Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

06.12.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що [INFO] в квартирі [ADDRESS] сталася пожежа. В результаті тривалого часу до виклику служби ДСНС (пожежників), а також тривалого часу прибуття пожежної бригади (близько 45 хвилин), вогонь перекинувся на її квартиру, за адресою: [ADDRESS] . На даний час поліцією м.Старий Самбір не встановлено причини пожежі та винних осіб. Ймовірним, осередком загоряння поліцією встановлено квартиру [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] .. У кримінальній справі по розслідуванні пожежі №12017140320000219 за ч. 2 ст.194 ККУ, вона є потерпілою. Під час пожежі її не було в м.Старий Самбір, проте п. [PERSON] розповсюджує про неї недостовірну негативну інформацію, звинувачує її у підпалі його квартири та інших важких злочинах. Неодноразові звинувачення ним повідомляються громадянам міста Старий Самбір, а також високопосадовцям та органам влади. На її неодноразові прохання припинити безпідставні звинувачення, сприяти слідству у справедливому розслідуванню справи, [PERSON] відповідає грубістю. [PERSON] спонукав когось із працівників Старосамбірської РДА поширити інформацію, яка ніяким чином не стосується самого [PERSON] , - «Ви відмовлялися від квартири до «упалу» (пожежі)? Я свідків маю» (звукозапис засідання комісії від 07.11.2017 року 24:10 - 25:00 хвилин запису record 20171107150715). На протязі 2010-2017 років (до пожежі) ніяких комісій щодо її квартири не проводилися. Була комісія з Старосамбірської районної державної адміністрації, приблизно у 2008 - 2009 роках, але у приміщенні цієї установи, про яку [PERSON] не міг знати. З невідомою метою він дізнавався у посадових осіб, примушуючи їх порушувати законодавство, поширюючи таку інформацію. «Вогонь в другій кімнаті від вас йшов до мене» (24:45 хвилин того ж запису). З якою метою вона б могла вчинити пожежу? Отримати його квартиру? Як? Це ж його власність! Передбачити, що пройде 3 години до початку гасіння пожежі і згорить її квартира? В будинку в центрі міста при центральній дорозі на відстані 2 км від пожежної частини? Не логічно. На засіданні комісії міської ради [PERSON] її було звинувачено у важкому злочині - побитті своєї матері і спричинені їй важких травм. А саме: «Я раз на вас міліцію визвав, коли ви свою маму били, вона аж пісяла кров`ю» ( 1:09:09 цього ж запису). Дійсно, був факт виклику міліції на неї, приблизно в 2009-2010 роках, після конфлікту з ним, він їй сказав: «Я тобі устрою!». Працівники міліції прийшли до їхньої квартири, спілкувалися з її мамою, не виявили ніяких правопорушень з її сторони, запитали у неї, що ж він у неї хоче. Запропонували їй звернутися в поліцію із заявою на його поведінку. По даному виклику не відкривалася кримінальна справа (відповідь Старосамбірського відділення поліції від 24.11.2017 року № 8180 долучена). Це свідчить про те, що поліцією (міліцією) не було виявлено факту побиття, виклик поліції був лише знущанням над нею [PERSON] .. Знаючи, що вказаний факт побиття нею матері не підтвердився, [PERSON] і далі продовжує розповсюджувати неправду, звинувачуючи її у вчиненні неіснуючого злочину. « [PERSON] звернувся до [PERSON] і сказав, що вона неодноразово відмовлялася від своєї квартири, викликала комісії і заявляла, що не хоче там жити, хотіла, щоб їй надали інше житло. Припускає, що пожежа могла статися з її сторони…». Такі брехливі звинувачення були сказані [PERSON] у присутності комісії міської ради, до складу якої входили члени комісії: керівники міста (п. [PERSON] , п. [PERSON] , [PERSON]. , п. [PERSON] ) та керівники школи (п. [PERSON] , [PERSON]. ), вчителі школи (п. [PERSON] , п. [PERSON] , [PERSON], п. [PERSON] ), батьки учнів. Зважаючи на той факт, що вчитель повинен бути високоморальною людиною і на роботі, і в побуті - таке звинувачення може мати для неї вкрай негативні наслідки: звільнення з роботи, не підписання контракту з нею. Всі наведені факти зачіпають її честь, гідність, ділову репутацію в громадській думці і в очах колективу. Внаслідок безпідставного звинувачення у важких злочинах, вона знаходиться в стані морального пригнічення і дискомфорту. Усе це викликано неправомірними діями відповідача, який принизив її перед іншими людьми та поширив відомості стосовно неї, звів наклеп. Їй довелося страждати, погіршилися відносини з оточуючими людьми, призвели до інших негативних наслідків морального характеру. Відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес. Хід її життя порушений ще тому, що вона не знає, яку брехню вигадає відповідач і де її поширить. Погіршився стан її здоров`я. 08.11.2017 року лікарем установлено гіпертонію II ст. та порушення у роботі серця. Станом на 21.08.2017 року таких проблем зі здоров`ям у неї не було. Їй доводилося оправдуватися, доводити неправоту його слів перед іншими сторонніми особами, адже вона вчитель і не може дозволити собі таку поведінку, вислуховувати образливі, нецензурні слова, безпідставні звинувачення у злочинах. У результаті зазначених дій відповідача вона почуває себе принизливо, душевно страждає. Вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Просить визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, її ділову репутацію, інформацію, подану [PERSON] на засіданні спільної комісії міської ради та педагогічного колективу Старосамбірської ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. Героя України Б.Сольчаника 07.11.2017 року, та стягнути з нього на її користь моральні збитки в розмірі 50000,00 гривень. Ухвалою судді від 12.01.2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 18.04.2018 року на 09:40 годину, яке в тому числі і із-за неявки відповідача неодноразово відкладалося. Ухвалою суду від 07.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві та в обґрунтуванні позовних вимог (а.с. 1-2,88-92). Також позивачка не заперечувала про постановлення по справі заочного рішення (а.с.186). Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, заяву про розгляд справи у його відсутності не надіслав, повідомлення про причини неявки суду також не надав. В матеріалах справи знаходяться докази того, що відповідач повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, в тому числі і через вебсайт судової влади України (а.с.22-27, 28-31, 46-57, 65, 77-84, 108-120, 128-135, 143, 144, 145, 150-154, 169-179). Згідно п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З довідки №27/337 від 03.04.2017 року головного інспектора Старосамбірського РВ ГУ ДСНС України у Львівській області та акту про пожежу від 03.04.2017 року відомо, що 03.04.2017 року мала місце пожежа в будинку [ADDRESS] , квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] , що належать [PERSON] та [PERSON] , що в [ADDRESS] . Внаслідок пожежі вогнем знищено дах повністю та перекриття на площі 60 м2; (27 м2) речі домашнього вжитку та інше майно (книги, посуд), телевізор, магнітофон (а.с.10-11). В судовому засіданні встановлено, що Старосамбірським відділенням поліції Самбірського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017140320000219 за ч. 2 ст.194 КК України, в якому позивачка [PERSON] є потерпілою (а.с.6). З долученого до позову висновку експерта №2/114Е від 10.01.2018 року відомо, що найбільш ймовірною причиною виникнення пожежі в приміщенні кухні квартири [ADDRESS] є потрапляння відкритого вогню на горюче пожежне навантаження кімнати. Осередок пожежі (місце виникнення початкового горіння) у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , знаходиться в приміщенні кухні квартири [ADDRESS] (а.с.97). З протоколу (а.с.3-5) відомо, що за зверненням педагогічного колективу опорного загальноосвітнього навчального закладу «Старосамбірська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №1 ім. Героя України Б.Сольчаника» була створена спільна комісія міської ради та педагогічного колективу щодо вирішення житлової проблеми вчителя інформатики [PERSON] , на засіданні якої 07.11.2017 року вирішено підготувати спільне звернення міської ради та педагогічного колективу школи за зверненням [PERSON] до Старосамбірської районної ради та Старосамбірської районної державної адміністрації, Львівської обласної ради, Львівської обласної державної адміністрації про виділення коштів для забезпечення її житлом. При обговоренні цього питання [PERSON] звернувся до [PERSON] і сказав, що вона неодноразово відмовлялася від своєї квартири, викликала комісії і заявляла, що не хоче там жити, хотіла, щоб їй надали інше житло. Припускає, що пожежа могла статися з її сторони і також вважає себе потерпілим від пожежі (а.с.3). Досліджений в суді аудіозапис засідання спільної комісії міської ради та педагогічного колективу Старосамбірської ЗОШ І-ІІІ ст. ім.Героя Б.Сольчаника містить такі висловлювання (мовою оригіналу): 24:07 запису: [PERSON] : пані суддя, я вибачаюся, але до того часу, Ви відмовлялися від квартири до «упалу» чи нє? [PERSON] : не зрозуміла? [PERSON] : до "упалу" Ви від квартири відмовлялися? [PERSON] : від якої? Як я могла відмовлятися від своєї власності? [PERSON] : комісія була у Вас . [PERSON] : коли? [PERSON] : я свідків маю. [PERSON] : яка комісія? [PERSON] : комісія була у Вас, ви відмовлялися від квартири і писали, щоб вам дали другу квартиру. Було таке слово? [PERSON] : перший раз таке чую. [PERSON] : а я таке знаю, що ви ходили, комісію збирали, що ви в тій хаті боїтеся жити, і ви то, напевно, тому всьо зробили, коли я, короче, не був, мене не було там пів року, мене там не було. Коли я приїхав, як там могли «упалу» зробити? Скажіть , будь-ласка? Йдем на узе де- небудь. [PERSON] : отже, пане, я перепрошую, можна репліку. [PERSON] , відносно того чи я винна в пожежі, у вас був слідчий п. [PERSON] і на даний час є слідча п. [PERSON] . Якщо вони знаходять якісь найменші докази моєї присутності в цьому будинку, я готова нести відповідальність і я не потерплю наклепу з вашої сторони і звинувачення мене у пожежі, тим більше, що всі знають, що в даний момент ви були разом із другом [PERSON] , який до того мені погрожував і на якого мною подана заява в поліцію. Це є перше. Я тільки сьогодні була на допиті 1.5 години в п. [PERSON] , де також сказала усі факти, про що йшла мова. І я прошу мене не позорити і не звинувачувати можливою причетністю. А відносно того, яка була квартира, - так, квартира, я вже казала, мама дістала у 72 році. Квартира була сира. Мама була малограмотна і пішла зі мною, дитині було 5 років, у грибок. Тоді квартиру, а вірніше будинок, ніхто не утримував, в мене є лист п.[PERSON] …… 1:04:00 запису: [PERSON] : я був босий, голий, міліція була. Я спав. Вогонь від другої кімнати від вас йшов до мене. Я спав. Приїхала машина. Я голий вискочив, в штанах спортивних. 1:08:40 запису: Що ви думаєте робити зі своєю квартирою? [PERSON] : Думаю . От іменно. Я сказав їй так во: « Бог на світі є. Чи я чи хто то, чи то ви. Най буде я. [PERSON] : ну я. Отже, ви кажете. Пане [PERSON] , ви кажете, що то я спалила? [PERSON]: Ви скажіть будь - ласка, коли я погане слово до Вас сказав, до вас, коли ви на мене міліцію визивали. То раз. По другому. Я раз міліцію на вас визвав, коли ви свою маму били, вона аж пісяла кров`ю. [PERSON] : а ви бачили як вона пісяла? [PERSON] : так, тяжко. 08.11.2017 року [PERSON] подала заяву слідчому Старосамбірського відділення поліції Самбірського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області про поширення неправдивих фактів (наклепу) [PERSON] та його родиною: неодноразово безпідставно звинувачують її у вчиненні тяжкого кримінального злочину - підпалу його квартири, а, отже, і замаху на його вбивство, що хотіла його спалити, знаючи, що він у квартирі; звинувачення його дочкою [PERSON] - у переписці у соціальній мережі відбулося в травні 2017 року; на комісії 07.11.2017 року в присутності членів комісії: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , директора школи [PERSON] та вчителів школи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , її в черговий раз було звинувачено у підпалі його квартири, також у побитті нею матері (був факт виклику міліції Баршівським, на його виклик приїхала поліція, але жодних правопорушень виявлено з її сторони не було, поліція запитала, що він у неї хоче. «Решту ночі міліція предоставила йому право переночувати в міліцейських «апартаментах»). Такі дії [PERSON] грубо порушують її честь і гідність, тим більше, приниження перед керівництвом міста і школи. Просила слідчу, що в разі виявлення слідчим доказів її причетності до пожежі 04.04.2017 року в будинку [ADDRESS] , встановлення факту перебування її чи її сина [PERSON] 1998 року народження в м. Старий Самбір в час виникнення пожежі, - то пред`явити їй офіційне звинувачення. В іншому випадку просила вжити заходів щодо недопущення наклепу на неї зі сторони [PERSON] (а.с.8). З протоколу допиту в якості свідка [PERSON] в кримінальному провадженні № 12017140320000219 від 09.05.2017 року щодо пожежі, яка виникла у його квартирі [INFO] року, він вказував, що [PERSON] постійно била свою покійну матір, за яку він заступався (а.с.33-35). Такі ж пояснення є у протоколі допиту [PERSON] від 03.12.2017 року (а.с.37-38). У заяві [PERSON] від 15.12.2017 року на ім`я начальника слідчого відділення, де він просить визнати себе потерпілим по справі, ним вказується, що, на його думку, квартира згоріла з вини позивачки, так як найбільше згоріла стіна між ними. Також доповнив, що неодноразово [PERSON] приходила в міську раду на протязі 5-ти років з метою надати їй іншу квартиру, так як та непридатна для проживання, що можуть підтвердити працівники міської ради. Тому [PERSON] мала мотиви зробити підпал квартир, щоб отримати квартиру, чого і домагається. Також доповнив, що в 2012-2013 роках декілька разів визивав міліцію, оскільки [PERSON] знущалася та била свою маму, тому вона мстить йому і пише, що він її підпалив. Як він міг її підпалити, як він спав в ту ніч в квартирі і міг згоріти (а.с.39-40). З свідоцтва про смерть (а.с.185) відомо, що мати позивачки - [PERSON] померла [INFO] , у віці 84 роки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання про те, що 04.04.2017 року, близько 22 години 00 хвилин, [PERSON] перебувала з ним на території залізничного вокзалу в м.Самборі Львівської області. Вона проводжала свого сина в м.Ужгород на навчання, тому фізично не могла бути в м.Старий Самбір. В липні 2018 року він був присутній в с.Горішня Посада при розмові з сусідом [PERSON] . [PERSON] сказав, що він є фахівцем по роботі з печами та виконував роботи по печі в брата [PERSON] , він повідомив йому, що відповідач поширює інформацію серед своїх друзів, що [PERSON] спалила його. Після того [PERSON] сильно розпереживалася. Відомо, що вогонь пішов від нього, тому мусів відвести [PERSON] в лікарню, на швидкій їй надавали допомогу. Крім цього, в судовому засіданні з`ясовано, що підтверджується не лише поясненнями позивачки, але доказами - документами та поясненнями свідків, а саме: листом №8180 від 24.11.2017 року Старосамбірського відділення поліції Самбірського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області) про те, що надати інформацію про вжиті заходи працівниками поліції за заявами [PERSON] відносно [PERSON] в період 2009-2010 років неможливо, оскільки матеріали звернень 2009-2010 років, по яких відмовлено в порушенні кримінальної справи знищені за термінами зберігання відповідно до п.121 Типового положення МВС від 10.01.2014 року «Про затвердження Переліку документів, що створюються під час діяльності органів внутрішніх справ, навчальних закладів, підприємств та закладів охорони здоров`я, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, із зазначенням строків зберігання документів» (лист №8180 від 24.11.2017 року Старосамбірського відділення поліції Самбірського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області) (а.с.6). Отже, по заяві [PERSON] щодо побиття [PERSON] своєї матері, що вона «аж кров`ю пісяла», працівниками поліції проти неї було відмовлено в порушенні кримінальної справи. Свідок [PERSON] показала, що позивачку [PERSON] знає вже 30 років. Це виважена, розумна, добра людина, яка користується авторитетом серед вчителів. Ствердила, що вона та інші вчителі часто приходили до неї додому, особливо в останні роки життя її матері. Матір свою вона любила, за нею доглядала, добре відносилася, переживала за стан її здоров`я. Додала, що 07.11.2017 року вона була членом комісії і їй було дуже неприємно чути репліки сусіда позивачки [PERSON] про їхню колегу. Він вказував, що вона била свою матір, яка від побиття аж кров`ю пісяла, звинувачував її у підпалі будинку. Це був з його сторони наклеп, просто надумані факти, які не міг спростувати чи підтвердити на комісії. Вчителі в це не повірили, але деякі члени комісії до позивачки з «холодком» до почутого поставилися. Однак, для вчителя такі наклепи є недопустимими. Свідок [PERSON] показала, що склалася неприємна ситуація. Так, на засіданні спільної комісії міської ради та педагогічного колективу Старосамбірської ЗОШ І-ІІІ ступенів ім. Героя України Б.Сольчаника 07.11.2017 року були присутніми педагоги, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] .. Вона була свідком висловлювань [PERSON] про те, що позивачка недобре ставилася до своєї мами, принижувала, часто її била, що він, навіть, на захист її матері звернувся в міліцію, бо вона її побила, що аж кров`ю пісяла. А також хотіла іншу квартиру, тому вчинила підпал. Позивачка [PERSON] є кваліфікованим вчителем, грамотна, її учні є призерами, вона тримає імідж школи, була класним керівником. Така інформація всіх дуже здивувала. Поширення такої інформації може пошкодити на те, що учні і батьки змінять своє ставлення до позивачки як до вчителя. Якщо в батьків складеться така інформація, то це зашкодить її репутації. На нараді були присутні 8 педагогів. Вважає, що [PERSON] заслуговує на повагу, тому вони будуть ставати на її захист і будуть намагатися їй допомогти. Вирішуючи спір, суд вважає, що застосовуванню підлягають наступні норми чинного законодавства та міжнародного права. Згідно ч.1 ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч.2 цієї ж статті не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Також згідно ч.4 ст.32 Конституції України к ожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частина друга та третя статті 34 Конституції України, визначаючи за кожним право на свободу вираження поглядів, водночас містять застереження про те, що здійснення цього права може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною четвертою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням (наведена правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 р. по справі №308/2695/15-ц). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, згідно ч.4 ст. 277 ЦК України і ч.3 ст. 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Незважаючи на велику завантаженість суду, судом неодноразово відкладався розгляд цієї справи з метою надання можливості відповідачу в судовому засіданні висловити свої позиції щодо позову, надати відзив на позовну заяву. Проте, відповідач [PERSON] до суду жодного разу не з`явився, заперечень на вимоги позивачки не подав. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а згідно абзацу 5 п.15 цієї постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень . Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. За змістом прохальної частини позову судом встановлено, що доказуванню підлягає вирішення питання про визнання поширеної інформації відповідачем 07.11.2017 року на засіданні спільної комісії міської ради та педагогічного колективу Старосамбірської ЗОШ І - ІІІ ступенів ім. Героя України Б.Сольчаника - оспорювані позивачкою відомості, - недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, її ділову репутацію, та наявність спричинення позивачці моральної шкоди діями відповідача щодо поширення ним такої інформації. Суд, дослідивши інформацію поширену відповідачем 07.11.2017 року на засіданні спільної комісії міської ради та педагогічного колективу Старосамбірської ЗОШ І - ІІІ ступенів ім. Героя України Б.Сольчаника, приходить до висновку, що у висловах відповідача, а саме - «А я таке знаю , що ви ходили, комісію збирали, що ви в тій хаті боїтеся жити, і ви, то, напевно, то всьо зробили, коли я, короче, не був, мене не було там півроку. Коли я приїхав, як там могли «упалу» зробити? Скажіть , будь-ласка? Йдем на узі де-небудь», містяться оціночні судження, думки, дані висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містить фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, припущення відповідача щодо можливої причетності позивачки до пожежі є його суб`єктивною думкою, оскільки містить слово «напевно». Окрім того, з аудіозапису засідання відомо, що позивачка не заперечувала про те, що викликала комісію, проте зазначила, що невідомо як про це міг знати відповідач. Вона, як молодий спеціаліст, зверталася з приводу отримання житла. Відповідач вербалізував свою оцінку достовірності висловлювання та наводив оціночне бачення з натяком на сумнів щодо вірогідності висловлюваного про можливі зв`язки і сприянні у пожежі, що виникнула з бажанням позивачки отримати інше житло, а не звинувачення її у підпалі їхніх квартир. Таким чином, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідача, такі судження відповідно до вказаних вище правових норм та роз`яснень, не порушує права, свободи, не ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивачки, крім цього, немає доказів, які б доводили, що зазначені вище вислови відповідача мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність, ділову репутацію позивачки. Тобто, відповідач реалізував своє право, передбачене статтею 40 Конституції України, а не здійснив поширення недостовірної інформації щодо позивачки, а тому наведене виключає в цій частині можливість задовольнити позов із заявлених позивачкою підстав. Щодо висловлювання відповідача [PERSON] , а саме: «Я раз міліцію визвав, коли ви свою маму били, вона аж кров`ю пісяла», то суд вважає, що дана інформація, яку оспорює позивачка [PERSON] , є фактичними, а не оціночними твердженнями, оскільки містить фактичні дані, істинність яких може бути перевірена, тому суд прийшов до висновку, що факт поширення такої інформації відповідачем знайшов своє об`єктивне підтвердження. Відповідач довів її до відома більше ніж однієї особи, що вважається поширенням інформації в контексті ч.1 ст.277 ЦК України, після того, як його заява про цей факт ним була доведена до відома міліції, працівниками міліції було все перевірено з виїздом на місце, даний факт побиття не підтвердився, про що йому було відомо (іншого в суді не було здобуто), однак, він і далі цю інформацію поширює, видаючи її за дійсність. Відповідно до положень ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно ч.4 ст.296 ЦК України ім`я фізичної особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Суд, перевіряючи такі висловлювання на предмет вірогідності встановив, що матеріали звернень 2009-2010 років, по яких відмовлено в порушенні кримінальної справи стосовно позивачки, знищені за термінами зберігання. Отже, вироку суду щодо [PERSON] про вчинення таких дій, що підпадали під ознаки злочину, про який згадав відповідач щодо позивачки немає, тому, беручи до уваги норми національного та міжнародного права, прецедентної судової практики Європейського суду з прав людини щодо презумпції невинуватості, визначивши характер поширеної відповідачем інформації, не доведеність її достовірності, суд приходить до висновку, що така інформація є недостовірною, негативною, такою, що принижує та порочить честь позивачки в очах оточуючих - громадськості. Дана інформація створює у оточуючих викривлене уявлення про позивачку, як людину. Судом встановлено, що [PERSON] має повну вищу педагогічну освіту, має кваліфікацію «спеціаліст вищої категорії» та педагогічне звання «Старший учитель». Педагогічний стаж 27 років. В Старосамбірській школі І-ІІІ ступенів №1 працює з 1990 року. [PERSON] постійно вдосконалює свій професійний рівень. Володіє сучасними освітніми технологіями, методичними прийомами, педагогічними засобами, різними формами позаурочної роботи та їх якісним застосуванням, використовує інноваційні технології на уроках інформатики, допомагає вчителям інших предметів проводити уроки з використанням інформаційно - комунікаційних технологій, інтернету. Бере активну участь у роботі шкільного та районного методичного об`єднання вчителів інформатики, є керівником окружного методичного об`єднання вчителів інформатики. Проводила заняття з педагогічними працівниками району як тренер по програмі Microsoft « Партнерство в навчанні ». Рівень знань учнів, яких навчає [PERSON] відповідає вимогам навчальної програми з інформатики. В основному її учні мають результати успішності високого та достатнього рівнів. Вихованці вчительки постійно є призерами 11 (районного) етапу Всеукраїнської учнівської олімпіади з інформаційних технологій, учасниками і призерами олімпіад обласного етапу. Значна частина її випускників обирають фах інформаційних технологій. Вчителька враховує психологічні особливості учнів, їх реальні навчальні можливості, стимулює позитивне ставлення учнів до навчання. Такий підхід до процесу навчання на уроках створює умови для розвитку пізнавальної активності школярів, їхнього самовираження, самовдосконалення. Сама виховала сина, який був одним з кращих учнів школи, а зараз є студентом університету. Незважаючи на вкрай важку життєву ситуацію (згоріла її квартира і майно), вона зберігає людяність, врівноваженість, виявляє дбайливе і чуйне ставлення до учнів, доброту і порядність по відношенні до колег. Колектив школи, учні та батьки з повагою ставляться до неї (а.с.87). Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки. За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком. Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. Враховуючи баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, інформацію про висловлювання відповідача [PERSON] , а саме: «Я раз міліцію визвав, коли ви свою маму били, вона аж кров`ю пісяла», підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відшкодування моральної шкоди, яка завдана внаслідок порушення особистих немайнових прав відшкодовується на загальних підставах та в порядку, що передбачені ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Згідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Необхідно зазначити, що постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у пунктах 3, 5 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У зв`язку з визнанням судом недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, інформацію про висловлювання відповідача [PERSON] , а саме: «Я раз міліцію визвав, коли ви свою маму били, вона аж кров`ю пісяла», що порушує права, свободи, ганьбить честь та гідність, ділову репутацію, та визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, та роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року N4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з урахуванням характеру, обсягу, глибини та тривалості душевних страждань позивачки, з огляду на відсутність достатнього обґрунтування нею розміру моральної шкоди, а також взявши до уваги матеріальний стан відповідача, майно якого погоріло, враховуючи принцип розумності та справедливості, вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень, в решта вимог, - відмовити. Щодо судового збору, то суд зазначає наступне. Позивач оплатила судовий збір в сумі 1762 гривні 00 копійок (а.с.95), а повинна була оплатити, виходячи з двох її позовних вимог, - 2240 гривень 00 копійок (640.00+1600.00), тобто позивач недоплатила в дохід держави 478.00 гривень. З врахуванням того, що цивільний позов по двох вимогах судом задовольняється частково та з врахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то розмір недоплаченого судового збору має бути стягнено в сумі 478.00 гривень 00 копійок з відповідача судовим рішенням, а також необхідно стягнути з відповідача в користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 96 гривень 00 копійок.

Outcome: partial