Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

У березні 2020 року до суду надійшла вказана позовна заява. В обґрунтування якої позивач зазначив, що в серпні 2016 року він передав належний йому автомобіль Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] своєму знайомому [PERSON] для поїздок по місту Харкову та Харківській області у справах. Факт передачі транспортного засобу ( ТЗ ) зафіксували в акті приймання-передачі. При цьому він не мав на меті продаж або інше відчуження автомобілі ні на користь знайомого, ні на будь-чию іншу користь, жодних угод або домовленостей з цього приводу не укладав. Згодом йому стало відомо, що автомобіль 03.08.2017 року був перереєстрований на [PERSON] згідно договору купівлі-продажу № 3976/17/000891 від 02.08.2017 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ», де перший діяв, як покупець, а другий, як продавець. Зауважив, що укладаючи вказаний договір відповідач-2 (товариство) діяв з урахуванням договору комісії транспортного засобу №3976/17/000891 від 02.08.2017 р., який нібито був укладений за дорученням від його (позивача) імені громадянином [PERSON] , якому він жодних доручень не надавав, та відповідачем-2 (товариством), згідно якого спірний автомобіль передано на комісію відповідачу-2. При цьому згідно договору комісії, громадянин [PERSON] діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вержиковським О.М. за реєстровим номером 1188, бланк довіреності НАІ 990745 від 24.06.2016 р., реквізити якої в свою чергу не співпадають з її змістом. Як з`ясувалось довіреність з таким номером насправді була посвідчена приватним нотаріусом Храмовою О.М., де довірителем виступав [PERSON] , а повіреним [PERSON] , тобто зовсім інші особи. Зауважив, що жодних довіреностей не видавав і наміру відчужувати своє майно не мав. В зв`язку з чим, відповідач-2 не мав повноважень на укладення договору купівлі-продажу №3976/17/000891 від 02.08.2017р., де TOB «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ», діяв як продавець, а [PERSON] як покупець. Просив позов задовольнити та визнати недійсним договір комісії № 3976/17/000891 від 02.08.2017 р., укладений між [PERSON] , як його представником та ТОВ «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ». Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 3976/17/000891 від 02.08.2017 р., укладений між TOB «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ» та [PERSON] щодо купівлі-продажу автомобіля Mercedes-benz S 550, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2020 року відкрито провадження у справі і вирішено розглянути її в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2020 року накладено арешт на автомобіль Mercedes-benz S 550, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2020 року клопотання представника ТОВ «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ» про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2020 року задоволено заяву адвоката Старостіна Я.І. про вступ у справу [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. 01.06.2020 року до суду надійшов відзив ТОВ «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ», в якому відповідач виклав свої заперечення на позов, зокрема у відзиві зазначено, що товариство є неналежним відповідачем у справі, позаяк не укладало жодних договорів з [PERSON] . В договорі комісії, який є предметом спору, зазначено юридичну особу з назвою: «СТО-АВТОТОРГСЕРВІС», в той час, як назва відповіда-2 є: «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ». Отже відповідач-2 не є стороною договору комісії від 02.08.2017 року. Просили у позові відмовити. Відповідач [PERSON] своїм правом надати відзив на позов не скористався. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.08.2017 року між ТОВ «СТО-АВТОТОРГСЕРВІС» та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), від імені якого на підставі довіреності №НАІ 990745 від 24.06.2016 року, діяв [PERSON] укладено договір комісії №3976/17/000891. Предметом договору комісії є продаж автомобіля Mercedes-benz S 550, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , сірого кольору, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 26.02.2016 року (а.с.8-9). Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3976/17/000891 від 02.08.2017 року вказаний автомобіль на підставі договору комісії від 02.08.2017 року № 3976/17/000891 ТОВ «СТО-АВТОТОРГСЕРВІС» відчужило [PERSON] за 47 800 грн (а.с. 10-11). Постановою Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року у справі 638/7741/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - головний центр МВС України, про витребування майна та скасування державної реєстрації, яке було долучено адвокатом Старостіним Я.І. до заяви про вступ третьої особи [PERSON] (а.с.33-35, 39-44), встановлено (і встановлені в цьому рішення обставини в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню), що «…26.02.2016 за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки Mercedes-benz S 550, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (копія технічного паспорта також долучена позивачем до позову, а.с. 16-17). 25.08.2016 року [PERSON] та [PERSON] підписали акт прийому-передачі ТЗ, за яким перший передав, а другий прийняв названий автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Сторони зауважень один до одного не мають (копія акта приймання-передачі транспортного засобу також долучена позивачем до позову, а.с. 18). Позивачем надано фотокопію договору комісії № 3976/17/00891, укладеного між ТОВ «СТО-АВТОСЕРВІС» (примітка: суд приймає назву товариства: «ТОВ «СТО-АВТОСЕРВІС», про яке йдеться в рішенні Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року, оскільки всі інші реквізити та обставини цієї справи співпадають) в якості комісіонера та [PERSON] в якості комітента 02.08.2017 року. Від імені [PERSON] при укладенні договору діяв [PERSON] на підставі довіреності № НАІ 990745 від 24.06.2016, посвідченої [PERSON] . Згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 19.09.2017 року за № 34790729 вбачається, що спеціальний бланк НАІ 990745 було використано при посвідченні іншої довіреності, виданої [PERSON] представнику [PERSON] , яку було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. На підставі названого договору ТОВ «СТО-АВТОСЕРВІС» 02.08.2017 було укладено договір купівлі-продажу ТЗ [PERSON] . Згідно копії договору купівлі-продажу № 8046/2017/581731 [PERSON] передав у власність [PERSON] спірний автомобіль. З розписці від імені [PERSON] вбачається, що останній продав автомобіль за 16 500 доларів США, які отримав від [PERSON] у повному обсязі. За фактом вибуття належного йому автомобіля з його власності, [PERSON] звернувся до правоохоронних органів, 12.09.2017 року порушено кримінальне провадження № 12017220500001816 за фактом вчинення кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. З фабули витягу вбачається, що 25.08.2016 року, вдень, за адресою: м. Харків, вул. П. Шлях біля ресторану «Ріва», не встановлена особа, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами гр. [PERSON] у великому розмірі, та автомобілем марки Мерседес S-550. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.09.2017 року клопотання начальника відділення СВ Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області майора поліції Заседи Л.С. по кримінальному провадженню № 12017220500001816 від 12.09.2017 року про арешт майна - задоволено. Накладено арешт на вилучене 14.09.2017 року за адресою: м. Київ, вул. Столичне Шосе, майно, а саме: ключі від автомобіля марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ , яке на даний час на праві власності належить [PERSON] , з метою встановлення важливих обставин, повного та всебічного розгляду кримінального провадження, шляхом заборони розпоряджатися та відчуження зазначеного майна будь-яким чином. Вирішено передати ключі від автомобіля, свідоцтво про реєстрацію ТЗ, автомобіль, на відповідальне зберігання [PERSON] під схорону розписку, із повідомленням останнього про заборону розпоряджатися, відчужувати транспортний засіб будь-яким чином чи вчинення інших дій, які можуть призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна…» Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Харківський апеляційний суд в своїй постанові від 11.02.2020 року встановив, що відчуження спірного ТЗ відбулось на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «СТО-АВТОТОРГСЕРВІС», причому останнє діяло на підставі договору комісії від 02.08.2017 року. В подальшому - 12.08.2017 р. ТЗ було відчужено [PERSON] [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2017 р. №8046/2017/581731 (а.с. 37,38). В свій постанові Харківський апеляційний суд також встановив, що на підставі заяви [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України в ЄРДР внесено відповідні відомості за №12017220500001816, щодо заволодіння шахрайським способом майна [PERSON] (грошових коштів та спірного ТЗ). Згідно ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивачем не надано доказів в обґрунтування своїх вимог, зокрема що оспорювані ним договори комісії та купівлі-продажу від 02.08.2017 року вчинені з порушенням норм закону. Не надано доказів (встановлені судом), що сторони оспорюваних правочинів не мали достатньої цивільної правоздатності на вчинення правочинів. Із доданих до позову копій оспорюваних договорів вбачається, що вони відповідають вимогам, що висуваються законодавцем до таких видів правочинів. Позивачем не доведено, що сторони договору комісії: ТОВ «СТО-АВТОТОРГСЕРВІС» та [PERSON] не мали права вчиняти дії, визначені цими договорами. Судом крім того встановлено, що відповідач-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ'» (код ЄДРПОУ 31186645) не є стороною оспорюваного договору комісії. Судом не встановлено, а позивачем не надано доказів (наприклад вирок суду) хто діяв від імені юридичної особи (сторони договору комісії від 02.08.2017 року) - ТОВ «СТО-АТОТОРГСЕРВІС». Не встановлено також й особу [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності №НАІ990745 від 24.06.2016 року. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року (ладі - Постанова ПВСУ) судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. За п. 8 Постанови ПВСУ підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. З матеріалів справи вбачається, що вина сторін оспорюваних правочинів (договору комісії від 02.08.2017 року та договору купівлі продажу від 02.08.2017 року) під час розгляду справи не встановлювалась, позивач позовні вимоги з підстав порушення публічного порядку не обґрунтовував, вироку суду, постановленого у кримінальному провадженні, як доказ вини, яка має враховуватись при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України суду не надав. Позивач взагалі в позовній заяві не згадував про наявність кримінального провадження, порушеного за його заявою з приводу незаконного вибуття ТЗ з його володіння (власності). Відповідно до ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). За таких обставин позовні вимоги не доведені, а тому не підлягають задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed