Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернувся суду з позовом до КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» про встановлення факту його не проживання за адресою: кімната [ADDRESS] в проміжок часу з 01.02.2014 року по 01.11.2015 рік, стягнення матеріальної шкоди у розмірі 3266,97 грн. та моральної шкоди у розмірі 60\~000 грн., а також судового збору у розмірі 1536,80 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при подані позовної заяви КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до суду про стягнення з нього заборгованості з централізованого опалення не пересвідчилося чи мешкає він за вказаною адресою, чи мешкав він там в період часу з 01.02.2014 року по 01.11.2015 року, чи зареєстрований він за вказаною адресою, та чи користується послугами опалення, звернулося з позовом до суду, який був задоволений, у зв`язку із чим грошові кошти у сумі 3266,97 грн. в порядку виконання рішення суду відраховані з його заробітної плати на підставі виконавчого листа перебуваючого на виконанні в Ізмаїльському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Даними протиправними діями відповідача, позивачу була завдана матеріальна шкода у розмірі 3266,97 грн. та моральна шкода, оскільки він будучи державним службовцем, який постійно додержується законів України, пережив душевні страждання, коли дізнався про позов про стягнення з нього заборгованості за послуги. Про подання такого позову також дізналося його керівництво, що похитнуло авторитет позивача. Постійні переживання за дану справу призвели до погіршення його фізичного стану та зору. У зв`язку з чим позивач звернувся до медичного закладу, де пройшов обстеження. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 60\~000 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце судового розгляду сповіщені належним чином, представник позивача надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та розглянути справу в його та позивача відсутність. В попередніх судових засіданнях представник [PERSON] [PERSON] позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві, наполягав на тому, що КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» є належним відповідачем в справі, його довіритель ще в 2012 році перевівся на іншу роботу та працював в місті Білгород-Дністровському. Крім того, за рішенням суду від 09.10.2013 року [PERSON] було виселено з кімнати № [NUMBER] гуртожитку № [ADDRESS] по [ADDRESS] . Тому в період з 01.02.2014 року по 01.11.2015 року, за який йому була нарахована заборгованість за послуги з централізованого опалення, він за вказаною адресою не мешкав та не був споживачем, отже не було підстав для подання позовної заяви про стягнення з нього заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги та обставини позову не визнав, з підстав зазначених у відзиві на зустрічну позовну заяву від 22.04.2019 року (а.с.153-154), в якому вказав, що КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» не є належним відповідачем по справі. Комунальне підприємство є виконавцем послуг з централізованого опалення та з обслуговування внутрішньобудинкових мереж опалення та забезпечує відповідними послугами житловий будинок по [ADDRESS] , проте зазначений будинок не перебуває у власності КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», яке не уповноважене ні надавати право на проживання в наведеному житловому будинку, ні контролювати переміщення мешканців, ні пред`являти вимоги про виселення мешканців. Щодо вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то позивачем не наведено жодних належних чином підтвердженими доказами обставин в підтвердження існування складу цивільного правопорушення в діях КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго». Не можуть вважатися протиправними дії щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та подальші дії щодо примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Вказує, що [PERSON] був обізнаний з тим, що він є споживачем житлово-комунальних послуг по кімнаті [ADDRESS] [NUMBER] , також він усвідомлював, що самовільно, без отримання відповідних документів на вселення, займав житлове приміщення в гуртожитку. У зв`язку із наведеним, безпідставними є твердження позивача про те, що КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» не мало достатніх підстав для звернення до суду, тому і відсутня вина комунального підприємства в начебто завданій матеріальній та моральній шкоді позивачу, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок. Враховуючи зазначене, представник відповідача просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту не проживання, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з матеріалів справи а.с. 1-1 зворот КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з централізованого опалення в розмірі 1863,27 грн., та за обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення в розмірі 65,70 грн. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.05.2016 року (а.с.27-28) по справі №500/7008/15-ц стягнуто з [PERSON] заборгованість з централізованого опалення в розмірі 1863,27 грн. за обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення в розмірі 65,70 грн. 30 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про скасування заочного рішення від 19.05.2016 року та призначення справи до розгляду по суті (а.с. 36-38). Ухвалою суду від 28.12.2017 року вказане заочне рішення скасовано (а.с.53) та ухвалою суду від 26.06.2018 року (а.с.69) прийнято відмову представника КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» від позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості та закрито провадження у справі. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 13.11.2018 року (а.с.108-110) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково та ухвалу суду від 26.06.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд, оскільки оскарженою ухвалою прийнято відмову від позову та закрито провадження, а не закрито провадження на підставі відсутності предмета спору, як про те, зазначав позивач в своїй заяві. Ухвалою суду від 03.04.2019 року (а.с.149) закрито провадження у цивільній справі в частині позовних вимог КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору, так як заборгованість сплачена в повному обсязі під час виконання рішення суду. Судом встановлено, що постачальником теплової енергії до гуртожитку [ADDRESS] , є КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», яке забезпечує обслуговування внутрішньо будинкових мереж, забезпечує теплопостачання до будинку. Згідно з особовими рахунками № [NUMBER] , житло забезпечується централізованим опаленням. Згідно рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №950 від 17 серпня 2012 року гуртожиток [ADDRESS] передано в комунальну власність Ізмаїльської міської громади (а.с. 155). За таких обставин, в частині позовних вимог [PERSON] про встановлення факту його не проживання за адресою: кімната [ADDRESS] КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» не є належним відповідачем у справі, оскільки дане підприємство не є власником даного будинку. За змістом ст.ст. 51,\~175 Цивільного процесуального кодексу України\~на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільно - процесуального \~кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. (ст. 13 ЦПК України) Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц). Згідно ч.ч. 2,3 ст.51 ЦПК України,\~якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Таким чином, за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем, таке право надається суду лише за клопотанням позивача. Судом уточнювалось питання визначення відповідача, однак представник позивача наполягав на тому, що ним визначено вірно відповідачем КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго». Позивач у справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. У пункті 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі\~статтею 51 ЦПК України(в редакції\~Закону № 2147-VIІІ, чинний з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зважаючи на викладене, з урахуванням того, що судом при розгляді справи встановлено, що КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» не є належним відповідачем по справі, тобто позов пред`явлено не до тих осіб, клопотання про заміну неналежного відповідача на належного позивачем не заявлено, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. За таких обставин, суд приходить до висновку, щодо відмови у позові в частині встановлення факту не проживання [PERSON] за адресою: кімната [ADDRESS] в проміжок часу з 01.02.2014 року по 01.11.2015 рік. Що стосується позовних вимог, щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). \~ \~ \~ \~Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що пред`явлення позову не може бути підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди. Грошові кошти сплачені на виконання рішення суду не можуть бути збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки правовідношення між сторонами базуються на фактичних договірних підставах стягнення моральної шкоди в зазначеному випадку не передбачено договором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю. Питання повороту виконання рішення суду може бути вирішено судом у відповідності до ч.5 ст. 444 ЦПК України за заявою сторони. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні вимог позивача відмовлено, то витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed