Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до М»якоти [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що відповідно до укладеного 21.04.2008 року кредитного договору №PLXRRX15140063 відповідач отримав кредит у розмірі 2051,51 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином не виконував своїх зобовязань за кредитним договором, в звязку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 06.07.2015 року становить 3472,34 грн., яка складається з : 2830,80 грн. заборгованості по пені, а також штрафів відповідно до умов договору - 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 141,54 грн. штрафу (процента складова). На підставі викладеного, позивач прохав суд стягнути з відповідача 3472,34 грн. заборгованості за кредитним договором від 21.04.2008 року №PLXRRX15140063 (а.с. 2-3). Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з»явився, від ПАТ КБ «Приватбанк» до суду надійшла заява, згідно якої позивач прохає розглядати справу без свого представника, позовні вимоги прохав суд задовольнити. В судовому засіданні відповідач М»якота П.Г. пояснив, що періодично погашав заборгованість за кредитним договором, останній раз проводив сплату по даному кредитному договору у серпні 2012 року. На даний час виплатив позивачу значну суму, яка набагато перевищує суму коштів, які було взято в кредит. Йому незрозуміло з яких розрахунків виходив позивач виставляючи дану суму боргу. Прохав суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Про застосування строку позовної давності відповідачем заявлено в судовому засіданні та про це надано письмову заяву. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що 21.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач по справі ПАТ КБ «Приватбанк» та М»якота П.Г. був укладений договір №PLXRRX15140063, відповідно до умов якого М»якота П.Г. отримав кредит у розмірі 2051,51 грн. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с. 5). У заяві від 21.04.2008 року зазначено, що М»якота П.Г. ознайомився і погодився з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). З матеріалів справи, зокрема розрахунку боргу ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач М»якота П.Г. станом на 06.07.2015 року має заборгованість за даним кредитним договором в розмірі 3472,34 грн., яка складається з : 2830,80 грн. заборгованості по пені, а також штрафів відповідно до умов договору - 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 141,54 грн. штрафу (процента складова). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Разом із тим, відповідач по справі М»якота П.Г. надав суду письмову заяву про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про стягнення лише неустойки (пені, штрафу), повинна обчислюватися у даному випадку з часу вчиненні останнього платежу за договором. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З виписки по особовому рахунку М»якоти П.Г. та наданої відповідачем в судовому засіданні квитанції вбачається, що останній платіж за кредитним договором від 21.04.2008 року, було ним здійснено 17.08.2012 року. Із даною позовної заявою позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 03.09.2015 року (а.с. 16). У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Таким чином, суд вважає, що у даній справі позивач звернувся з позовом до суду про стягнення неустойки (пені та штрафу) з пропуском встановленого ЦК України (ч.2 ст. 258 ЦК України) однорічного строку позовної давності для даних вимог, а саме вимог про стягнення пені та штрафу, як видів неустойки. При цьому, позивачем при зверненні з позовом до суду надано [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), де в п. 5.5. зазначено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлено сторонами тривалістю п'ять років. Надаючи правову оцінку вказаним вимогам, що містяться у п. 5.5. [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), суд враховує наступне. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивачем у даному випадку не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли [PERSON] надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України. Відповідач М»якота П.Г. в судовому засіданні пояснював, що представлені позивачем та додані до матеріалів справи [PERSON] він не підписував та на час укладення договору їх зміст йому не був відомий. Таким чином, суд вважає, що надані позивачем [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) в частині збільшення строку позовної давності не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки відповідачем вони не підписувались. Зазначене відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 6-698цс15 та у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-240цс14. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до М»якоти [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed