Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Адвокат Коваленко О.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з даним позовом, мотивуючи його тим, [INFO] , о 05 годині 59 хвилин, в мережі Інтернет в соціальній мережі «Facebook», на офіційні сторінці Громадської організації «Центр Закарпатських розслідувань ЦЕЗАР», було розміщено публікацію дискредитуючого характеру, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] , який працює на посаді прокурора Тячівської місцевої прокуратури, наступного змісту: «Кривавий прокурор [PERSON] відбілює злочинців» Зазначає, що відповідач на своїй персональній сторінці в мережі Facebook поширив записи наступного змісту: «Чи можливо, щоб особа яка скоїла ДТП в стані сп`яніння, в результаті якого під колесами авто загинув 19-річний юнак, не понесла жодної відповідальності, провадження стосовно неї було закрито, а докази знищені? Під процесуальним керівництвом прокурора Тячівського району [PERSON] запросто. А враховуючи той факт, що це все коїлося під крилом нещодавно звільненого одіозного керівника обласної прокуратури [PERSON] і поготів. Схема, яку вдало застосовує [PERSON] , суперечить суті функцій прокуратури у принципі. Адже прокурор у кримінальних справах мав би представляти і підтримувати потерпілих і працювати над доведенням вини обвинувачених. У даному випадку мова піде про застосування процесуальних дій з перекваліфікації тяжкого злочину на легкий в поданому до суду обвинувальному акті, з завчасно відомою прокурору безальтернативною перспективою закриття провадження судом, знаючи, що жоден суддя в такій афері приймати участі не буде та рішення по суті не прийматиме. Далі в суді прокурор роздуває щоки про винуватість особи в скоєнні більш легкого злочину (залишення в небезпеці без смертельних наслідків), очевидно знаючи, що провадження буде закрито. А після постановлення ухвали судом про закриття судового провадження за сфальшованими матеріалами, прокурор створює видимість принципової позиції під виглядом подання завідомо безперспективної апеляційної скарги. Звісно, до суду касаційної інстанції вже ніхто нічого не подає, та й навіщо... Як щось не так, то обурену громадськість завжди можна задурити, черговою лайкою в бік судової системи. Справа зроблена... Так, літом 2019 року закарпатські та загальноукраїнські ЗМІ сколихнула звістка про чергову п`яну ДТП в Закарпатській області, в результаті якої під колесами п`яного мажора на «Mitsubishi Outlander» загинув 19-річний хлопець. Водій з місця пригоди втік. В подальшому відділом комунікації поліції Закарпатської області було повідомлено, що після проведення розшукових заходів автомобіль, причетний до аварії - «Mitsubishi Outlander», поліцейські розшукали. Кримінальне провадження відкрито за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (https ://zk. npu.gov. иа/.. ./policziya-z-yasovuje-obstavini-sme.../) \~ \~ \~ \~(Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого). Так, досудове розслідування було розпочато та 15 липня 2019 року внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019070180000196 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого cm. 286 ч. 2 КК України та здійснювалось Слідчим відділенням Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області. Досудовим розслідуванням по справі встановлено, що 15 липня 2019 року, близько 03 години 20 хвилин, водій, в нічний час доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи технічно-справним автомобілем марки «Mitsubishi Outlander», рухаючись по вулиці Народній, в селі Ганичі, Тячівського району в напрямку смт. Дубове, Тячівського району, біля будинку №392, діючи в супереч вимогам п.п. 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, не забезпечив безпеку дорожнього руху та здійснив наїзд на пішохода. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід від отриманих травм помер на місці пригоди. Згідно висновку судово-медичної експертизи за № 104 та №251 від 28.08.2019 р. внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід, отримав тілесні ушкодження, які відповідно до Наказу № 6 МОЗ України п.п. 2.1.1 від 17.01.1995 р. відноситься до групи тяжких тілесних ушкоджень, так-як привели до настання смерті. Висновок судово-гістологічної експертизи, а саме: відсутність запально клітинної реакції в речовині головного мозку та легень, свідчить, що смерть громадянина настала менш ніж за 5 хвилин з моменту отримання тілесних ушкоджень, тобто останній не міг вижити при наданні йому негайної кваліфікованої медичної допомоги. Вказані тілесні ушкодження характерні для дорожньо-транспортної події, вкладаються у час пригоди та знаходиться у причинному зв`язку з фактом даної ДТП. Таким чином, судово-медичною експертизою чітко встановлено причинно-наслідковий зв`язок настання смерті в наслідок даної ДТП. Здається винного встановлено, та питання притягення до відповідальності в вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років тільки питання часу. Але не все так просто як здається. Як не дивно, але слідчим разом з прокурором було передано до Тячівського районного суду Закарпатської області обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному у Єдиний реєстр досудових розслідувань 15 липня 2019року за № 12019070180000196 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого уже зовсім інше правопорушення, а саме: ч. 1 cm. 135 КК України, тобто, по суті за легке правопорушення без смертельних наслідків. (Завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, - карається обмеженням волі на строк до двох років або позбавленням волі на той самий строк). Про що свідчить ухвала Тячівського районного суду від 30.09.2019 року у справі № З07/3020/19 http://www. reyestr. court, gov. ua/Review/84602793 Так, за явної участі прокурора тяжкий злочин було перекваліфіковано на легкий, який явно не відповідає фактичним обставинам, та який не було фактично вчинено. Звісно, прокурору було достеменно відомо про те, що єдиним можливим рішенням суду на таке прокурорське свавілля є закриття судового розгляду. Про що й було винесено відповідну ухвалу Тячівським районним судом 23 \~ \~ \~ \~жовтня 2019 року у справі № З07/3020/19 http://www. reyestr. court, gov. ua/Review/85128464. Далі, прокурор очевидно створює видимість оскарження такого рішення водночас дбаючи в першу чергу про створення для себе алібі, щоб випадково самому не загриміти на лаву підсудних. Так, прокурор подає завідомо безперспективну апеляційну скаргу, результат якої є очевидним -відмова в задоволенні вимог прокурора Апеляційним судом Закарпатської області. Відповідна ухвала прийнята Закарпатським апеляційним судом 12 травня 2020 \~ \~ \~ \~р. у справі № З07/3020/19 http://www. reyestr. court, gov. ua/Review/89261099. Результатом такого прокурорського свавілля є виникнення у любителів п`яних покатушок відчуття вседозволеності та віра, що в числі працівників прокуратури Закарпатської області завжди знайдеться [PERSON] , який охоче все «порішає», що й призводить до невтішних наслідків. Так, згідно статистичних даних за перше півріччя 2020 року Закарпатська область лідирує за кількістю аварій із травмованими, кількість ДТП із загиблими на дорогах Закарпаття збільшилась аж на 60 відсотків в порівнянні з аналогічним періодом попереднього року. З початку 2020 року у ДТП на території Закарпаття загинули 52 особи, https://pmg.ua/.../91900-па-zakarpatti-zrosla-kilkist-dtp-obl... Декларації прокурора [PERSON] та легкість вирішення квартирних https://public, nazk.gov. иа/.. Jf46dlc3e-3f01-4161-ae 78-b3d986... та земельних питань https://public.nazk.gov.ua/...Zc64ce429-f748-4316-ЬЗЗЗ-68df74... наштовхують на думку про те, що таке відбілювання злочинців у його практиці далеко не перше, однак зробимо все, щоб воно було останнім. Так чи інакше, а з вищевказаного вбачається в діях закарпатського прокурора [PERSON] наявність ознак складу злочину відповідальність за який передбачена статтею 366 (Службове підроблення), статтею 383 (Завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення) та статтею 396 (Приховування злочину) Кримінального Кодексу України. Про інші подвиги [PERSON] у наших наступних публікаціях. Заодно запрошуємо до слова самого героя цієї історії для коментаря про те, що мотивувало його замість захисту сторони потерпілих, стати на бік обвинувачених?» Позивач стверджує що, вказаною публікацією було принижено честь, гідність, ділову репутацію та високе звання працівника прокуратури. Також зазначає, що інформація яка викладена у вищевказаній публікації є недостовірною, негативною і такою, що підлягає спростуванню з огляду на наступне. У позовній заяві пояснив, що нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у вказаному кримінальному провадженні від 15.07.2019 року за №12019070180000196 за підозрою [PERSON] , [PERSON] не здійснювався, оскільки досудове розслідування проводилося слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області та обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 15.07.2019 року за № 12019070180000196 за підозрою [PERSON] затверджувався та направлявся до суду не [PERSON] , а начальником відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Закарпатської області Черничком В.В. Вказав, що після внесення відомостей до ЄРДР, [PERSON] в якості прокурора у кримінальному провадженні, будь які слідчі та процесуальні дії не проводились та відповідно зміна кваліфікації кримінального правопорушення фізично не могла бути проведена чи погоджена прокурором Тячівської місцевої прокуратури Купаром І.І. Також вказав, що в ході досудового розслідування було призначено судово-автотехнічну експертизу відповідно до висновку якої в діях підозрюваного [PERSON] відсутній склад злочину, передбачений ст. 286 КК України. Після направлення вказаного обвинувального акту до суду, такий разом із матеріалами кримінального провадження направлено до Тячівської місцевої прокуратури для підтримання публічного обвинувачення та прокурора Тячівської місцевої прокуратури Купара І.І. включено до групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні. Стверджує, що [PERSON] в якості прокурора прийнято участь лише у підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 23.10.2019 року, де потерпілим було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження та судом прийнято рішення про його закриття, яке було оскаржено прокурором Тячівської місцевої прокуратури [PERSON] в апеляційному порядку. У задоволенні апеляційної скарги Закарпатським апеляційним судом відмовлено. Участь при розгляді апеляційної скарги прокурор Тячівської місцевої прокуратури не приймав. Враховуючи викладене, вважає, що відомості зазначені у публікації ГО «Центр Закарпатських розслідувань (ЦЕЗАР)» містять інформацію, яка є недостовірною та [PERSON] , будучи прокурором Тячівської місцевої прокуратури діяв виключно в межах своїх повноважень та його дії були прямо протилежні тим діям, які описані у вказаній публікації. У зв`язку з вищенаведеним, представник позивача адвокат Коваленко О.М. просить визнати недостовірною інформацію відносно позивача [PERSON] , поширену в соціальній мережі «Facebook» на сторінці ГО «Центр Закарпатських розслідувань (Цезар)», яка була опублікована [INFO] , о 05 год. 59 хв. та зобов`язати ГО «Центр Закарпатських розслідувань (Цезар)» не пізніше дня від набранням рішенням у даній справі законної сили, спростувати вказану інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме через інтернет-сторінку в соціальній мережі «Facebook». В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Коваленко О.М. не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися своєчасно і належним чином, однак в матеріалах справи міститься заява адвоката Коваленко О.М., згідно якої останній просить розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача - ГО «Центр Закарпатських розслідувань (Цезар)» в особі директора Білецького П.П. в судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб сайті су-дової влади України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як слідує зі змісту поданого позову, в соціальній мережі «Facebook», на сторінці ГО «Центр Закарпатських розслідувань ЦЕЗАР», 30 серпня 2020 р., о 05 годині 59 хвилин, було розміщено публікацію дискредитуючого характеру, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] , який працює на посаді прокурора Тячівської місцевої прокуратури, наступного змісту: «Кривавий прокурор [PERSON] відбілює злочинців ……..». На думку позивача [PERSON] , вказана в соціальній мережі «Facebook» інформація належить відповідачу і саме ним дана інформація була поширена. Окрім того, позивач зазначив, що дана інформація є недостовірною та має негативний характер, а тому порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Згідно із частинами четвертою, сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 далі за текстом Постанова). За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. Позовна заява мотивована тим, що спірні записи в мережі «Facebook» опублікував саме відповідач ГО «Центр Закарпатських розслідувань ЦЕЗАР» в особі директора [PERSON] . В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до роз`яснень викладених у п. п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, вказано, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17.10.2012 р. № 12 роздруківки Інтернет - сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Тому ЗМІ утримуються від публікацій своїх матеріалів у соціальних мережах. Згідно із п.18 зазначеної Постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту поширення відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві. Враховуючи наведені обставини слід зазначити, що «Facebook» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Таким чином, хоч інформація поширена про позивача, однак є не доведено, що така інформація розміщена саме відповідачем. Надані позивачем скріншоти тексту поширеної інформації в соціальній мережі «Facebook» не доводять факт її поширення саме відповідачем, оскільки будь-хто може зареєструватися у «Facebook» під будь-яким іменем і створити сторінку, на яку завантажити будь-які фотографії та інформацію, будь-якого змісту. Долучені роздруківки сторінки веб-сайту в мережі «Facebook» з викладеним на ній текстом, що є у вільному доступі, не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як найперше не є достовірними даними з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами, достовірність інформації на зроблених скріншотах не підтверджена. Отже, не є письмовим і електронним доказом і не є доказом розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачем. Публікація тексту сама по собі не є доказом причетності саме відповідача до її висвітлення. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 року справі № 368/655/17. Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Всупереч даній нормі права, позивачем також не надано суду жодної інформації, що [PERSON] перебуває на посаді прокурора, що він брав участь у кримінальному провадженні, що ним оскаржувалося рішення суду першої інстанції, тощо. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідач є автором інформації, розміщеної на сторінці соціальної мережі «Фейсбук» (http://facebook.com) і що він розповсюдив вказану інформацію. А твердження позивача про те, що саме відповідачем було розміщено таку інформацію є лише припущенням, яке, за відсутності доказів, не може прийматись судом до уваги. Доведення позивачем факту поширення в соціальній мережі Facebook інформації про нього та неспростування цього відповідачем викладено у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 201/6995/17 . Таким чином, позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача, але не доведено, що саме він є автором інформації чи особою, яка поширила оспорювану інформацію, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до відповідача ГО «Центр Закарпатських розслідувань (Цезар)» в особі директора Білецького П.П. в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену у соціальній мережі «Facebook» та зобов`язання відповідача публічно спростувати вказану інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме через Інтернет-сторінку в соціальній мережі «Facebook», слід відмовити в повному обсязі. Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як слідує зі змісту поданого позову, в такому позивач стверджує, що на момент поширення зазначеної інформації перебував на посаді прокурора Тячівської місцевої прокуратури у Закарпатській області, (хоча доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано), а тому суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Крім того, відповідно до Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed