Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У листопаді 2018 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просив встановити юридичний факт, що заявник навчався з 01 вересня 2001 року по 11 травня 2005 року в Донецькому національному університеті ім. В. Стуса за спеціальністю «історія» та пройшов три повних курси в даному навчальному закладі. В своїй заяві посилався на те, що заявник зареєстрований на окупованій території України за адресою: [ADDRESS]. Проживаючи за вказаною адресою заявник вступив у 2001 році на навчання на перший курс історичного факультету Донецького національного університету ім. В. Стуса та навчався там з 01 вересня 2001 року по 11 травня 2005 року. З 11 травня 2005 року заявник був відрахований з навчання. Після окупації деяких районів Донецької та Луганської області та проведення антитерористичної операції в 2014 році заявник був змушений виїхати зі свого місця проживання та нині проживає у [ADDRESS]. Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м. Дніпрі ради заявник отримав статус внутрішньо-переміщеної особи. Для продовження свого навчання заявник у 2017 році звернувся до керівництва Дніпровського національного університету ім. О. Гончара, де у нього просили надати відповідну академічну довідку про попереднє місце навчання. Заявник звернувся із листом-запитом до Міністерства освіти і науки України, а звідти було перенаправлено лист за теперішнім місцезнаходженням Донецького національного університету ім. В. Стуса у м. Вінницю. 15 березня 2018 року та 03 липня 2018 року заявник отримав відповідь Донецького національного університету ім. В. Стуса про те, що у зв'язку із захопленням матеріально-технічної бази та архіву університету в м. Донецьку, відсутня можливість надати академічну довідку про попереднє навчання в м. Донецьку. Після цього заявник звернувся до університету у м. Донецьку для отримання академічної довідки, яку отримав 26 травня 2017 року, згідно з якою він дійсно проходив навчання в цьому університеті з 01 вересня 2001 по 11 травня 2005 року за спеціальністю «історія» та закінчив 3 повних курси навчання, почав навчатись на 4 курсі, з якого був відрахований. З цією академічною довідкою заявник звернувся до керівництва ДНУ ім. О. Гончара, однак заявника повідомили, що дана академічна довідка не має юридичної сили, оскільки видана на окупованій території України. Заявник має намір продовжити своє навчання, однак через нелегітимність документів, виданих на окупованій території у заявника немає можливості влаштуватись до навчального закладу, у зв'язку з цим заявник і звернувся до суду. В судовому засіданні заявник вимоги заяви підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав письмові заперечення, у яких зазначив, що 04 жовтня 2018 року ректором ДНУ ім. О. Гончара [PERSON] було розглянуто та відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення на навчанні на підставі академічної довідки, наданої [PERSON], на підставі п. п. 2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». У зв'язку із чим просив відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення заявника, доходить висновку щодо задоволення заяви, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є громадянином України, та відповідно до паспорту зареєстрований: в [ADDRESS]. Після початку окупації деяких районів Донецької та Луганської областей та проведення антитерористичної операції в 2014 році виїхав із місця свого проживання та нині проживає м. Дніпро. Згідно з довідкою від 16 травня 2018 року за №0000537019, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, [PERSON] отримав статус внутрішньо переміщеної особи та взятий на облік в управлінні соціального захисту. Згідно з копією витягу з наказу Донецького національного університету №242/10 від 11 травня 2005 року, 11 травня 2005 року [PERSON], студента 4 курсу заочного відділення історичного факультету спеціальності «Історія» (група 207401) відраховано із складу студентів університету Донецького національного університету імені Василя Стуса за невиконання вимог навчального плану і графіку навчального процесу Для продовження свого навчання в Дніпровському національному університеті ім. О. Гончара [PERSON] звернувся на початку 2017 року до керівництва даного учбового закладу, де в нього попросили надати відповідну академічну довідку про його попереднє місце навчання. 08 червня 2018 року [PERSON] звернувся до Міністерства освіти та науки України для отримання академічної довідки за періоди навчання з 01 вересня 2001 року по 11 травня 2005 року в Донецькому національному університеті імені Василя Стуса. Дана заява була скерована до Донецького національного університету імені Василя Стуса у м. Вінниці для надання відповідної інформації. На звернення заявника від 08 червня 2018 року була отримані відповіді (лист №33-01-06/01.1.5 від 15.03.2018 p., лист №1176/01-01/03.2 від 03.07.2018 р.), що у зв'язку з захопленням матеріально-технічної бази та архіву університету у м. Донецьк, Донецький національний університет проводить свою освітню діяльність в м. Вінниця. У зв'язку з тим, що архів університету залишився на окупованій території, надати академічну довідку за період навчання з 01 вересня 2001 року по 11 травня 2005 року [PERSON] університет можливості не має. Для отримання академічної довідки [PERSON] змушений був звернутися до керівництва національного університету в м. Донецьку та отримав довідку, про те, що він дійсно проходив навчання в цьому Університеті з 01.09.2001 року по 11.05.2005 року за спеціальністю «історія», та закінчив 3 повних курси навчання, почав навчатися на 4-у курсі, з якого був відрахований. Як вказав в судовому засіданні заявник, з цією академічною довідкою, виданою на окупованій території, він знову звернувся до Дніпровського національного університету, однак йому повідомили, що такий документ не має юридичної сили в Україні, оскільки Академічна довідка видана освітнім закладом, який знаходиться на території непідконтрольній українській владі. Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року(згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Донецьк віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77,78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності документу, виданого на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту, що має юридичне значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України, щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 315 ЦПК України. Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд може встановлювати факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказує, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення юридичного факту навчання заявника в Донецькому Університеті ім. Василя Стуса з вересня 2001 року по травень 2005 року має юридичне значення для реалізації заявником свого права на освіту та працю, гарантованого ст. ст. 43, 53 Конституції України. Таким чином, зібрані у справі докази підтверджують факт того, що заявник з 01.09.2001 року по 11.05.2005 року в Донецькому національному університеті ім. В. Стуса та пройшов навчання за три повних курси та дають підстави для задоволення заяви, оскільки іншого порядку встановлення даного факту не передбачено законодавством України.

Outcome: approved