Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON], [PERSON], 3-і особи: Васильківська міська рада, Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, про визнання недійсним державних актів на право приватної власності на землю серії ЯГ № 398966-2024 та ЯГ № 398967-2025 виданих 04.08.2006 року Васильківською міською радою на ім'я [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування вимог позову зазначає, що рішенням Васильківської міської ради від 24.11.2005 року йому було надано земельну ділянку за рахунок земель прибудинкової території будинку [ADDRESS] для гаражного будівництва та надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Позивачем було встановлено та погоджено межі земельної ділянки з мешканцями будинку [ADDRESS]. Проте в 2011 році, на думку позивача, через неправомірне та незаконне отримання відповідачами оскаржуваних державних актів він був позбавлений права отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, яку він отримав згідно з рішенням Васильківської міської ради. Відповідачі за рішенням Васильківської міської ради отримали в користуванні земельні ділянки за адресою по [ADDRESS]. Однак відповідно до державних актів на право приватної власності відповідачі отримали земельні ділянки по [ADDRESS] без зазначення будинку. Тобто державні акти, які отримані відповідачами порушили права позивача, оскільки вказані в них координати земельних ділянок співпадають з координатами земельної ділянки наданої позивачу. Також зазначено, що при отриманні оскаржуваних державних актів, відповідачами не розроблявся проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для гаражного будівництва, тому Васильківська міська рада не могла прийняти рішення про затвердження такого проекту та передачу відведених земельних ділянок у власність відповідачів. Вважає що, оскільки, розташування земельних ділянок відповідачів і позивача співпадають, то такому розташуванню мусило передувати рішення про вилучення земельної ділянки та скасування дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], оскільки такого вилучення не відбулось, то вважає, що це є порушенням його прав з боку відповідачів. 19.08.2013 року судом в якості третьої особи на стороні позивача було залучено третю особу- [PERSON]. 24.12.2013 року за клопотанням представника позивача в якості співвідповідачів було залучено Васильківську міську раду Київської області та Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області. Позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі ( а.с. 86). Відповідач - Васильківська міська рада Київської області в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнала, стверджуючи про безпідставність та необґрунтованість вимог позову, зазначаючи що відповідачі отримали земельні ділянки у власність в порядку та спосіб, передбачений законодавством, а тому просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також просила застосувати відповідно до ст. 257 ЦК України строк позовної давності. Третя особа - [PERSON] просив задовольнити позов в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2012 року у адміністративній справі № 2а-256/12, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2013 року, встановлено, що «згідно витягу з рішення п'ятнадцятої сесії четвертого скликання Васильківської міської ради Київської області від 24 листопада 2005 року № 07.01-15-ІV, передано безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] та гр. [PERSON] кожному земельні ділянки у [ADDRESS] загальною площею 0,003 га кожна, в тому числі для гаражного будівництва - 0,003 га. Згідно витягу з рішення п'ятнадцятої сесії четвертого скликання Васильківської міської ради Київської області від 24 листопада 2005 року № 07.01-15-ІV, надано гр. [PERSON] земельну ділянку за рахунок земель прибудинкової території будинку [ADDRESS], загальною площею 0,0025 га для гаражного будівництва». Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Васильківським міськрайонним судом Київської області розглядалася цивільна справа за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа: Васильківська міська рада Київської області та Управління Держкомзему в м. Василькові Київської області про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області № 2-714/12 від 20 лютого 2012 року зобов'язано позивача усунути перешкоди в користуванні [PERSON] та [PERSON] належним їм на праві власності земельними ділянками, площею 0,0030 га кожна, по [ADDRESS], кадастрові № 3210700000:04020:0010 та № 3210700000:04020:0011, шляхом знесення належного [PERSON] металевого гаража, відновлення попереднього стану земельних ділянок на яких вони знаходилися та допустити вільний проїзд та виїзд до земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21.08.2012 вказане рішення суду залишено без змін. Отже Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області № 2-714/12 від 20 лютого 2012 року набрало законної сили. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області № 2-714/12 від 20 лютого 2012 року зокрема, встановлено, що «з огляду державних актів про право власності на земельні ділянки серії ЯГ № 398967-2025 та № 398966-2024, виданих 4 серпня 2006 року Васильківською міською радою, розмір земельних ділянок належних позивачам на праві власності для індивідуального гаражного будівництва за рішенням 15 сесії 4 скликання Васильківської міської ради від 24 листопада 2005 року, складає 0,0030 га». Як вбачається з рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2012 року судом, під час розгляду справи, було оглянуто проект землеустрою щодо наданої [PERSON] земельної ділянки, відповідно до якого проектна документація була виготовлена лише влітку 2011 року без належного погодження встановлення на місцевості меж спірної земельної ділянки, кадастровий номер зазначеній земельній ділянці не присвоєний, а тому до державної бази Автоматизованої системи кадастру не внесений». Крім того, в зазначеному рішенні суду встановлено, що «у відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 52/46/11 від 31 серпня 2011 року фактичне розміщення земельних ділянок позивачів (мається на увазі гаражі [PERSON] та [PERSON]) на місцевості відповідає кадастровим планам на ці землі та даним каталогів координат, але їх використанню перешкоджають два металевих гаражі, що розташовані вздовж проїзду до 2-х поверхового житлового будинку, що підлягають знесенню». Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року встановлено «на підставі рішення Васильківської міської ради Київської області від 25 листопада 2005 року № 07.01-15-ІV [PERSON] та [PERSON] було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення індивідуального гаражного будівництва в [ADDRESS]. Під час розроблення технічної документації були встановлені на місцевості та погоджені межі земельних ділянок, про що складено акти від 02.02.2011 року» Отже, вказані факти не потребують доведення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Ч.1 ст. 125 та 126 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) - виготовлення державних актів на право власності на земельну ділянку здійснюється на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Статтею 118 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Пунктом 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, визначено випадки, при яких розробка проекту відведення не потрібно. Так, проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, якщо: • земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; • земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, або передається в користування за договорами оренди, сервітуту, суперфіцію, емфітевзису без зміни її меж та цільового призначення; • земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів). Проект відведення земельної ділянки може не розроблятися також в інших випадках, передбачених законом. Тобто у таких випадках достатньо розробляти технічну документацію із землеустрою. Позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання недійсним державних актів на право власності на землю, виданих відповідачам, у зв'язку з відсутністю проекту землеустрою, оскільки чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, встановлено випадки коли виготовлення проекту землеустрою не обов'язково а саме не довів факту порушення відповідачами порядку отримання земельної ділянки у власність. Суд не бере до уваги стверджень позивача про те, що координати наданої йому земельної ділянки співпадають з координатами земельних ділянок, які перебувають у власності відповідачів, оскільки рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2012 року встановлено, що «у відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 52/46/11 від 31 серпня 2011 року фактичне розміщення земельних ділянок позивачів (мається на увазі гаражі [PERSON] та [PERSON]) на місцевості відповідає кадастровим планам на ці землі та даним каталогів координат, але їх використанню перешкоджають два металевих гаражі, що розташовані вздовж проїзду до 2-х поверхового житлового будинку, що підлягають знесенню». Також частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношень та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вище викладені норми суд приходить до висновку, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Саме таку позиції висловив Верховний Суд України при розгляді справ №№ 6-33цс13, 6-92цс13, 6-93цс13. Статтею 152 ч.2 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Проте обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на наявність у нього права на земельну ділянку, натомість доказів виникнення у нього права на земельну ділянку суду не надано та не названо документів, які б підтвердили наявність такого права. Як встановлено рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2012 року у адміністративній справі № 2а-256/12, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2013 року, «згідно листа Відділу Держкомзему у місті Васильків Київської області від 05.04.2012 №365/03-02 щодо рішення 15 сесії Васильківської міської ради четвертого скликання від 24.11.2005 року № 05.01-15-IV в частині надання земельної ділянки гр. [PERSON] «за рахунок земель прибудинкової території будинку [ADDRESS]», то межі прибудинкової території будинку [ADDRESS] не встановлені, проект землеустрою щодо встановлення меж прибудинкової території не розроблявся». Очевидно, що відсутність вказаного проекту (земель прибудинкової території будинку [ADDRESS]), унеможливлює визначення місця розташування земельної ділянки наданої позивачеві. В зв'язку з цим, суд вважає вимоги позову необґрунтованими, безпідставними, а отже такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed