Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Київська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, Державна архітектурно-будівельна інспекція України про припинення права власності та визнання права власності. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що [INFO] помер батько сторін, [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина - житловий будинок [ADDRESS], побудований у 1947 році, який на підставі заповіту перейшов у спільну власність позивача та відповідача в рівних частках. Зазначає, що проживає у будинку ще 1985 р. Разом з нею у будинку проживає її донька [PERSON] та син [PERSON]. Вказує, що у 1994 та 1998 р. в будинку виникали пожежі, внаслідок яких згорів дах мансарди та зруйнувалися дерев'яні стіни. Як результат, будинок став непридатним для проживання в ньому. Зазначає, що відновлювала та проводила численні ремонти будинку для того, щоб він був придатний для проживання. Всі витрати, пов'язані з утриманням, обслуговуванням будинку, сплатою податків та комунальних платежів несе самостійно протягом двадцяти років. Посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] ніколи не проживала у будинку, не проводила відновлень після пожеж, ремонтів, не сплачувала податки та комунальні платежі за будинок, однак не визнає право власності позивача на 1/2 частину будинку та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0991 га, яка розташована на території [ADDRESS], позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому на підставі ст.ст. 322, 323, 328, 331, 346, 349, 360, 377, 378 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України просила: - припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], включаючи вбиральню, господарські споруди; - припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку (кадастровий [NUMBER]) для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0991 га, яка розташована на території [ADDRESS].; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 житловий будинок [ADDRESS], включаючи вбиральню, господарські споруди; - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку (кадастровий [NUMBER]) для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0991 га, яка розташована на території [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача, [PERSON], позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Відповідач та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що проведення ремонту у будинку ніяким чином не впливає на частки сторін у цьому будинку. Також зазначала, що її право власності на частину будинку не може бути припинене у зв'язку із знищенням частини будинку, а її відбудова позивачем не дає підстав для набуття права власності позивачем як на новостворене майно. Представник Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Вільгельм А., у судовому засіданні просила ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства, та врахувати, що згідно з ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», орган державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних обіг, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об'єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, який формується на підставі інформації, поданої органами державного архітектурно-будівельного контролю. Зазначила, що на даний час в Єдиному реєстрі відсутня інформація про прийняття в експлуатацію об'єкта за адресою: вул. Білицька, 72-Б у Подільському районі м. Києва, дозвільні документи на виконання будівельних робіт за вказаною адресою не видавалися та не реєструвалися, а тому будь-які прибудови, добудови та інше, здійснені позивачкою, є самочинним будівництвом. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у м.Києві, Дашко В.Ю., у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка та відповідачка є співвласниками земельної ділянки по вул. Білицька, 72-Б у Подільському районі м. Києва, їхнє право власності підтверджується державними актам на землю. Питання припинення прав на земельні ділянки регулюється статтями 140-151 Земельного кодексу України, однак жодна з цих підстав не дає може бути застосована як підстава позбавлення відповідачки її права власності на належну їй земельну ділянку. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних частках будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.11.1995 (а.с.5). За даними Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 991,4500 кв. м, зареєстрована на праві спільної приватної власності за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (Державні акти від 23.12.1999 ІІІ-КВ 150675, від 23.12.1999 ІІІ-КВ 150676). У спірному будинку проживають позивачка [PERSON], її донька [PERSON] та син [PERSON], що підтверджується Витягом з книги реєстрації місця проживання громадян, довідками форми №3 від 20.06.2007, від 24.06.2009, від 22.06.2011, від 23.10.2013, від 22.01.2014. Як вбачається з Акту ЖЕД по обслуговуванню приватного сектора Подільського району м. Києва від 19.02.2014 (а.с.19), довідок Загону воєнізованої пожежної охорони №2 Подільського району м. Києва №14/Г-26 від 27.10.1994 та №14/Г-2 від 29.01.1998, у 1994 та 1998 р. в будинку [ADDRESS] виникали пожежі, внаслідок яких згорів дах мансарди та зруйнувалися дерев'яні стіни, що в результаті призвело до його непридатності для проживання (лист ДКП по утриманню житла Подільської районної державної адміністрації №420 від 09.02.1998). Як стверджує позивач [PERSON] та не заперечувалося відповідачем [PERSON], після пожежі за кошт позивача було проведено ремонтні роботи, відновлено зруйновану частину будинку та приведено його у придатний для проживання стан. На підтвердження факту придбання будматеріалів, позивачка надала видаткові накладні, квитанції, вимоги, товарні чеки. Посилаючись на те, що [PERSON] без допомоги відповідачки фактично відновила згорівшу частину будинку й в подальшому несе витрати, пов'язані з утриманням, обслуговуванням будинку, сплатою податків та комунальних платежів, позивачка звернулася до суду з даним позовом. Однак її вимоги не ґрунтуються на нормах закону, а тому не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як на правову підставу позову позивачка посилається на норми ст.ст. 322, 323, 328, 331, 346, 349, 360, 377, 378 ЦК України. Так, згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 323 ЦК України ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності зі ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна. У відповідності зі ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. Системний аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що позивачка просить припинити право власності [PERSON] на 1\\2 частину спірного будинку у зв'язку з її знищенням під час пожежі, та визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку, яка збудована після пожежі, як на новостворене майно. Разом з тим, припинення права власності особи у спосіб, про який просить позивачка, чинним ЦК України не передбачений. Так, відповідно до ч. 2 ст. 349 ЦК України у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняться з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Такі зміни до державного реєстру не вносилися, а фактичне знищення частини майна не вплинуло на частку [PERSON] у власності на будинок. При цьому, здійснення будівництва [PERSON] без отримання відповідних дозволів свідчить про самовільне будівництво нерухомого майна, що не тягне за собою набуття права власності на нього (ст. 376 ЦК України). Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена я цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Так, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29 - 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт. За таких обставин, у суду відсутні підстави як припиняти право власності [PERSON] на 1/2 частину будинку, так і визнавати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину будинку як на новостворене майно. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Зважаючи на те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] відносно 1/2 частини будинку, у суду відсутні підстави і для задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку. На підставі наведеного, ст. ст. 3, 15, 16, 322, 323, 328, 331, 346, 349, 360, 377, 378 ЦК України, ст.. 120 ЗК України,

Outcome: dismissed