Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владислава Івановича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», МВ ДВС Ужгородського МРУЮ про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 06 грудня 2017 року від державних виконавців МВ ДВС Ужгородського МРУЮ їй стало відомо, що на виконанні ДВС перебуває виконавчий напис, вчинений 23 листопада 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 1574) приватним нотаріусом Вімертом В.І. про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири [ADDRESS] - на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок заборгованості за кредитним договором № 08/207-88 від 18 грудня 2007 року в розмірі 349863,79 грн. Вказує на те, що вищезазначений виконавчий напис було подано на виконання та відкрито виконавче провадження по його виконанню 28 вересня 2017 року (постанова ВП № 54771256) , про що їй не було відомо до 06 грудня 2017 року. Оскільки вона була позбавлена можливості своєчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, просить поновити строк звернення до суду із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позивач вважає виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. 23.11.2011 року та зареєстрований в реєстрі за №1574 незаконним, безпідставним та таким, що не підлягає виконанню. Позивач вказує на те, що 06 грудня 2009 року приватним нотаріусом Вімерт В.І. вже вчинявся виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором №08/207-88 від 18 грудня 2007 року в сумі 31626,49 дол. США - 294795,90 грн., який нею було оскаржено в судовому порядку та рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29 червня 2011 року, було визнано виконавчий напис від 06.12.2009 року таким, що не підлягає до виконання, та встановлено незаконність стягнення предмета іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. 23.11.2011 року суперечить вимогам чинного законодавства України, вказуючи, зокрема, що документами не підтверджується безспірність розміру заборгованості. Зазначає, що на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса судами першої та апеляційної інстанції вже було встановлено, що сума заборгованості є спірною, а звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса за даними кредитними відносинами є незаконним. Вважає, що повторний виконавчий напис від 23 листопада 2011 року вчинено не тільки з порушенням нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, а й за відсутності підстав правомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Крім того, вказує на те, що на момент подання даного позову у суді розглядається по суті спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором № 08/207-88 від 18 грудня 2007 року за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» (Справа № 712/4178/2012), що також говорить про те, що виконавчий напис нотаріуса є таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягувач сам визнав спірність суми заборгованості та звернувся з питанням про її стягнення в позовному порядку. Позивач вважає, що виконавчий напис було видано з грубими порушеннями вимог діючого законодавства, через недотримання приписів щодо видачі нотаріусами виконавчих написів, а також спірністю вимог, на виконання яких такий напис було видано. Тому такий напис, на переконання позивача, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, як єдиний та відповідний спосіб захисту порушених прав та інтересів позивача. За таких обставин, позивач, вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій вже було встановлено, що приватним нотаріусом Вімертом В.І. в 2009 році незаконно вчинено ідентичний виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 08/207-88 від 18 грудня 2007 року, а встановлене судом не потребує повторного доказування. За таких обставин, позивач, вважає, що виконавчий напис вчинений з порушенням приписів чинного законодавства , заборгованість, зазначена у виконавчому написі, на момент його вчинення була спірною, а відтак просить суд ухвалити рішення, якимвизнати виконавчий напис вчинений 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574, таким, що не підлягає виконанню, поновивши при цьому строк на його оскарження. Позиція сторін справи : В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити, з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема вказала на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не врахував наявність спору щодо суми заборгованості. Вказує на те, що та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, спростовує висновок про безспірність заборгованості боржника. На час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором , справа № 712/4178/2012.Вказує, що виконавчий напис вчинений з порушенням приписів чинного законодавства , заборгованість, зазначена у виконавчому написі, на момент його вчинення була спірною. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - Дорош І.І. в судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Вказала на те, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача вважає, що до позовної заяви [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач вже в 2012 року зверталась до Ужгородського міськрайонного суду з позовної заявою про визнання виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574 таким, що не підлягає до виконання (справа № 712/4178/2012), який ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Монич О.В. від 11.06.2013 року залишено без розгляду, оскільки позивач повторно не з`явилася в судове засідання, дана ухвала набула законної сили. Наголосила на тому, що позивачу про існування виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574 було відомо у 2012 році, а відтак відсутні підстави для поновлення позивачу строку на звернення до суду з позовом. Окрім того, вказала на те, що на час вчинення 23.11.2011 року виконавчого напису, в суді відсутній був спір щодо розміру заборгованості, оскільки із зустрічним позовом про стягнення із [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором Банк звернувся 24.05.2012 року, що спростовує доводи позивача про існування спору щодо розміру заборгованості. Просила суд у задоволенні вимог позивача відмовити як з підстав безпідставності вимог, так і за спливом строку позовної давності. Представник відповідача МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 24.01.2019 року від представника відповідача АТ «Укрсоцбанк» надійшла заява про застосування строків позовної давності. 11.02.2019 року від Закарпатського обласного державного нотаріального архіву надійшли копія виконавчого напису та копії документів на підставі яких приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. було вчинено виконавчий напис №1574 від 23.11.2011 р. 07.06.2019 року представником відповідача АТ «Укрсоцбанк» подано заяву про відкладення розгляду справи. 05.12.2019 року від представника АТ «Альфа-Банк» надішла заява про заміну сторони її правонаступником. 19.08.2020 року позивачем подано заяву про відкладення розгляду справи. 20.08.2020 року представником відповідача АТ «Альфа-Банк» подано заяву про відкладення розгляду справи. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 14.12.2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. відкрито провадження у справі №308/12438/17 та призначено судове засідання. 25.01.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. витребувано у приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владислава Івановича та Закарпатського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірені копії документів на підставі яких приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владиславом Івановичем було вчинено виконавчий напис №1574 від 23.11.2011 р. 06.12.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. заяву АТ «Альфа-Банк» про заміну сторони відповідача його правонаступником задоволено та замінено відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк». Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 18.12.2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №08/297/88, за умовами якого банк надав [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 35000,00 доларів США, строком до 17.12.2017 року. ( а.с. 64-66) На забезпечення виконання позичальником зобовязань за вищезазначеним кредитним договором між позивачем [PERSON] та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» було укладено іпотечний договір № 08/297-88 від 18 грудня 2007 року, згідно якого [PERSON] передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 61-62) Пунктом 4.1 договору іпотеки передбачено, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: 4.5.1 на підставі рішення суду; 4.5.2 на підставі виконавчого напису нотаріуса; 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 4.5.4 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-які особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; 4.5.5 шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». У зв`язку з порушенням позивачем умов договору кредиту та виникненням заборгованості, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. із заявою про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі № 08/297-88 від 18 грудня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , посвідченого 18.12.2007 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Капітула Г.Д. за реєстровим №2964, з метою звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] ( а.с. 63) Як встановлено судом, 23.11.2011 року за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владиславом Івановичем було вчинено виконавчий напис №1574, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві приватної власності [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищезазначеного нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства „УКРСОЦБАНК" до [PERSON] в наступному розмірі: заборгованості по кредиту в розмірі - 31626,49(тридцять одна тисяча шістсот двадцять шість) доларів США 49 центів, заборгованості по відсотках в розмірі - 11742,20(одинадцять тисяч сімсот сорок два) доларів США 20 центів, всього в сумі - 43368,69(сорок три тисячі триста шістдесят вісім) доларів США 69 центів США, що в еквіваленті по офіційному курсу НБУ, станом на 23 листопада 2011 року становить - 346 463,79(триста сорок шість тисяч чотириста шістдесят три) гривень 79 коп. та понесених ПАТ„Укрсоцбанк" витрат по вчиненню виконавчого напису в розмірі - 3400(три тисячі чотириста) грн.(а.с.11) Як встановлено судом, 28.09.2017 року постановою головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. від 23.11.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1574.(а.с.9) 06.12.2017 року постановою головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області при примусовому виконанні виконавчого напису приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. від 23.11.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1574, описано та арештовано майно боржника - [PERSON] (а.с.6-7). Як встановлено судом, позивач [PERSON] зверталась до Ужгородського міськрайонного суду 29.02.2012 року з позовом до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. про визнання виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574, таким, що не підлягає виконанню, що стверджується матеріалами справи № 712/4178/2012 оглянутими за клопотанням представника відповідача в судовому засіданні. Отже, позивачу було відомо про існування виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574 станом на 29.02.2012 року ( дата звернення з позовом до суду у справі 712/4178/2012), що спростовує доводи позивача про те, що 06 грудня 2017 року від державних виконавців МВ ДВС Ужгородського МРУЮ їй стало відомо, про наявність виконавчого напису, вчиненого 23 листопада 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 1574) приватним нотаріусом Вімертом В.І. про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як встановлено судом, ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 11.06.2013 року позовну заяву [PERSON] до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. про визнання виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574, таким, що не підлягає виконанню - залишено без розгляду, що стверджується матеріалами справи № 712/4178/2012 оглянутими за клопотанням представника відповідача в судовому засіданні. Як встановлено судом, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 24.05.2012 року до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] в межах справи № 712/4178/2012 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, що стверджується матеріалами справи № 712/4178/2012 оглянутими за клопотанням представника відповідача в судовому засіданні. Отже, на час вчиненння 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. виконавчого напису зареєстрований в реєстрі за №1574, відсутній був спір у суді щодо заборгованості за кредитним договором, що спростовує доводи позивача про наявність спору в суді щодо заборгованості на час вчинення виконавчого напису. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Порядок вчинення виконавчих написів було визначено положеннями Закону України «Про нотаріат» (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису), Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N 20/5 (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису); постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною третьою цієї статті визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису),нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису),для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. При цьому для отримання виконавчого документу при стягненні заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди , що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна , а також право звернення стягнення на заставлене майно та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Отже, для одержання , виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису), визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Пункт 284, 286 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису),встановлює, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Згідно з пунктом 283 Інструкції для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначено: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу буде необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі отримання письмової заяви від попереднього іпотекодержателя, який має вищий пріоритет, про припинення звернення стягнення на предмет іпотеки виконавчий напис нотаріусом не вчиняється. Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у згаданому Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, що зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Інструкції. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц. У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду застосовано норми права та зроблено висновки щодо можливості вчинення виконавчого напису про звернення стягнення за іпотечним договором. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений Інструкцією, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень, письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Отже, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц зробила висновок, що у зазначеній справі, що переглядалася, сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. У пункті 1-1 Переліку зазначено, що для одержання виконавчого напису за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису та порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц(провадження 14-706 цс19). Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. від 25.01.2019 року клопотання позивача [PERSON] задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владислава Івановича та Закарпатського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірені копії документів на підставі яких приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владиславом Івановичем було вчинено виконавчий напис №1574 від 23.11.2011 р. Серед документів , які надійшли до суду на виконання ухвали суду , на підставі яких приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владиславом Івановичем було вчинено виконавчий напис №1574 від 23.11.2011 р. відсутні докази про направлення та отримання позивачем [PERSON] будь - яких письмових вимог про усунення порушення. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений пунктом 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису), та здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження 14-706цс19). Аналізуючі викладене, суд приходить до висноку , що нотаріусом порушено порядок вчинення виконавчого напису та порядок повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення, що є є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відсутні докази того, що стягувачем для одержання виконавчого напису за іпотечним договором, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подано зокрема, засвідчену стягувачем копію письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Зважаючи на встановлені обставини , суд приходить до висновку, що нотаріусом порушено порядок вчинення виконавчого напису та порядок повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення, що є є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Окрім того , на момент звернення заінтересованих осіб до нотаріуса з метою ініціювання вчинення нотаріальної дії відсутність спору про право цивільне є обов`язковою умовою, а наявність спору у свою чергу унеможливлює вчинення нотаріальної дії і є перешкодою, яка утворює підстави для відкладення і зупинення нотаріального провадження (стаття 42 Закону України «Про нотаріат»). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 15.01.2020 року , справа №305/2082/14-ц. Разом з тим в ході судового розгляду , суд прийшов до висновку, що на момент вчинення виконавчого напису спір про право був відсутній, про що свідчать матеріали справи. Так, виконавчий напис приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владиславом Івановичем №1574 було вчинено - 23.11.2011 року. ( а.с.11) З позовом про визнання виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574, таким, що не підлягає виконанню [PERSON] вперше звернулась до суду 29.02.2012 рок, що стверджується матеріалами справи № 712/4178/2012 оглянутими за клопотанням представника відповідача в судовому засіданні. Як встановлено судом, ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 11.06.2013 року позовну заяву [PERSON] до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. про визнання виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574, таким, що не підлягає виконанню - залишено без розгляду, що стверджується матеріалами справи № 712/4178/2012 оглянутими за клопотанням представника відповідача в судовому засіданні. Як встановлено судом, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 24.05.2012 року до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] в межах справи № 712/4178/2012 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, що стверджується матеріалами справи № 712/4178/2012 оглянутими за клопотанням представника відповідача в судовому засіданні. Отже, на час вчиненння 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. виконавчого напису зареєстрований в реєстрі за №1574, відсутній був спір у суді щодо заборгованості за кредитним договором, що спростовує доводи позивача про наявність спору в суді щодо заборгованості на час вчинення виконавчого напису. Сама по собі незгода боржника з розміром заборгованості та її розрахунком не є підставою для для визнання заборгованості спірною. Позивач не спростувала , що на час вчинення виконавчого напису розмір заборгованості був іншим. Отже, суд дійшов висновку, що на час вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки існувала безспірна заборгованість. Окрім того, на переконання суду слід зазначити наступне. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 200/3452/17 (провадження № 61-18790св19 ). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. є неналежним відповідачем у справі за спором щодо оскарження вчиненого нотаріусом виконавчого напису, а відтак у задоволенні позовних вимог до неналежного відповідача слід відмовити та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Щодо застосування строку позовної давності До ухвалення рішення суду АТ «Альфа-Банк» заявлено про застосування строку позовної давності. У справі установлено, що оспорюваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 23.11.2011 року, а до суду з цим позовом позивач звернулась 08.12.2017 року. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Оцінюючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушен-ням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовува-тись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріаль-ному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду справи у суді відповідач заявив про застосування строку позовної давності (а. с. 44). При цьому відповідач зазначав, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позивач, дізналась про вчинення нотаріусом виконавчого напису у 2012 року, та зверталась до суду з позовом про визнання виконавчого напису вчиненого 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574, таким, що не підлягає виконанню у 2012 році, що стверджується матеріалами справи № 712/4178/2012. Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що позивач дізналась про виконавчий напис вчинений 23.11.2011 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1574 у 2012 році та вперше зверталася із аналогічним позовом до суду 29.02.2012 року матеріали справи № 712/4178/2012, а з даним позовом до суду позивач звернулася у грудні 2017 року. Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і правових підстав для його поновлення немає. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, проте, враховуючи, що позивач пропустила строк позовної давності і правових підстав для його поновлення немає, у позові необхідно відмовити за спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідачів судових витрат суд не вбачає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed