Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання не перебуваючи в шлюбі та за власні кошти На обґрунтування позову позивач вказала, що 26.04.2001 року вона придбала за 3500 грн. у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 66.2 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., з відповідними господарськими будівлями Б-1, убиральня В-1, навіс Г-1, огорожа - 1) на підставі договору зареєстрованого на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» за 3500 грн.. Саме в зазначений час вона отримала будинок і передала кошти продавцю. 29.05.2001 року вказаний договір був зареєстрований в Новоодеському БТІ. З квітня 2001 року вона фактично проживала у вказаному будинку, а з 17.05.2001 року була зареєстрована за вказаною адресою. Згодом вона дізналася, що цей договір є нікчемним. Тому 01.06.2011 року вона звернулася до суду із позовом про визнання дійсним вказаного договору дійсним. 29.06.2011 року рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області її позов було задоволене і визнано біржовий договір дійсним. 09.08.2011 року було здійснено повторну реєстрацію її права власності в Новоодеському РБТІ. 07.11.2001 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. 20.04.2016 року рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області шлюб було розірвано. Згодом вирішила продати будинок, але нотаріус пояснила їй, не може посвідчити правочин тому, що вважає цей будинок сумісною власністю подружжя і без згоди колишнього чоловіка не можливо посвідчити договір. Вказала, що вказаний будинок купила до реєстрації шлюбу, за власні кошти. Тому посилаючись на вищевикладене та те, що на момент придбання житлового будинку не перебувала у шлюбі з відповідачем та купила житловий будинок за власні кошти, просили суд визнати за нею право с особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] (що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 66.2 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., з відповідними господарськими будівлями Б-1, убиральня В-1, навіс Г-1, огорожа - 1) Ухвалою суду від 16.08.2021 р., провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилась, але подала до суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомила, позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26.04.2001 року [PERSON] уклала договір купвлі-продажу з [PERSON] та придбала житловий будинок [ADDRESS] (що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 66.2 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., з відповідними господарськими будівлями Б-1, убиральня В-1, навіс Г-1, огорожа - 1) за 3500 грн., договір був зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» в «Журналі біржових угод» за №2-102, , що підтверджується копією договору купвлі-продажу від 26.04.2001 року. Також дослідивши матеріали справи судом встановлено, що з квітня 2001 року вона фактично проживала у вказаному будинку, а з 17.05.2001 року була зареєстрована за вказаною адресою. Згодом вона дізналася, що цей договір є нікчемним. Тому 01.06.2011 року вона звернулася до суду із позовом про визнання дійсним вказаного договору дійсним. Заочним рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 29.06.2011 року позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та права власності на нього задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] 26 квітня 2001 року купила у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , що складається з житлового будинку за літерою А-1, загальною площею 66,2 кв. м., житловою площею 32,2 кв. м., з відповідними господарськими будівлями: сарай за літ. Б-1; убиральня за літ. В-1; навіс за літ. Г-1; огорожа -1. Визнано за [PERSON] право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , що складається з житлового будинку за літерою А-1, загальною площею 66,2 кв. м., житловою площею 32,2 кв. м., з відповідними господарськими будівлями: сарай за літ. Б-1; убиральня за літ. В-1; навіс за літ. Г-1; огорожа -1. Крім того, судом встановлено, що 09.08.2011 року було здійснено повторну реєстрацію її права власності на житловий будинок [ADDRESS] в Новоодеському РБТІ, номер запису 3603 в книзі: 23, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 09.08.2011 року. Згідно матеріалів справи судом встановлено, що 07.11.2001 року відділом ДРАЦС у Новоодеського РУЮ між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Заочним рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 20.04.2016 року позов про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задоволено повнястю. Шлюб, зареєстрований 07.11.2001 року відділом ДРАЦС у Новоодеського РУЮ, за актовим записом № 115 між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Малолітнього [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з [PERSON] та стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати. Згідно із роз`ясненням приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Д.В. від 03.08.2021 року, [PERSON] було надано пояснення в разі відчуження нерухомого майна її потрібна письмова згода його колишнього чоловіка. Так, як вказане нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Верховного Суду України від 07.12.2016 року по справі № 6-1568цс16 було роз`яснено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що на час придбання житлового будинку (укладення договору купівлі-продажу) [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованоому шлюбі. [PERSON] купувала даний житловий будинок за власні кошти, а відтак даний житловий будинок являлася особистою приватною власністю [PERSON] і не може бути об`єктом поділу як спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений останнім при подачі позову до суду. Куруючись ст.ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, -

Outcome: approved