Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

У грудня 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила суд визнати недійсним Кредитний договір №500384365 від 20.06.2013 року, укладений між позивачем та відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.06.2013 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №500384365. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушено її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». Працівники банку з умовами кредитування належним чином позивача не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого її було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона не читаючи із-за дрібного шрифту підписала. Будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією, якою умови кредитного договору були б роз'яснені позивачу, позивач не отримувала, в усній формі ця інформація не доводилася, підпис позивача про отримання такої інформації відсутній. Позивач вважає, що пункт 4 кредитного договору прямо суперечить нормам встановленим ч.1 ст. 61 Конституції України, щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов'язання. Фактично за одне правопорушення, а саме: прострочення платежу, позивач повинна двічі платити штраф, в залежності від суми кредиту. Крім того, позивач вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого зокрема пунктом 6 кредитного договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. б Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року № 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт 6 кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним. Крім того, позивач вважає незаконним встановлення п.2.8.1. у кредитному договорі оплати щомісячної комісії за управління Кредитом, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначається, що позивача, перед укладанням кредитного договору, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту, що включає в себе комісійні винагороди за надання виписок/управління кредитом. Позивач знав про вищевказані договірні умови і свідомо погоджувався з ними, був ознайомлений як з умовами кредитування в повному обсязі, так і з сукупною вартістю кредиту, що включає в себе комісійні винагороди за надання виписок/ управління кредитом. Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, встановлених законом, не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним із способі реалізації права на захист своїх прав та інтересів. Окрім того, представник відповідача вказав на пропущення позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав, а тому, просив застосувати строк позовної давності. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У судове засіданні позивач не з'явилася, в позовній заяві міститься її прохання про розгляд справи без участі позивача та її представника. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у відзиві підстав. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомленої позивача. Ухвалою суду від 26.01.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 09.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 20.06.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №500384365 (далі - Кредитни договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 27 700,00 грн., фіксована процентна ставка - 14,99% річних, дата остаточного повернення кредиту - 21.06.2016 року (а.с. 10). П. 1 Договору передбачено, що цей договір складається з двох розділів, Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього договору. Пунктом 5 договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону «Про захист прав споживачів» та нормативними актами НБУ, які йому роз'ясненні, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату укладання; що він в письмовій формі ознайомлений з загальними умовами кредитування осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №2129 від 17 липня 2012 року, які оприлюднені на інтернет-сторінці банку за електронною адресою: www.alfabank.com.ua та які йому роз'ясненні, зрозумілі та з якими він цілком згодний. Відповідно до п. 7 договору, договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання сторонами Розділу №1 цього договору та скріплення печаткою банку. Інші аркуші не потребують додаткового (окремого) проставляння підписів сторін. Цей договір складено українською в двох примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу по одному для кожної із Сторін. Вказаний договір підписаний позивачем. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «Альфа-Банк» надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз'яснено її інформацію про кредитування, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте, підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Посилання позивача на те, що їй не було роз'яснено умов кредитування та не надано інформації про надання споживчого кредитну не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки, позивач підписала Кредитний договір, а отже погодилася з його умовами, де чітко визначені зобов'язання сторін. Як встановлено п. 2.8.1 Кредитного договору, Комісійна винагорода за управління Кредитом -1.68%; за період з 1-го місяця користування Кредитом по 36-й місяць користування Кредитом -1.68% від суми Кредиту. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В той же час, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З врахуванням того, що позивач просить визнати Кредитний договір недійсним в цілому, а відтак, з врахуванням ст. 217 ЦК України та ст. 13 ЦПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог, а недійсність одного пункту договору не може слугувати підставою для визнання його недійсним в цілому. П. 4 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та або сплати процентів за користування ним та або комісій, якщо сплата комісій передбачена Розділом №1 цього Договору та або інших платежів за Договором сплатити Банку штраф у розмірі - якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі до 20 000.00 гривень - 150.00 гривень за перший прострочений платіж, та 350.00 гривень за кожний наступний прострочений поспіль платіж; - якщо сума кредиту від 20000.01 до 50000.00 гривень - 200,00 гривень за перший прострочений платіж, та 500,00 гривень за кожний наступний прострочений поспіль платіж; - якщо сума кредиту більша 50000.01 гривень - 300.00 гривень за перший прострочений платіж, та 700.00 гривень за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за цим Договором, визначені Сторонами у Розділі №2 цього Договору. Як на підставу для визнання кредитного договору недійним позивач вказував на те, що даний пункт договору передбачає подвійну відповідальність за прострочення платежу позивачем. Статтею 559 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проте, позивачем не вказано та не доведено, які її права порушені даним пунктом договору та в чому саме полягає її подвійна відповідальність за прострочення платежу позивачем, а врегулювання цього питання належить до компетенції суду при розгляді справи про стягнення боргу. П. 6 Кредитного договору передбачено, що сторони, відомості про прізвище, ім'я та по- батькові/найменування та місце знаходження/проживання, яких вказані в преамбулі та пункті 10 Розділу № 1 цього Договору погодились внести до Кредитного договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди» про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в зв'язку з Кредитним договором та розгляд і вирішення всіх не вирішених Сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між Сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними Кредитного договору, не виключний перелік яких визначений Розділом № 2 цього Договору, відбувається у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту, який є невід'ємною частиною цієї третейської угоди та з якими Сторони до підписання цього договору ознайомлені та згодні. Сторони також підтверджують, що вони ознайомлені та згодні з Положенням про Постійно діючий Третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» (надалі - Положення), а також підтверджують, що мають можливість в подальшому ознайомлюватись зі змістом Положення та Регламентом на web-сторінці за адресою: http://pdts.org.ua. Сторони погоджуються, що справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного Договору Сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського судді для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з Кредитним договором. Дата та місце укладення даної третейської угоди вказані в преамбулі Розділу №1 цього Договору. Інші умови цієї третейської угоди викладено в Розділу № 2 цього Договору. Зазначений пункт позивач вважає таким, що не повідає п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», про що необхідно вказати наступне. Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) (п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди»). Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Положенням Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України 1 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст. 17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаним пунктом договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, тому наявні підстави для відмови в позові по суті вимог. На підставі викладено та

Outcome: dismissed