомленням про корупцію» ст. 40 КЗпП України не містить. Жодних доказів свого звільнення як з указаних мотивів, так і з інших підстав - позивач не надав. При цьому, матеріали справи не містить доказів того, що позивач звертався до правоохоронних органів із відповідними заявами як викривач корупції, а також про заволодіння його трудовою книжкою, учинення службового підроблення, ухилення від сплати податків, й інші обставини, на які він повивалюється у позові. Крім того, стосовно доводів позивача про те, що він перебував із ГФОГП «Зелений патруль» саме у трудових відносинах, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини регулюються законодавством про працю. Такі відносини мають відрізнятися, зокрема, від цивільно-правових відносин, адміністративних. Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо. Наведене додатково підтверджує, що доказами перебування у саме трудових відносинах є наявність ознак, які їм притаманні - наказ про прийняття на роботу, зарахування до штату на посаду, що відповідає кваліфікації працівника, наявність посадової інструкції, ознайомлення і підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, наявність гарантованої заробітної плати та інших виплат. Відтак, та обставина, що позивач виконував для відповідача роботу юрисконсульта не є доказом того, що він перебував саме у трудових відносинах. Довіреність від імені юридичної особи, яка видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, у відповідності до вимог ст. 62 ЦПК України є документом, що підтверджують повноваження представника, а не доказом перебування особи, якій видана довіреність у трудових відносинах із юридичною особою. Однак, довіреність є лише документом, що підтверджують повноваження представника, а не доказом перебування особи у трудових відносинах. Отже, довіреності, які позивачеві видавалися на представництво інтересів у судах, не є належним і допустимим доказом перебування позивача саме у трудових відносинах із відповідачем. Вимоги позивача про стягнення з ГФзОГП «Екологічний патруль» заробітної плати до моменту постановлення судового рішення позивачем жодними доказами не доведені. Судом встановлено, що [PERSON] звертався до суду з позовом до Громадського формування з охорони громадського порядку «Екологічний патруль», Дніпропетровської обласної організації партії Зелених України, керівника Дніпропетровської обласної організації партії Зелених України Лампіки Тетяни Вікторівни (третя особа Головне управління державної податкової служби у Дніпропетровській області) про визнання фактів роботи, невиплати заробітної плати, грубого порушення законодавства про працю і угоди про працю, службового підроблення, викрадення трудової книжки, ухилення від сплати податків, зборів, стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою, поновлення на роботі, зобов`язання поновити трудову книжку, визнання протиправними дій. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Це рішення позивачем не оскаржено і вона набрало законної сили. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, рішенням від 04 січня 2021 року встановлено і доведено та не потребує доказування те, що позивач [PERSON] у відповідача не працював, в передбаченому законом порядку не був оформлений на роботу, в трудових відносинах з ГФзОГП «Екологічний патруль» не перебував. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29 червня 2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав нате, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Отже, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3- рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути віднесені за рахунок держави. Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - «Від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин». Враховуючи, що даний спір стосується трудових відносин, позивач звільняється від сплати судового збору. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ГФ з охорони громадського порядку «Екологічний патруль» про стягнення заробітної плати та компенсації відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed