Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

У червні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що вона знаходиться у шлюбі з [PERSON] з 20.04.2012 року, від якого вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. На теперішній час її чоловік знаходиться за межами території України. Так 24.01.2013 року [PERSON] з її згоди був укладений усний договір з [PERSON] про позику йому грошових коштів в розмірі 10000 грн., зі строком повернення 01.02.2013 року, про що була складена розписка. Проте до теперішнього часу відповідач вказані грошові кошти не повернув. На підставі того, що вказані грошові кошти є сімейними, позивачка просить суд визнати їх об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 10000 грн., відповідно до усного договору позики, також стягнути судові витрати. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явились, надали суду заяви з проханням про розгляд справи в їх відсутність, та про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, повідомлялись про час і місце розгляду справи, не сповістивши суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до свідоцтва про шлюб [NUMBER], 20.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після реєстрації якого остання змінила прізвище на «[PERSON]». Так судом встановлено, що відповідно до розписки [PERSON] отримав позику у [PERSON] в розмірі 10 000 грн., які зобов'язався повернути позикодавцю до 01.02.2013 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є різні фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для розгляду справи. Проте відповідачем [PERSON] не було надано суду доказів того, що сума боргу за договором позики була ним повернута. Кожна особа, як слідує зі змісту ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України. Відповідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від сум позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Вирішуючи даний позов суд виходить також з того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1,2 ст.61, ст.63 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач взяті на себе обов'язки по договору не виконав, грошові кошти в розмірі 10000 грн. не повертає, які в свою чергу є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивачки суму боргу за договором позики від 24.01.2013 року в розмірі 10000 грн. Крім того, у порядку ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений останньою судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved