Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

25.10.2017 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. Враховуючи останню заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 65-68), позивач просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою [PERSON] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: м. Львів, вул. Липинського, буд. З, кв. 90 та зняття [PERSON] з реєстраційного обліку у цій квартирі. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що [PERSON] (позивач) є власником квартири, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Липинського, 3/90 на підставі Свідоцтва про право власності від 25.06.1998 року. [PERSON] (відповідач) являється колишнім чоловіком [PERSON]. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 26.06.2017 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова. Станом на момент подання позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог місце реєстрації відповідача: м. Львів, вул. Липинського, 3/90. Водночас, реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном. Також, реєстрація місця проживання відповідача створює для позивача перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки для їх розрахунку визначається сукупний дохід усіх зареєстрованих у квартирі осіб. Крім того, у разі відчуження зазначеного майна, позивач як продавець зобов'язана буде повідомляти покупців про факт реєстрації у квартирі її колишнього чоловіка, який не надає згоди на зняття його з реєстрації в квартирі. Це може спровокувати відмову потенційних покупців від придбання майна, обмеженого правами третіх осіб. Крім того, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями. Останній, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, скандалить з мешканцями квартири та будинку, словесно погрожує позивачу фізичною розправою, чинить перешкоди у користуванні квартирою позивачу. В квартирі разом із позивачем та відповідачем проживають неповнолітні діти, які змушені бути свідками такої аморальної поведінки відповідача, що не може не відзначитися на їх психоемоційному стані. Позивач неодноразово зверталася в правоохоронні органи з заявами про таку протиправну поведінку [PERSON] Після проведення профілактичних бесід з представниками правоохоронних органів, відповідач своєї поведінки не змінив, чим унеможливлює повноправне користування квартирою, що належить на праві власності позивачу та ставить під загрозу нормальний психоемоційний стан мешканців квартири позивача, в тому числі і дітей. З врахуванням вищевикладеного, змушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненнях до неї. Просили позовну заяву з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, в останнє судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) №54950 від 25.06.1998 року, виданого Виконкомом Львівської міської ради, [PERSON]., належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї і прописки, виданої 21.02.2018 року ЛКП «Варшавське - 407», в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON], 06.06.1976р.н. власник, [PERSON], 28.03.2003р.н. син, [PERSON], 12.01.2001р.н. - син та відповідач [PERSON], 05.02.1977р.н. колишній чоловік (а.с. 48). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.06.2017 року, розірвано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 10.06.2000 року у Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 172. Після розірвання шлюбу залишено [PERSON] прізвище "Марщівська" (а.с.14). Як вбачається з уточненої позовної заяви від 01.03.2018 року, позивач [PERSON] вказує, що після розлучення, відповідач і надалі проживає в [INFO], спільного господарства вони не ведуть, в оплаті комунальних послуг та в забезпеченні двох синів відповідач участі не приймає. [PERSON] зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням добровільно виписатися з її квартири, на що останній категорично відмовляється (а.с. 38). Крім того, відповідно до Висновків Шевченківського ВП ГУНП у Л\\о по матеріалах ЖЄО від 11.08.2017 року та 20.02.2018 року, з яких вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталася з заявою в поліцію з приводу сімейного конфлікту з [PERSON] в квартирі [ADDRESS], що свідчить про те, що останній проживає у спірній квартирі (а.с.50-51). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження з боку власника своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11 - у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, позивачами не надано суду доказів того, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні квартирою №90 в будинку №3 по вул. В. Липинського у м. Львові та яким чином чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Проте, обставин не проживання відповідача [PERSON] без поважних причин більше шести місяців за місцем реєстрації, позивачем не наведено, як і не надано суду письмових доказів, які б підтверджували відсутність відповідача понад встановлені строки. Ст. 72 Житлового Кодексу України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Проте, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 8 Правил реєстрації місця проживання з питань «прописки» необхідно звертатися до органу реєстрації безпосередньо (тобто до відповідного органу місцевого самоврядування) або до центру надання адміністративних послуг (у випадку, якщо такий центр створено і він надає цю послугу у вашій територіально-адміністративній одиниці). Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ №207 від 02.03.2016 р.), якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки викладенні в позові обставини справи нічим не підтверджуються, є надуманими та безпідставними. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свої вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Outcome: dismissed