Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В позовній заяві позивач вказує, що з 1981 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 26.08.2006 року. Під час перебування у шлюбі, подружжям був збудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Молодіжна, 1, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області, в якому після розірвання шлюбу залишилася проживати відповідач. Позивач є власником житлового будинку №1 по вул. Молодіжна, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області, загальною площею 109,3 кв.м, житловою площею 58,5 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року серії САВ №002419 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року №17679477, виданим Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації. У Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року серія САВ №002419, виданого виконавчим комітетом Шаліївської сільської ради на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Молодіжна, 1, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області зазначено імя власника «Мельсик», що не збігається з імям позивача, зазначеним у паспорті громадянина України, - «Мельсік». [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 12.06.1992 року по даний час, але кілька років проживав окремо в іншому місці. З 2012 року позивач має намір повернутися проживати до житлового будинку №1 по вул.Молодіжна, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області, але відповідач [PERSON] відмовляє йому, вчиняє сварки, а тому він залишив спірний будинок, винаймав квартиру. У звязку з хворобою та скрутним матеріальним становищем, позивач не має можливості орендувати житло, тому вирішив повернутися проживати до свого будинку. З урахуванням наведеного і поданої до початку розгляду судом справи по суті письмової заяви про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, позивач просив встановити факт належності йому свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року серії САВ №002419, виданого виконавчим комітетом Шаліївської сільської ради, - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Молодіжна, 1, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області, на імя [PERSON], та вселити його у житловий будинок № 1 по вул. Молодіжна, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області. Представник позивача в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи в його відсутності, позов підтримує. Відповідач, представник відповідача у судове засідання не зявилися, подали до суду письмові заперечення щодо позову, посилаючись на те, що при розлученні було досягнуто згоди про добровільний поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: їй із дітьми залишається спірний будинок, а позивачеві окрема земельна ділянка під забудову в Шаліївка, а тому просять в позові відмовити. Третя особа в судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи в її відсутності, позов визнає, заперечень немає. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивач з 1981 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 26.08.2006 року (а.с.5). Під час перебування у шлюбі, подружжям був збудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Молодіжна, 1, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області, в якому після розірвання шлюбу залишилася проживати відповідач. Позивач є власником житлового будинку №1 по вул. Молодіжна, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області, загальною площею 109,3 кв.м, житловою площею 58,5 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року серії САВ №002419 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року №17679477, виданим Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.6,7,9,12-16). У Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року серія САВ №002419, виданого виконавчим комітетом Шаліївської сільської ради на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Молодіжна, 1, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області зазначено імя власника «Мельсик», що не збігається з імям позивача, зазначеним у паспорті громадянина України, - «Мельсік» (а.с.3,6). [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 12.06.1992 року по даний час, але кілька років проживав окремо в іншому місці (а.с.3). З 2012 року позивач має намір повернутися проживати до житлового будинку №1 по вул. Молодіжна, с. Шаліївка, Сквирського району, Київської області, але відповідач [PERSON] відмовляє йому, вчиняє сварки, а тому він залишив спірний будинок, винаймав квартиру. У звязку з хворобою та скрутним матеріальним становищем, позивач не має можливості орендувати житло, тому вирішив повернутися проживати до свого будинку (а.с.8,10,11,53-64). Відповідно до\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року\~№ 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.316 ЦПК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1,3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина перша статті 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони\~мають\~право\~займати, визначається його власником. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст.155 ЖК УРСР власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст. 57-60 ЦПК України. Поряд з цим відповідач не довела обставин, які підтверджують, що при розлученні сторонами досягнуто згоди про добровільний поділ спільного сумісного майна подружжя. За ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд зазначає, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, відповідно до засад змагальності сторін за ст.10 ЦПК України.

Outcome: approved