Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що Рішенням Бужанківської сільської ради Іваничівського району від 25 вересня 1991 року № 7/2 йому було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого підсобного господарства. Даною земельною ділянкою він користується у відповідності до її цільового призначення, загородив парканом та побудував тимчасові споруди для утримання особистого підсобного господарства. У 2013 році він звернувся до міської влади із заявою про приватизацію вищевказаної земельної ділянки. 27 травня 2013 року згідно рішення Бужанківської сільської ради Іваничівського району Волинської області йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею до 0,12 га в межах населеного пункту села Шахтарське по вул. Дубинська, яка межує зі східної сторони - Сидорук, з північної сторони - Сідловський, з західної - [PERSON], з північної - землі загального користування. Для отримання технічної документації він звернувся до Іваничівського відділу Волинського РФ ЦДЗК, яким був розроблений план відведення земельної ділянки. Йому також був наданий акт погодження меж з суміжними земле користувачами. Підчас збору підписів йому стало відомо, що [PERSON] відмовляється від підпису та не погоджується на приватизацію ним земельної ділянки. З метою вирішення конфлікту він звернувся в узгоджувану комісію виконавчого комітету Бужанківської сільської ради, але питання вирішено не було. Проведенням топографічної зйомки на земельній ділянці, яка перебуває з 1991 року у його користуванні, що вільна площа яку він може отримати у власність складає лише 0,045га. Стверджує, що тільки у 2013 році йому стало відомо, що приватизація земельної ділянки 0,25 га [PERSON] проведена за рахунок частини земельної ділянки, що перебуває у його постійному користуванні і рішенням Бужанківської сільської ради № 5/2 від 23.06.1999 року була передана у приватну власність [PERSON] 13 липня 2000 року остання отримала державний акт про право приватної власності на землю, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності особистого землю № 39 площею 0,25 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. 08 жовтня 2012 року рішенням Бужанківської сільської ради № 17/14 було відмінено рішення Бужанківської сільської ради від 25.09.1991 року №7/2 та внесено зміни рішення Бужанківської сільської ради № 1/8 від 16.11.2010 року, а саме про відмову у наданні йому дозволу на будівництво, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у звязку з відсутністю такої земельної ділянки. Про прийняте рішення його повідомлено не було, а коли він дізнався, то змушений був звертатися до суду з вимогою про визнання дій Бужанківської сільської ради протиправними та про скасування вищевказаного рішення. 18 лютого 2013 року, постановою Іваничівського районного суду Волинської області його адміністративний позов задоволений, визнано протиправним та скасовано рішення Бужанківської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 08.10.2012 року № 17/14 «Про відміну та внесення змін до рішення сільської ради». Враховуючи наявність межового спору між ним та [PERSON] та бездіяльність Бужанківської сільської ради він в 2014 році звернувся до Іваничівського районного суду Волинської області з адміністративним позовом до Бужанківської сільської ради, треті особи [PERSON], Волинське РФ Іваничівського районного відділу «Центр ДЗК» в Іваничівському районі про визнання бездіяльності сільської ради неправомірною та зобовязання вчинити певні дії. 19.06.2014 року постановою Іваничівського районного суду Волинської області у задоволенні адміністративного позову йому було відмовлено. 25.05.2015 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду постанову Іваничівського районного суду Волинської області від 19.06.2014 року залишено без змін. Починаючи з 1991 року та відведення йому земельної ділянки в натурі він продовжує користуюся нею. Також починаючи з 2000 року після отримання [PERSON]І державного акту на право приватної власності на землю, жодних претензій про те, що він користується її земельною ділянкою остання не предявляла, а навпаки, вимагала складання на неї заповіту, оскільки вона є його рідною дочкою. Враховуючи те, що даний конфлікт між ним та [PERSON], а також Бужанківською сільською радою Іваничівського району вже затягнувся, а це веде до порушення його законного права користування земельною ділянкою, він змушений звернутися до суду за захистом свого права. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві, позов просили задовольнити та визнати недійсним рішення Бужанківської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 23 червня 1999 року № 5/2 про передачу безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства [PERSON] та державний акт на право приватної власності на землю, виданого 13 липня 2000 року та зареєстрованого у Бужанківській сільській раді в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №39. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак від її представника [PERSON] на адресу суду надійшло заперечення проти позову у яких висловив позицію про те, що позовна заява задоволенню не підлягає з тих причин, що [PERSON] не повинна відповідати за позовом, оскільки не є учасником спірних правовідносини, тобто є неналежним відповідачем. Крім того, у своїй позовній заяві [PERSON] зазначив неправдиві дані, а саме той факт, що тільки в 2013 році йому стало відомо, що приватизація земельної ділянки 0,25 га [PERSON] була проведена відповідно до рішення Бужанківської сільської ради 5/2 від 23.06.1999 року та 13. 07. 2000 року їй видано Державний акт на право приватної власності на землю. Як зазначив Львівський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 25 травня 2015 року, другий аркуш ухвали, абзац 6, - При оформленні оспорюваного акту від 13.07.2000 року [PERSON] приймав безпосередню участь та вказував прізвища суміжних користувачів земельних ділянок, а тому до місця розташування та розміру земельної ділянки своєї доньки [PERSON] претензій не мав, а також розумів, що у приватну власність передається та земельна ділянка, якою він користувався. Це пояснює той факт, чому у додатках до позовної заяви [PERSON] не надав ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2015 року. Як відомо з вищевказаної ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2015 року, [PERSON]'С. звертався з аналогічним позовом до Іваничівського районного суду Волинської області, однак в задоволенні його позовних вимог відмовлено. У подальшому Львівський апеляційний адміністративний суд залишив вказану постанову від 19.06.2014 без змін. Оскільки обставини позовної заяви [PERSON] вже були предметом розгляду як Іваничівського районного суду Волинської області, так і Львівського апеляційного адміністративного суду, то у даній справі, на думку представника, слід застосувати положення п. 3 ст. 61 ЦПК України, а саме те, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких берутьучасть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON]позов не визнала повністю, проти задоволення позову заперечила та пояснила, що [PERSON] приймав безпосередню участь у проведенні приватизації земельної ділянки для [PERSON] До місця розташування та розміру земельної ділянки [PERSON] претензій він не мав, а тому є незрозумілим, чому після спливу значного часу він вирішив позиватися до суду. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог - Волинської регіональної філії Іваничівського районного відділу "Центр ДЗК" в Іваничівському районі - [PERSON] проти задоволення позову заперечив, підтримав позицію представника Поромівської сільської ради Іваничівського району Волинської області. Свідок [PERSON] показав суду, що у 1991 році він працював головою Бужанківської сільської ради Іваничівського району. Від [PERSON] надійшла заява про виділення йому земельної ділянки площею 0,10 га внатурі. Оскільки, в той час земельна ділянка в резерві сільської ради була наявна, то рішенням сесії йому земельну ділянку надали. [PERSON] користувався тією земельною ділянкою, сплачував за неї платежі і досі нею користується. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, представника третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи й оцінивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений [PERSON] позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач та його представник не довели ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог, що є їх обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 214 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичної чи юридичної осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що обставини даної позовної заяви вже були предметом розгляду Іваничівського районного суду Волинської області та Львівського апеляційного адміністративного суду, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 19.06.2014 року, яка набрала законної сили 25.05.2015 року, по адміністративній справі № 156/353/14-а за позовом [PERSON] до Бужанківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Волинська регіональна філія Іваничівського районного відділу «Центр ДЗК» про визнання бездіяльності сільської ради неправомірними при вирішенні межового спору із суміжним землевласником [PERSON] та зобовязнання Бужанківської сільської ради винести рішення щодо вирішення даного межового спору, та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2015 року встановлено, що рішенням Бужанківської сільської ради Іваничівського району від 25 вересня 1991 року № 7/2 [PERSON] було рекомендовано надати земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,10 га. 27.05.2013 року позивач згідно рішення Бужанківської сільської ради Іваничівського району № 23/6 отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га в межах населеного пункту села Шахтарське по вул. Дубинська, яка межує зі східної сторони - Сидорук, з північної сторони - Сідловський, з західної - [PERSON], з північної - землі загального користування. В подальшому, отримавши вказане рішення, [PERSON] звернувся до Іваничівського районного відділу Волинської регіональної філії «Центр ДЗК» для оформлення відповідної землевпорядної документації з метою подальшої приватизації його земельної ділянки. Для виготовлення даного проекту, позивачу було запропоновано підписати акт погодження меж із суміжними землекористувачами (землевласниками), однак [PERSON], яка межує з позивачем земельною ділянкою площею 0,25 га з 2005 року відмовилась підписувати вказаний акт, оскільки згідно рішення Бужанківської сільської ради № 5/2 від 23.06.1999 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства та 13.07.2000 року їй видано Державний акт на право приватної власності на землю. В даному акті вказані суміжні користувачі із земельною ділянкою [PERSON], проте прізвища [PERSON], як суміжного землекористувача, не значиться. У звязку з чим 23.12.2013 року [PERSON] звернувся із заявою до постійно діючої комісії з питань земельних відносин при Бужанківській сільській раді про вирішення даного земельного спору. Розглядаючи скаргу позивача, узгоджувальною комісією позивачу було рекомендовано звернутися до своєї дочки [PERSON] щодо добровільного врегулювання спору. Разом з тим, при проведенні топографічної зйомки було встановлено, що частина земельної ділянки, якою користується [PERSON] з 1991 року йому не належить, а площа вільна для отримання у власність становить 0,045 га. Судом першої інстанції встановлено, що в рішенні Бужанківської сільської ради за № 7/2 від 25.09.1991 року вказано лише рекомендувати надати [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,10 га, тому, суд прийшов до висновку, що дане рішення носить рекомендаційний характер і в ньому не вказано чи передається дана земельна ділянка у володіння чи користування, що таким чином не створює прав та обов'язків для [PERSON] як землевласника, а рішення Бужанківської сільської ради № 23/6 від 27.05.2013 року про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га в с. Шахтарське по вул. Дубинській за рахунок земельної ділянки, якою він користувався згідно рішення Бужанківської сільської ради № 7/2 від 25.09.1991 року прийняте всупереч ст. 118 Земельного кодексу України, а саме при винесенні даного рішення не було взято до уваги інформацію в.о. начальника Державної інспекції сільського господарства у Волинській області від 20.09.2012 року про те, що в натурі по місцевості площа земельної ділянки, щодо якої [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою становить лише 0,045 га, що додатково стверджується і проведеною топографічною зйомкою місцевості. З вищевказаними висновками при перегляді постанови Іваничівського районного суду від 19.06.2014 року погодився і Львівський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 25.05.2015 року № 876/7577/14. Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що тільки у 2013 році йому стало відомо, що проведена [PERSON] приватизація земельної ділянки площею 0,25 га здійснена за рахунок частини земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні за рішенням Бужанківської сільської ради № 7/2 від 25.09.1991 року, оскільки при розгляді адміністративної справи № 156/353/14-а, судом першої інстанції було встановлено, що при оформленні Державного акту [PERSON], [PERSON] приймав безпосередню участь та вказував прізвища суміжних користувачів земельних ділянок, а тому до місця розташування та розміру земельної ділянки своєї доньки претензій не мав, а також розумів, що у приватну власність передається та земельна ділянка, якою він користується з 1991 року. Доводи [PERSON] про те, що приймаючи рішення № 5/2 від 23.06.1999 року про передачу земельної ділянки площею 0,25 га за рахунок частини земельної ділянки, яка була у його постійному користуванні згідно рішення № 7/2 від 25.09.1991 року, сільська рада порушила встановлений порядок припинення права користування земельною ділянкою у судовому засіданні не підтверджені доказами, і так, як рішення Бужанківської сільської ради за № 7/2 від 25.09.1991 року, в якому не вказано чи передана земельна ділянка [PERSON] у володіння чи користування, носило рекомендаційний характер, то і не створило для позивача права користування спірною земельною ділянкою. Тому, суд приходить до висновку, що на момент передачі [PERSON] у приватну власність частини земельної ділянки, якою з 1991 року користується [PERSON], право користування спірною земельною ділянкою у позивача було відсутнім. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача, а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. У звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed