Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

31 липня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , згідно вимог якого останній просив вказати в рішенні причину звільнення та посилання на відповідну статтю (пункт) закону в такій редакції: "Розірвання трудового договору з ініціативи працівника (п.3 ст.38 КЗпП України - не виконання власником законодавства про працю, а саме не виплата заробітної плати більш як за один місяць) п.4 ст.36 КЗпП України". В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.06.2019 стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Інжинірингове-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 4 345, 31 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) у розмірі 32 936, 55 грн, суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, судовий збір - 1 503, 33 грн. Окрім того, 12.04.2018 року СВ Печерського УПГУНП відкрито кримінальне провадження № 12018100060001520, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України. Позивач вказує, що заява про звільнення за угодою сторін була підписана під тиском керівництва підприємства, та перспективою бути звільненим з ініціативи роботодавця. 3 жовтня 2017 року головою правління ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» затверджено акт про запізнення. Акт підписаний працівником з примітками, в яких зазначалось, що працівник з відома начальника відділу, відводить дитину, кожного робочого дня, до спеціалізованого садочка, який починає працювати з 8 години, тому працівник не може приходити на роботу на 8 годину. На ім`я попереднього голови правління працівник писав службову заяву, але заяву в відділі кадрів не знайшли. За даних обставин, 4 жовтня 2017 року працівник написав заяву про встановлення йому скороченого робочого дня і зареєстрував її в приймальні. 29.09.2017 року на підприємство, за заявою позивача про не виплату заробітної плати, вийшов з перевіркою головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю Головного управління Держпраці у Київській області, який зафіксував порушення в акті № 26- 265/963 від 29.09.2017 року. За день перед виходом інспектора позивача було викликано до кабінету голови правління і в присутності керівництва підприємства, його попросили в не дуже ввічливій формі забрати заяву, та було сказано, які наслідки будуть застосовані до нього, якщо не заберу заяву. Позивач відмовився забирати заяву і 3 жовтня 2017 року йому дали зрозуміти, що він буде звільнений за систематичні прогули. За даних обставин, за угодою сторін, а угодою було те, що позивач забере цивільний позов та не буде більше звертатись до Держпраці, 4 жовтня останньому підписали обхідний листок та прийняли заяву про звільнення за угодою сторін, (наказ про звільнення в матеріалах Справи № 757/43332/18-ц). Вказані обставини, на думку позивача, в своїй сукупності свідчать про обґрунтованість заявлених вимог, за яких позивач просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного сулу м. Києва від 09.08.2019 відкрито провадження у справі та визначено її розглядати за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Вказаною ухвалою суду відповідачу надано право не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у разі неподання у встановлений судом строк яких, відповідач мав право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведення, що пропустив строк з поважних причин. 30.10.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що позивач самостійно написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, заперечень щодо такої підстави звільнення протягом 2017-2018 роках не мав, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Одночасно представник відповідача вказав, що в строк, зазначений у частині 1 статті 233 КЗпП України, позивач має право звернутися до суду, проте позивач своїм правом не скористався та не звертався до суду по зміну формулювання причини звільнення, а звернувся із відповідним позовом лише у липні 2019 року, тобто з пропуском на звернення до суду з даним позовом, що являється підставою для відмови у позові. 12.11.2019 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач вказує на безпідставність доводів викладених у відзиві та відповідно просив позовні вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені у відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 02 січня 2004 року по 10 жовтня 2017 року. Позивач обіймав посаду головного фахівця відділу автоматики ВАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ», з якої був звільнений за угодою сторін, згідно з пунктом 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до поданої позивачем заяви на ім`я Голови правління ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» від 04.10.2017 (вх. від 04.10.2017 №467) позивач просив звільнити його з роботи за угодою сторін 10.10.2017. 10.10.2017 наказом №184/к звільнено позивача з посади головного фахівця відділу автоматики за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України відповідно до поданої заяви позивача. З наказом позивач був ознайомлений 10.10.2017, підписав його та не мав зауважень до формулювання причин звільнення. Крім цього, 10.10.2017 позивач особисто забрав трудову книжку, в якій було зроблено запис в графі «причини звільнення» саме за пунктом 1 статті 36 КЗпП України «за угодою сторін». Позивач не заперечував проти зробленого запису у трудовій книжці та проти причини звільнення також. В особовій картці №11 позивач розписався про отримання трудової книжки без зауважень. Таким чином, позивач самостійно написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, заперечень щодо такої підстави звільнення у 2017,2018 роках не мав та, разом з цим, позивачем суду не надано доказів протилежного. Окрім цього, суд відноситься критично до посилання позивача на те, що заява про звільнення була підписана ним під тиском керівництва підприємства, оскільки жодних доказів цьому позивач не надає. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦП України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Так, позивачем було пред`явлено вимоги про зміну формулювання причин звільнення, у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги, зазначив докази, що стверджують позов. Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача. Проте за встановлених обставин справи стороною позивача порушено третій ступінь, а саме подання доказів, оскільки останнім не було подано суду належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Так, позивачем не надано документів, які підтверджують заявлені вимоги, а посилання позивача на надані ним копію листа від 28.02.2019 №1479вих-19 Київської місцевої прокуратури №6, копію витягу з ЄРДР, копію акту про запізнення від 03.10.2017, копію заяви про встановлення скороченого робочого дня від 04.10.2017, копію заяви про повернення позову від 03.10.2017, копію заяви про виклал обставин від 03.04.2018 до ЖЕО 13139, копію фотографій, прикладених до матеріалів ЖЕО 19139, копію листа від 18.04.2018 Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Київ стосовно ЖЕО 19139, що надавалися у справі № 757/43332/18-ц, суд не приймає до уваги, оскільки в сукупності вони не підтверджують доводи викладені в позові. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. За викладених обставин справи та норм законодавства суд приходить до висновку, що сторона позивача не довела обставини, на які вона посилалася, оскільки доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, то невиконання обов`язку по доказуванню для позивача має процесуально-правові наслідки. Наряду з вказаним, суд вважає, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду з даним позовом. Так, у вересні 2018 року позивачем було подано позов до відповідача про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, суми заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суму відшкодування моральної шкоди (справа №757/43332/18-ц), при цьому предметом позову у справі №757/43332/18-ц не заявлялась вимога про зміну формулювання причини звільнення. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2018 по цивільній справі №757/43332/18-ц судом було встановлено, що позивач був звільнений за угодою сторін, згідно з пунктом 1 етапі 36 КЗпП України, з чим також погоджується у своїй позовній заяві позивач. Посилання позивача на те, що саме 06.06.2019 набрало законної сили рішення Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2018 по справі №757/43332/18-ц, а отже 06.06.2019 є днем, коли він дізнався про порушення свого права, оспорюваного роботодавцем, є безпідставним. Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Саме в строк, зазначений у частині 1 статті 233 КЗпП України, позивач має право звернутися до суду, проте позивач своїм правом не скористався та не звернувся до суду по зміну формулювання причини звільнення, а звернувся із відповідним позовом лише у липні 2019 року (через 21 місяць після звільнення). КЗпП України є спеціальним законом, що регулює трудові правовідносини, передбачає строки звернення до суду. Вказаний у частині 1 статті 233 КЗпП України строк застосовується судом незалежно від наявності заяви Відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої етапі 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства, тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed