Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

У березні 2019 року до Святошинського районного суду м.Києва звернувся адвокат Кучевський К.І., який здійснює представництво інтересів [PERSON] з позовом до АТ «Альфа-Банк», Державного реєстратора Макарова О.В. Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» м. Київ про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав власності. Позов мотивує тим, що 24 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ«Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 44.29-48-520/1, згідно якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 140 755, 00 доларів США. В рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ«Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П., 24 квітня 2008 року за реєстровим № 4078, згідно якого [PERSON] передала ПАТ«Укрсоцбанк» в іпотеку квартиру, загальною площею 95, 61 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 19 березня 2019 року [PERSON] стало відомо, що 12 листопада 2018 року державним реєстратором Макаровим О.В. Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» м. Київ проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ«Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну- реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43995268 від 12.11.2018р. Позивач вважає, що державна реєстрація проведена всупереч вимогам законодавства України та під час дії, встановленого Законом України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторію на примусове відчуження предмета іпотеки, у зв`язку з чим звертається до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 22.03.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 21.01.2020 року залучено до участі у справі правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ЄДРПОУ: 00039019 (місце знаходження: 03150, м. Київ, вул Ковпака, 29), - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ЄДРПОУ: 23494714, МФО 300346, (місце знаходження: 03150, Україна, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100). У судове засідання 1.01.2020 року позивач, представник позивача не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином про причини не явки суд не повідомили (а.с.137, 139-140). В судовому засіданні представник відповідача - 1 проти позову заперечив, вказав, що скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у скасуванні відповідних записів, а тому підстави для визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора, відсутні. Через канцелярію Святошинського районного суду м.Києва надіслав відзив у якому просить у задоволенні позову відмовити (а.с.126-130). У судове засідання представник відповідача - 2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про причини не явки суд не повідомив. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. А тому, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, така не явка не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про обставини та взаємовідносини сторін, а будь-яких клопотань зі сторони позивача не надходило, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Заслухавши пояснення представника АТ «альфа Банк», вивчивши матеріали справи та надані докази, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ«Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 44.29-48-520/1, згідно якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 140 755, 00 доларів США (а.с.7-13). В рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ«Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П., 24 квітня 2008 року за реєстровим № 4078, згідно якого [PERSON] передала ПАТ«Укрсоцбанк» в іпотеку квартиру, загальною площею 95, 61 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-17). 12 листопада 2018 року державним реєстратором Макаровим О.В. Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» м. Київ проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ«Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну- реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43995268 від 12.11.2018р. Процедура скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на даний час регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У зв`язку з неналежним виконання умов кредитного договору станом на 10.04.2018 р. за [PERSON] утворилася заборгованість у розмірі 573 443,84 дол. США. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до пункту 2.4.3., 4.1. Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Зокрема, у пункті 4.5.3. Іпотечного договору зазначено, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі- продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Так, ПАТ «Укрсоцбанк» надіслало іпотекодавцю повідомлення-вимогу від 10.04.2018 р. про обов`язок сплатити заборгованість за кредитним договором, та попереджено, що у разі невиконання вимоги протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для віхмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якшо договором не передбачено іншого порядку. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-1851цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-38цс18. Посилання позивача, на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-18 як на підставу у задоволенню позову не відповідають дійсності оскільки, законодавець застосовує мораторій лише на примусове стягнення нерухомого житлового майна, в той час, як застереження в іпотечному договорі (п. 4.5. Договору іпотеки), передбачає передачу іпотекодержателю права власності в добровільному порядку, адже сторони узгодили такі умови договору. Отже, рішення Державного реєстратора філії Комунального підприємства Главанської сільської ради «АБСОЛЮТ» у м. Києві Хмельницького С.Ю. про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, є правомірним оскільки воно прийнято з наданням заявником ПАТ «Укрсоцбанк» всіх документів, передбачених порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та у відповідності до ЗУ «Про іпотеку». За таких обставин, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявленого позивачем, позову, оскільки викладені в ньому обставини не знайшли свого підтвердження під час слухання справи, а тому позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed