Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, просили відновити стан земельної ділянки будинковолодіння на вул.[PERSON][PERSON], 11а у м.Львові площею 1346,3 кв.м., який існував до порушення їх прав шляхом: визнання недійсними та скасування ухвал [PERSON] міської ради №1707 від 26.07.2012 року та №2869 від 21.11.2013 року; Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 576 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 4610137200:04:005:0080) на вул.[PERSON][PERSON], 11а у м.Львові, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №260160446101, виданого [PERSON] на підставі ухвали [PERSON] міської ради №2869 від 21.11.2013 року; договору дарування серія та номер І-753, виданого 21.11.2015 року Першою львівською державною нотаріальною конторою (дарувальник [PERSON], обдаровані [PERSON] та [PERSON]); державних актів на право власності на земельну ділянку, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №260160446101, площею 576 кв.м. за адресою: вул.[PERSON][PERSON], 11а у м.Львові (кадастровий номер земельної ділянки 4610137200:04:005:0080), виданих на ім'я [PERSON] (номер запису 12158219) та [PERSON] (номер запису 12158218) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26352467 від 21.11.2015 року та скасування державної реєстрації земельної ділянки, зареєстрованої в Државному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №260160446101. Позов мотивують тим, що разом з відповідачем [PERSON] є співвласниками будинку, що по вул.[PERSON][PERSON], 11а у м.Львові, який знаходиться на земельній ділянці площею 1346,3 кв.м., відповідною частиною якої користуються і у відповідності до вимог Податкового кодексу України сплачують земельний податок. В процесі реалізації своїх прав на землю, позивачами було встановлено, що частина прибудинкової земельної ділянки площею 1346,3 кв.м. в розмірі 576 кв.м. була надана [PERSON] згідно ухвали [PERSON] міської ради №2869 від 21.11.2013 року, і в подальшому була подарована відповідачам [PERSON], [PERSON] по договору дарування серія та номер І-753, виданого 21.11.2015 року. Вважають, що вказана земельна ділянка була відведена та приватизована відповідачем [PERSON] відповідно до ухвал [PERSON] міської ради №1707 від 26.07.2012 року та №2869 від 21.11.2013 року незаконно, без їх повідомлення, а відтак з порушенням їх прав як співкористувачів вказаної земельної ділянки. Тому всі подальші дії, здійснені щодо спірної земельної ділянки, а саме щодо її дарування відповідачам [PERSON] та [PERSON], оформлення за ними права власності на вказану земельну ділянку та видачі правовстановлюючих документів, є незаконними та проведені з порушенням вимог законодавства. Відтак, звернулись до суду з відповідним позовом, який просять задоволити. Позивачі в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Крім того, заперечили проти залучення до даної справи в процесуальному статусі відповідача [PERSON] міської ради. Вважали, що участь представника ЛМР в судовому засіданні є незаконною. Вказали, що відомості про приватизовану [PERSON] земельну ділянку в розмірі 576 кв.м. не внесено до Державного земельного кадастру. Пояснили, що документом, що підтверджує розмір земельної ділянки в розмірі 1346,3 кв.м. є технічний паспорт. На запитання головуючого, пояснили, що не зверталися до ЛМР з заявою про надання земельної ділянки. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Додатково пояснила, що спірна земельна ділянка була приватизована відповідачем [PERSON] у відповідності до вимог стст.116,118 ЗК України з дотриманням чітко встановленої процедури щодо подачі заяви, розроблення та затвердження проектної документації, а в подальшому щодо прийняття рішення про передачу земельної ділянки у його власність. Оскільки земельна ділянка до набуття її відповідачем [PERSON] у власність мала статус вільної, то таку набуто у відповідності до вимог земельного законодавства та без порушення будь-яких прав третіх осіб. Крім того, додала, що покликання сторони позивача на закріплення за будинком №11а по вул.[PERSON][PERSON] у м.Львові земельної ділянки площею 1346,3 м.кв., нічим не підтверджено, а покликання на дані технічного паспорту є помилковими, оскільки останній не є правовстановлюючим документом і не підтверджує даних щодо землекористування. Надуманими та невиправданими є покликання позивачів на норми законодавства про державний земельний кадастр та ст.79-1 ЗК України як на підставу незаконності передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON], оскільки на час прийняття ухвали [PERSON] міської ради №1707 від 26.07.2012 року (про погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул..[PERSON][PERSON], 11а) вказаної норми закону не існувало. Оскільки позивачі не є стороною договору дарування земельної ділянки, а відтак позбавлені можливості оскаржувати правомірність його укладення. Представник ЛМР в судовому засіданні не заперечив проти залучення його як відповідача по даній справі, надав суду відповідні документи. Щодо позову заперечив його. Пояснив, що спірна земельна ділянка надавалась гр.[PERSON] як вільна земельна ділянка, тобто як така, що не належала ні на праві користуванні, ні на праві власності третім особам. Покликання позивачів на фактичне користування спірною земельною ділянкою вважав такими, що не підлягають захисту, оскільки чинним Земельним кодексом України не передбаченого такого правового режиму земель як фактичне користування. Додав, що із заявою про надання земельної ділянки позивачі до ЛМР не звертались. Ділянка в розмірі 576 кв.м. надана відповідачу [PERSON] ще й за рахунок земель міста. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали справи та інвентаризаційної справи, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, що в позові слід відмовити в повному обсязі виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачі [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками будинку, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул..Генерала [PERSON], 11а, з частками у розмірі 3/12,3/12 та 3/6 відповідно (т.1, а.с.17-18). Ухвалою [PERSON] міської ради №2869 від 21.11.2013 року відповідачу [PERSON] надано земельну ділянку в розмірі 576 кв.м. З відомостей вказаної вище довідки вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласникам (по 1/2 частці кожна) земельної ділянки площею 0,0576 га кадастровий номер 4610137200:04:005:0080 на вул.[PERSON][PERSON], 11а у м.Львові, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), на підставі договору дарування серія та номер І-753, виданого 21.11.2015 року Першою львівською державною нотаріальною конторою, правомірність набуття права власності [PERSON] на яку і оскаржують позивачі. Згідно пункту "в" ч.3 ст.116 ЗК України, одним із способів безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Статтею 118 ЗК України передбачено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, який полягає в алгоритмі здійснення відповідних дій: подача громадянином, який зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, заяви (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність; розгляд у місячний строк клопотання та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування у 2-тижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Як вбачається з долучених до матеріалів справи письмових документів, передбачену ст.118 ЗК України процедуру та порядок передачі у власність відповідачу [PERSON] шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки площею 0,0576 га на вул..[PERSON][PERSON], 11а у м.Львові було дотримано. Так, 13.07.2012 року гр.[PERSON] звернувся до [PERSON] міської ради, як органу місцевого самоврядування уповноваженого у відповідності до ст.12 ЗК України на передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, із заявою про погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку орієнтовного розміру 0,0576 га. з бажаним місцем розташування за адресою: вул.[PERSON][PERSON], 11а у м.Львові (т.2, а.с.38) Ухвалою [PERSON] міської ради №1707 від 26.07.2012 року погоджено гр.[PERSON] місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0576 га. на вул.[PERSON][PERSON], 11а у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови (т.2, а.с.35). Як вбачається з долученої до матеріалів справи пояснювальної записки до проекту ухвали №1707 від 26.07.2012 року, відповідно до довідки про кількісні характеристики земельної ділянки, виділення земель між власниками і користувачами управління Держкомзему у м.Львові від 08.06.2012 року земельна ділянка площею 0,0576 га. на вул.[PERSON][PERSON], 11а знаходиться у фактичному користуванні гр.[PERSON], [PERSON], [PERSON] Зважаючи на те, що правовий режим фактичного користування земельною ділянкою Земельним кодексом України не передбачений, то суд надає віри пояснення представника ЛМР про те, що спірна земельна ділянка на час виявлення бажання відповідачем [PERSON] щодо набуття її у власність була вільною та не була у власності (користуванні) третіх осіб. Такого бажання не виявили позивачі, що підтверджується їх поясненнями та поясненнями представника ЛМР, даними в судовому засіданні. На підставі клопотання замовника [PERSON], матеріалів попереднього погодження вибору земельної ділянки та технічного завдання було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, в якому також містяться відомості про фактичне користування гр.[PERSON], [PERSON], [PERSON] спірною земельною ділянкою без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (т.1, а.с.67). Висновками відділу держземагентсва у м.Львові від 08.01.2013 року №40/01-14/23 та управління архітектури Департаменту містобудування ЛМР від січня 2013 року погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (т.1, а.с.89,91). Ухвалою [PERSON] міської ради №2869 від 21.11.2013 року затверджено гр.[PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та вирішено надати земельну ділянку площею 0,0576 га. (кадастровий номер 4610137200:04:005:0080) на вул.[PERSON][PERSON], 11а у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови громадянину [PERSON] (т.1, а.с.22). Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку про законність та правомірність набуття відповідачем [PERSON] спірної земельної ділянки, з чітким дотриманням законодавчо встановленої процедури та без порушення будь-яких прав третіх осіб. У звязку з чим вважає вимоги позивачів про скасування відповідних ухвали ЛМР, на підставі яких набуто [PERSON] право на земельну ділянку безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки права позивачів як співкористувачів порушені не були, так як такого права не мали. Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсним та скасування договору дарування спірної земельної ділянки, також державних актів на право власності на земельну ділянку, виданих на ім'я [PERSON] та [PERSON] на підставі вказаного договору, суд виходив з наступного. Статтею 203 ЦК України, встановлено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: щодо змісту правочину, наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі, вимоги щодо форми, спрямованість на реальне настання обумовлених правових наслідків. Згідно положень ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Оскільки судом встановлено правомірність набуття [PERSON] спірної земельної ділянки, відтак суд приходить до висновку про наявність в останнього права розпорядится належною йому на праві власності земельною ділянкою на власний розсуд, в тому числі подарувати. Крім того, позивачі не будучи стороною договору дарування не можуть порушувати питання про правомірність та дійсність його укладення. Тому немає підстав для визнання недійсними відповідних державних актів, виданих на земельну ділянку на підтвердження укладеного між відповідачами [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON]А, [PERSON], з іншої сторони, договору дарування.

Outcome: dismissed