Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

08.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визначення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна. Посилається на те, що 01.10.1994 року позивач уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] (дошлюбне прізвище Дзябко). Вважає, що у спільній сумісній власності знаходиться квартира в м. Виноградів по вул. Армійська, 12/11, оскільки це майно набуто за час шлюбу. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28.03.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка стала проживати з іншим чоловіком. На початку 2016 року відповідачка [PERSON] звернулася з позовом до суду про призначення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON], який навчається, зазначаючи в позові, що набуте за час їх шлюбу майно, а саме вказана вище квартира, належить тільки їй особисто, на праві приватної власності, оскільки придбана нею за власні кошти. У звязку з тим, що відповідачка не визнає права позивача на вказане майно, був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом та просить визнати право власності за [PERSON] на житлову квартиру під номером 11 в будинку №12 по вулиці Армійській в місті Виноградів Закарпатської області, як на майно, набуте подружжям [PERSON] та [PERSON] за час їхнього шлюбу, а також визначити частки майна, яким є житлова квартира під номером 11 в будинку №12 по вулиці Армійській в місті Виноградів Закарпатської області, що на даний час знаходиться в спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON], встановивши право спільної часткової власності кожного з них на частку в розмірі 1/2 частини вказаної квартири. В судове засідання зявився представник позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явилась, позов визначала частково, а саме в розмірі 1/3 частини вказаної квартири. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. Шлюб між позивачем та відповідачем був зареєстрований 01.10.1994 року, про що виконавчим комітетом Сасівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області складено актовий запис про шлюб №17 від 01.10.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ №263408 від 01.10.1994 року, яке видано виконавчим комітетом Сасівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області (а.с.27). Відповідно до рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області №1006/12 від 28.03.2012 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7-8). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2005 року, який зареєстрований в реєстрі за №2566 приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Закарпатської області [PERSON], покупець [PERSON] придбала у власність житлову квартиру під номером 11 у будинку №12 по вул. Черняховського (назва змінена на Армійська, що підтверджується довідкою Виноградівського РБТІ №469 (а.с.22)) в м. Виноградів, Закарпатської області (а.с.6). Відповідно до листа Комунального підприємства Виноградівського РБТІ №469 від 16.06.2016 року трьохкімнатна житлова квартира за адресою: м. Виноградів, вул. Армійська, 12/11, Закарпатської області будівництвом завершена та зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округа [PERSON] від 23.08.2005 року за №2566. Вартість станом на червень 2016 року становить 245276 гривень. Загальна корисна площа становить 71,9 кв.м., в тому числі житлова 31,9 кв.м (а.с.22). Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року - розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, Згідно ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При оцінці доказів, суд виходить із вимог Закону щодо їх належності та допустимості (ст. 58 ЦПК України - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; ст. 59 ЦПК України - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому ст. 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у пункті 22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до пункту 23 вищевказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У п. 25 вищезазначеної Постанови ПВСУ зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд вважає, що незважаючи на той факт, що вищевказаний житловий будинок був зареєстрований лише на ім'я відповідача (як одного з подружжя), це майно вважається спільним майном подружжя. Частки кожного із співвласників в праві на спільний будинок не визначені. У зв'язку з цим, кожен із співвласників будинку вважається власником усього будинку спільно з іншим співвласником. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що «…При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК)…». Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. Виходячи з вищевикладеного, оскільки трьохкімнатну житлову квартиру придбано за час шлюбу, суд дійшов обґрунтованого висновку, що такий будинок може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак вимога в цій частині підлягає до задоволення. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить суд визначити частки майна, яким є житлова квартира під номером 11 в будинку №12 по вулиці Армійській в місті Виноградів Закарпатської області, що на даний час знаходиться в спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON], встановивши право спільної часткової власності кожного з них на частку в розмірі 1/2 частини вказаної квартири. Відповідач в цій частині позов визнав частково, та просив встановити позивачу право спільної часткової власності на частку в розмірі 1/3 частини вказаної квартири. Суд не може взяти до уваги доводи відповідача стосовно цієї вимоги, оскільки при вирішенні спору про поділ майна суд, хоч і може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Дані обставини, як і посилання відповідачки на те, що вона при купівлі квартири витратила частину особистих коштів, підтвердження доказами не знайшли. Тому в цій частині позов також підлягає до повного задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому у суду немає жодних підстав позбавляти позивача права на його частку. При поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, пята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Суд виходить із того, що вказана трьохкімнатна житлова квартира придбана за час шлюбу, що дає можливість визнати його обєктом права спільної сумісної власності подружжя й частки такого майна є рівними. Судові витрати у справі, а саме 1777 грн. 58 коп. судового збору слід покласти на позивача, оскільки на його користь ухвалено рішення і який сплатив їх при поданні позову. За таких обставин,

Outcome: approved