Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача - визнання недійсним договору фінансового лізингу з моменту його укладення, стягнення сплачених грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. В позові позивач вказує, що 12.09.2015 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА») було укладено договір №002382 фінансового лізингу, предметом якого був автомобіль «Тоуоtа Согоllа» вартістю 15 575,67 євро (еквівалент 417 428,00 грн.). Також до вказаного договору позивачем було підписано Додаток 1 «Графік сплати авансового внеску» і Додаток 2 «Специфікація». На виконання умов вказаного договору позивачем було сплачено на користь ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» 100 000,00 грн., в т.ч. 100 000,00 грн. авансового платежу. В позові вказано, що відповідач не тільки обманним шляхом запропонував позивачу підписати вкрай невигідний для позивача, споживача, Договір, але й Додатки 1 і 2 позивачем також було підписано обманим шляхом, оскільки позивач за заявою від 12.09.2015 р. до вказаного договору планував придбання вказаного автомобіля «Тоуotа Согоllа» по ціні 208\~714,00 грн., а не за ціною 417 428,00 грн., в той же час Додаток 3 «Графік покриття витрат та виплат лізингових платежів» - не було позивачем укладено і підписано. Оскільки позивача така вартість автомобіля «Тоуоtа Согоllа» не влаштовувала, він безпосередньо звернувся до працівника відповідача - [PERSON] (офіс відповідача на вул. Васильківській) із пропозицією щодо заміни автомобіля, який буде предметом лізингу на більш дешевший «Сhevrolete Аveо», і вимогою щодо зарахування вже сплачено авансового платежу у розмірі 100 000,00 грн. у вказану вартість іншого автомобіля «Сhevrolete Аveо». Однак працівник відповідача - [PERSON], категорично відмовилась переукласти Договір (вносити до нього зміни), мотивуючи тим, що позивачу потрібно тільки переписати заяву, що викликало здивування і занепокоєння у позивача, оскільки у Договорі був передбачений зовсім інший автомобіль, а також наполягала на внесенні доплати, погрожуючи взагалі непередати будь-який автомобіль йому у користування. Враховуючи вищевказане, і розуміючи, що така позиція відповідача, який скористався необізнаністю, правовою неграмотністю та швидкістю, з якою позивача фактично було примушено підписати Договір і відповідні Додатки, спрямована на виконання зі сторонни позивача вкрай невигідних положень Договору, 24.09.2015 року, - позивач вимушений був звернутися до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізингу у зв'язку із допущеним обманом - значним перебільшенням вартості предмету лізингу (автомобіля), та повернення позивачу всіх сплачених ним грошових коштів відповідно до п. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг». Однак, відповідач до цього часу не надав позивачу відповідь на його заяву, та не повернув останньому сплачені ним грошові кошти, що змушує позивача звернутись за судовим захистом із даним позовом. Позивач вважає, що підписаний ним Договір фінансового лізингу із Додатками 1 і 2 не відповідає вимогам чинного законодавства України, є несправедливим і недобросовісним, ставить його у скрутне становище та грубо порушує його права і законні інтереси як споживача, а тому належним і повним способом захисту порушених прав і законних інтересів, як споживача - є визнання Договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача вже сплачених позивачем грошових коштів у вигляді авансового платежу, а також стягнення спричиненої моральної шкоди. Позивач та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити, визнати недійсним з моменту укладення договір №002382 фінансового лізингу, укладений 12.09.2015 р. між позивачем -[PERSON] та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА»; стягнути з ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА грошові кошти в сумі 100\~000,.00 грн., сплачених позивачем як авансовий платіж за договором №002382 фінансового лізингу від 12.09.2015 року; стягнути з ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» спричинену позивачу моральну шкоду у розмірі 5 000.00 грн.; в порядку ч. 3 ст. 79 і ст. 84 ЦПК України стягнути у повному обсязі з відповідача - ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» сплачені судові витрати. Представник відповідача ТОВ «Євролізинг Україна», будучи належним чином, відповідно до вимог чинного ЦПК України, повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, в судове засідання не зявився. Попередньо через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача При цьому раніше на адресу суду відповідач подав заперечення на позов, в якому вказано, що вони позов не визнають і просять суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі у зв»язку з тим, що позов є безпідставним та необґрунтованим і таким, що не підкріплений жодним належним і допустимим доказом. В запереченні вказано, що позов ґрунтується виключно на припущеннях позивача, який належним чином не ознайомився з нормами чинного законодавства України, якими безпосередньо врегульована діяльність відповідача. Згідно з положеннями ст.ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Беручи до уваги процесуальну позицію позивача по справі, позицію відповідача, яка викладена в письмовому запереченні на позов, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.09.2015 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено договір №002382 фінансового лізингу, предметом якого був автомобіль «Тоуоtа Согоllа», вартістю 15 575,67 євро (еквівалент 417 428,00 грн.) (а/c/ 8-13). Відповідно до умов укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором (п.1.3). Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4, статті 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі та за заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути замінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу. Умова такої зміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору. Даний договір підписаний позивачем та представником відповідача, діючого на підставі довіреності, як вказано в договорі. Додатками до договору є Додаток 1 «Графік сплати авансового внеску» і Додаток 2 «Специфікація» (а.с. 29-30). На виконання умов вказаного договору [PERSON] було сплачено на користь ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» 100 000,00 грн., в т.ч. 100 000,00 грн. авансового платежу, про що свідчить квитанція про здійснення касової операції /а.с.32/. Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст.. 2 Закону України « Про фінансовий лізинг « - відносини, що виникають у зв»зку з договором фінансового лізингу , регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду ), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов»язкового нотаріального посвідчення такого договору. При цьому згідно з положеннями ст. 6 Закону України « Про фінансовий лізинг «- договір лізингу має бути укладений в письмовій формі . Істотними умовами договору лізингу є : предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки відповідні правовідносини врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про фінансовий лізинг» і відповідно параграфом 6 глави 58 ЦК України, то нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу не є обов»язковим. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з положеннями ч.1 ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення , в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка передбачає загальне правило про укладення договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач [PERSON] в обгрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідач ТОВ «Євролізинг Україна» нав'язує йому такі умови одержання послуг, які для нього є вкрай невигідні. Проте позивач не довів, які саме умови договору є несправедливими; на підставі яких ознак умови договору є несправедливими. Тобто в даному випадку позивачем належним чином не обґрунтовано в чому саме полягає порушення принципу добросовісності, який в даному випадку дисбаланс прав та обовязків та в чому саме він полягає, а також якої саме шкоди позивачу, як споживачу завдають ті чи інші умови договору. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання ним кожної сторінки самого договору, у зв'язку з чим з цих обставин вбачається, що сторонами договору було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Крім того, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз»яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно ст. 203 ЦК України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам судочинства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення / частина перша статті 229 цього Кодексу /, такий правочин визнається судом недійсним . Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Однак в матеріалах справи відсутні докази і позивач таких в судовому засіданні не надав, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «Євролізинг Україна» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними. Позивач в судовому засіданні вказав, що він вільно сплатив за організацію та оформлення даного Договору, що саме він особисто підписав відповідний договір і лише після укладання договору передумав виконувати цей договір, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує його права і є для нього вкрай невигідним. Відповідно до ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів відбувається в порядку встановленому договором, а лізингові платежі в тому числі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу. ТОВ «Євролізинг Україна» внесена до реєстру осіб, яка має право надавати послуги з фінансового лізингу та отримало довідку про взяття на облік юридичної особи серії ФЛ № 541, дата видачі довідки 23.09.2014 року (а.с.55). За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та враховуючи те, що за результатами розгляду справи позивачем не доведено несправедливість умов спірного договору, не надано доказів про порушення з боку відповідача принципу добросовісності, який утворив дисбаланс договірних прав і обов'язків та не знайшло свого підтвердження факт введення ТОВ «Євролізинг Україна» позивача в оману, суд вважає, що даний договір відповідає вимогам ст. ст. 627, 628 ЦК України й ознак його недійсності судом не вбачається, що і дає підстави для відмови в задоволенні позову в повному обсязі, в т.ч. в частині стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача, моральної шкоди та судових витрат.

Outcome: dismissed