Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У червні 2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач є колишнім чоловіком позивача, який із листопада 2016 року, будучи зареєстрованим в квартирі, в ній не проживає. Місце перебування відповідача позивачу невідоме. Зважаючи на вказані обставини, а також те, що позивач зобов`язана нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка не проживає, позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 24.06.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 10.07.2020 року № 505, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Позивач в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`яився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 16.08.2006 року, позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , та, остання, зареєстрована і фактично проживає у квартирі. Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у вказаній квартирі із 22.10.2010 року по теперішній час. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 28.04.2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, було розірвано. Прізвище дружині після розірвання шлюбу було присвоєно [PERSON] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Позивач вказує, що відповідач без поважних причин більше року у квартирі не проживає, що також підтверджується актами про не проживання особи у житловому приміщенні від 24.05.2017 р., 20.12.2017 р., 29.05.2019 р., та 03.06.2019 р. Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивача з боку відповідача суду надано не було, як і не надано доказів на підтвердження поважності причин не проживання у квартирі, яка на праві власності належить позивачу. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, а позивач є законним власником житлового приміщення, та те, що доводи позивача жодними доказами зі сторони відповідача не спростовано, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved