Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач у грудні 2013 року звернувся до Бердянського міськрайоннго суду Запорізької області з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на свою користь завдану матеріальну шкоду в сумі 47918,41 грн. В обґрунтування позову зазначав, що комунальне підприємство «Аптека №195» Бердянської міської ради здійснює роздрібну торгівлю медикаментами та товарами медичного призначення через мережу підпорядкованих аптек та аптечних пунктів, в тому числі через аптечний пункт №7, розташований в холі Бердянської міської лікарні по вул. Комунарів, 23. 27 вересня 2010 року між позивачем та відповідачами - членами колективу аптечного пункту №7 [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про колективну матеріальну відповідальність, за умовами якого відповідачі прийняли на себе колективну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих їм для прийому, зберігання, відпуску, а також зобов'язалися дбайливо ставитися до цінностей і вживати заходів до запобігання шкоди. Таким чином, відповідачі відносилися до переліку працівників, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, а тому укладання з ними договору про колективну матеріальну відповідальність відповідає вимогам діючого законодавства. Наказом №13 від 30.05.2013 року позивачем було призначено проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей аптечного пункту №7 станом на 31.05.2013 року. Актом інвентаризації №1 від 06.06.2013 року станом на 31.05.2013 року в аптечному пункті №7 виявлена нестача ввірених відповідачам товарно-матеріальних цінностей на суму 46011,37 грн. 04.06.2013 року відповідачі надали пояснення, пояснивши причину нестачі медикаментів недосконалою, на їх думку, системою закриття вхідних дверей. Проте впродовж 3-х років роботи відповідачів в аптечному пункті їх звернень до адміністрації з цього приводу не було, хоча це є їх прямим обов'язком згідно умов підписаного договору про колективну матеріальну відповідальність. Позивачем були розглянуті матеріали інвентаризації і видано наказ №17 від 11.06.2013 року, яким відповідачам запропоновано погасити завдану шкоду в добровільному порядку, однак від підпису про ознайомлення з наказом відповідачі відмовилися і впродовж 6 місяців після виявлення нестачі шкоду в добровільному порядку не погасили. Крім цього, наказом №19 від 13.06.2013 року позивачем було призначено проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в аптечному пункті №7 станом на 14.06.2013 року. Актом результатів інвентаризації №2 від 17.06.2013 року станом на 13.06.2013 року знову виявлена нестача ввірених відповідачам товарно-матеріальних цінностей на суму 1907,04 грн. 17.06.2013 року наказом №23 позивач зажадав від відповідачів погашення в місячний термін виявленої нестачі, чого ними зроблено не було. Наказами від 23.07.2013 року відповідачі були звільнені з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри. Внаслідок привласнення переданих до реалізації до аптечного пункту №7 КП «Аптека №195» Бердянської міської ради медикаментів та товарів медичного призначення, відповідачі завдали матеріальну шкоду, загальний розмір якої становить 47918,41 грн., яку позивач просить стягнути з них в солідарному порядку, а також понесені судові витрати. У судове засідання представник позивача за довіреністю [PERSON] не з'явився, направив до суду письмову заяву від 22.10.2014 року, в якій просив розглянути справу за його відсутності на наявними матеріалами, на раніше даних поясненнях наполягає, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку в разі неявки відповідачів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, з місця його реєстрації повернувся до суду конверт за закінченням терміну зберігання, що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним повідомленням про розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що, дійсно, при проведенні інвентаризації 31.05.2013 року в аптечному пункті №7, де вона працювала разом з [PERSON] позмінно, було виявлено нестачу медикаментів на суму більше 46 тис. грн., а потім 14.06.2013 року ще виявлена нестача на суму 1907 грн. На протязі роботи в цьому аптечному кіоску кожного року в грудні проводилися інвентаризації товарно-матеріальних цінностей і ніколи у них нестачі виявлено не було. Ані коштів, ані медикаментів вона не привласнювала. Перша інвентаризація проводилася лише з участю заступника директора, її та [PERSON] Ані директора, ані бухгалтерів, згідно наказу про проведення інвентаризації, при складанні інвентаризаційного опису не було. Обидва екземпляра акту були забрані заступником директора з собою, а потім в понеділок у телефонному режимі їм з [PERSON] повідомили, що в аптечному пункті недостача. Які конкретно медикаменти були відсутні в кіоску, інвентаризацією встановлено не було. Вважає, що їх вина в утворенні недостачі в аптечному пункті не була доведена. Від вхідних дверей, зазвичай, буває 5 ключів. У них з [PERSON] було по одному ключу, де ще інших три ключі, так їм ніхто не сказав. За таких обставин будь-хто, у кого є запасні ключі, може прийти в аптечний пункт і забрати будь-які медичні препарати. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з наданих позивачем копій наказів №82-о від 06.08.2010 року та №83-0 від 06.08.2010 року, [PERSON] був прийнятий з 09.08.2010 року завідуючим аптечним пунктом №7 КП «Аптека №195» Бердянської міської ради, а [PERSON] з 09.08.2010 року переведена в цей аптечний пункт фармацевтом. Згідно з договором про колективну матеріальну відповідальність від 27 вересня 2010 року, укладеного між КП «Аптека №195» Бердянської міської ради в особі завідуючого [PERSON] з одного боку, та членами колективу аптечного пункту №7 (далі колектив) в особі завідуючого аптечним пунктом [PERSON], останній (колектив) взяв на себе колективну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих йому для прийому, зберігання, відпуску, а керівник зобов'язався створити колективу умови, необхідні для належного виконання прийнятих за договором зобов'язань, що підтверджується копією цього договору. Договір підписаний керівником КП «Аптека №195» БМР [PERSON], керівником колективу аптечного пункту №7 [PERSON] та членом колективу [PERSON], що підтверджується його копією. Відповідно до наказу №13 від 30 травня 2013 року, в аптечному пункті №7 КП «Аптека №195» Бердянської міської ради було вирішено провести позапланову інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей станом на 31.05.2013 року. З копії першого аркушу акту результатів інвентаризації №1 від 06 червня 2013 року вбачається, що в результаті перевірки було виявлено розходженням між фактичною кількістю товарно-матеріальних цінностей і тим, що рахується по бухгалтерському обліку. Згідно інвентаризаційного опису від 31.05.2013 року в наявності в аптечному пункті №7 фактично-товарно-матеріальних цінностей на суму 62701,87 грн., а згідно з порівняльною відомістю ( з урахуванням приходних накладних, касових чеків, звітів касового апарату про роздрібну торгівлю) по бухгалтерському обліку по аптечному пункту №7 рахується товарно-матеріальних цінностей на суму 108713,24 грн. Таким чином, при інвентаризації виявлена недостача на загальну суму 46011,37 грн. При повторній інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в цьому аптечному кіоску, проведеної відповідно до наказу №19 від 13.06.2014 року, станом на 14.06.2014 року виявлена ще нестача товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 1907,04 грн., як видно з копії акту результатів інвентаризації №2 від 17.06.2013 року. А всього загальний розмір нестачі складає 47918,41 грн. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. Статтею 135-2 КЗпП України визначено, що при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Як вбачається з матеріалів справи, у підтвердження позовних вимог щодо відшкодуванням матеріальної шкоди, крім копії договору про колективну матеріальну відповідальність від 27.09.2010 року, позивачем також надано копію лише першої сторінки акту результатів інвентаризації №1 від 06.06.2013 року, а не всього акту, яка не містить навіть висновків, яким чином було встановлено розмір недостачі. З копії акту результатів інвентаризації №2 від 17.06.2013 року вбачається, що комісія прийшла до висновку визначити розмір недостачі на 1907,04 грн., використовуючи сумарний облік при реалізації товару. Згідно матеріалів, від призначеної по справі ухвалою суду від 15 травня 2014 року судової економічної експертизи для вирішення питання щодо документального підтвердження вказаних в акті інвентаризації №1 від 06.06.2013 року нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 46011,37 грн. та в акті інвентаризації №2 від 17.06.2013 року нестачі на суму 1907,04 грн. та визначення розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв'язку з нестачею, позивач відмовився шляхом подання письмової заяви від 14.07.2014 року за відсутності у нього всіх запитуваних судовим експертом документів згідно клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи №23999/14вх від 16.06.2014 року та внаслідок великої суми, яку заявила експертна установи для оплати експертизи. Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд, в залежності від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні. Таким чином, за відсутності висновку судової економічної експертизи щодо документального підтвердження нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 47918,41 грн. і розміру матеріальної шкоди та взагалі через ненадання будь-яких даних бухгалтерського обліку або руху товарно-матеріальних цінностей на підприємстві позивача щодо обсягу матеріальних цінностей на момент прийняття відповідачів на роботу, станом на певний звітний період, на момент проведення інвентаризації, суд вважає неможливо встановити наявність прямої дійсної шкоди та її розмір. Крім того, суд звертає увагу на те, що в п. 12 договору про колективну матеріальну відповідальність від 27 вересня 2010 року визначено, що підставою для притягнення членів колективу до матеріальної відповідальності є матеріальна шкода, завдана розкраданням, недостачею, умисним знищенням або псуванням матеріальних цінностей, а також їх знищенням або зупсуттям через недбалість, що підтверджується інвентаризаційними документами. Однак, інвентаризаційними актами не підтверджується причина утворення недостачі, до того ж один з яких, а саме №1 від 06.06.2013 року, взагалі є неповним, складається з першої сторінки та не містить підписів членів комісії, а тому не може бути взятий судом до уваги як письмовий доказ. Також суд наголошує, що позивач, прохаючи в позові про стягнення з відповідачів розміру завданої матеріальної шкоди в солідарному порядку, не довів їх спільну умисність дій чи бездіяльність, що має значення для наявності підстав для застосування солідарної відповідальності, оскільки згідно із п. 15 укладеного між сторонами договору від 29.09.2010 року розмір шкоди заподіяної колективом, визначається відповідно до ст. 135-3 КЗпП України, якою встановлено, що розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. До того ж, п. 16 договору про колективну матеріальну відповідальність передбачено, що заподіяна колективом шкода підприємству, яка підлягає відшкодуванню, розподіляється між членами цього колективу пропорційно місячній тарифній ставці (посадовому окладу) і фактично відпрацьованому часу за період останньої інвентаризації до дня виявлення шкоди. Даних щодо розміру місячної тарифної ставки та фактично відпрацьованого часу кожного з відповідачів суду позивачем не подавалося, а вимоги щодо відшкодування шкоди відповідно до положень ч.5 ст. 135-3 КЗпП України взагалі не заявлялися. З урахуванням встановлених фактичних обставин та наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що позов є недоведеним належними і допустимими доказами, тому в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed