Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №DNZ0GA00000053 від 20.12.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення 21.12.2010 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором 20.12.2006 року між [PERSON], [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено іпотечний договір №DNZ0GA00000053, предметом якого стала передача в іпотеку нерухомого майна: квартири [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором та іпотечним договором не виконували належним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Враховуючи вищезазначені обставини позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 54,80 м.кв., житловою площею 33,60м.кв., яка розташована за адресою:[ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNZ0GA00000053 від 20.12.2006 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені Відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отримання м витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікату правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселити відповідачі та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], а також стягнути судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому викладених. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справиповідомлялась належним чином, надала заяву з проханням до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» застосувати позовну давність, у зв'язку з чим у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надав заяву з проханням застосувати до позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» позовну давність, у зв'язку з чим відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши представника позивача та представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №DNZ0GA00000053 від 20.12.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення 21.12.2010 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором 20.12.2006 року між [PERSON], [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк», було укладено іпотечний договір №DNZ0GA00000053, предметом якого стала передача в іпотеку нерухомого майна: квартири [ADDRESS]. [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала належним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що станом на 10 лютого 2014 року становить 50 347,75 доларів США (п'ятдесят тисяч триста сорок сім доларів 75 центів), що за курсом 8,52 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.02.2014 року складає 428962,83 гривень (а.с.5-7), яка складається з наступного: - заборгованість за кредитом - 13130,37 доларів США; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 15081,71 доларів США; - заборгованість по комісії за користування кредитом - 11520 доларів США; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 20985,67 доларів США. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору № DNZ0GA00000053 від 20.12.2006 року позичальник зобов'язався щомісячно вносити грошові кошти в сумі 686,71 доларів США для погашення заборгованості за кредитом. Відповідально до п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним способом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Цивільним кодексом передбачено можливість визначення зобов'язання в іноземній валюті. Банк свої зобов'язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до п. 16.7.1 Іпотечного договору № DNZ0GA00000053 від 20 грудня 2006 року іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів якого-небудь із зобов'язань передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно з ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Відповідачі, зі свого боку погодилися з такими умовами договору, підписавши кредитний договір та іпотечний договір особисто, тобто відповідачі погодилися на умови кредитного договору та іпотечного договору як такі, що їх влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг відповідачам та не вимагав укладення договору. Відповідно до кредитного договору від 20.12.2006 року № DNZ0GA00000053, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] останній був наданий кредит у розмірі 25000 доларів США з кінцевим терміном повернення 21.12.2010 року. Строк позовної давності минув 22.12.2013 року, а позовна заява надійшла до суду лише 27.02.2014 року. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність становить три роки. Згідно ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислення позовної давності починається з моменту, коли кредитор дізнався, або повинен був дізнатися про порушення умов договору. Відповідно до ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, оцінюючі докази, досліджені у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності, враховуючи наявність заяв відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку, про те що представником позивача не надано, а судом не встановлено доказів поважності причини пропуску строків позовної давності, тому у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі в зв'язку зі спливом строків позовної давності. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону проти якої постановлено рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed