Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

28 квітня 2016 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати заповіт, що був посвідчений 19 червня 2015 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], відповідно до якого [PERSON] заповіла земельні ділянки площею 5,29 га відповідачу [PERSON] та земельну ділянку площею 5,43 га відповідачу [PERSON] Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що померла [INFO] [PERSON] не висловлювала свого волевиявлення на складання заповіту і не мала такого стану здоров'я та фізичних вад, які не дозволяли їй самостійно прочитати уголос та особисто підписати текст заповіту. Саме через відсутність волевиявлення [PERSON], а не через стан здоров'я або похилий вік текст заповіту підписано від імені заповідача іншою особою, без жодних для того правових підстав, оскільки заповідач не мала таких вад зору, які не дозволяли їй самостійно засвідчити свою останню волю. Крім цього вади слуху заповідача не дозволяли їй повноцінно сприймати почуту інформацію. Крім цього, позивач зазначала, що 19.06.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] не здійснювалося виїзду до с. Воронівка в період з 9.00 до 11.00 годин, тим більше двічі для складання проекту, а потім для вчинення самої нотаріальної дії, оскільки в цей період часу приватний нотаріус знаходився за своїм робочим місцем в м. Вознесенську та вчиняв інші нотаріальні дії. Враховуючи всі наведені вище обставини позивач вважала, що заповіт було посвідчено з порушенням процедури посвідчення та форми оспорюваного заповіту, про що свідчить: -підписанні заповіту іншою особою без жодних для цього підстав; -зачитування тексту заповіту глухій від природи людині, яка не могла сприймати на слух інформацію; -протиріччя в самому заповіті щодо того, хто саме оголошував уголос зміст заповіту, чи свідки [PERSON] та [PERSON] (рідна тітка осіб на користь яких складено заповіт) чи підписантом [PERSON]; -неможливістю приватного нотаріуса одночасно бути присутнім на робочому місці для посвідчення трьох правочинів та виїзду двічі до с. Воронівка для посвідчення заповіту [PERSON] -посвідчення заповіту не за місцем проживання [PERSON], а за місцем проживання матері осіб, на користь яких складено заповіт - [PERSON]. А тому вказаний заповіт просила визнати недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Додатково пояснила, що згідно висновків експертів [PERSON] на момент 19.06.2015 року мала вади зору у вигляді міопії середнього ступеню, катаракти лівого ока з арпіфонією правового ока, що кореговані за допомогою операції в 2009 році і випискою окулярів, давала змогу самостійно читати га підписувати документи. В той же час згідно також висновків експертів [PERSON] на момент 19.06.2015 року страждала вадою слуху у вигляді нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню (природженої), що не підлягала корекції слуховим апаратом і призвела до часткового порушення мови (діслалії), що не дозволяла їй в повному обсязі сприймати на слух зміст інформації, що промовляється іншою особою. За такого, вважала, що оскаржуваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (які стосуються особистого підписання змісту правочину заповідачем), що тягне за собою його недійсність відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1257 ЦК України. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] та представник відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Зазначали, що заповіт було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 283. Заповіт було складено та посвідчено у повній відповідності до чинного законодавства. Обгрунтовуючи свої заперечення, відповідачі зазначали, що посилання позивачки на норму ст. 1253 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним заповіту [PERSON] від 19.06.2015р. є безпідставним. Відповідно до п.3 ч.4 ст. 1253 ЦК України свідками при посвідченні заповіту не можуть бути члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом. Так, [PERSON] дійсно є рідною тіткою [PERSON] та [PERSON]. Однак ст. 1253 ЦК України містить обмеження щодо кола свідків не всіма родичами за походженням, а виключно близькими родичами. Цивільний Кодекс України не дає визначення поняття близькі родичі. Сімейний Кодекс України також не містить такого визначення. В той же час, ч. 1 ст. 3 КПК України визначає вичерпний перелік осіб, що є близькими родичами та членами сім'ї. В розумінні чинного законодавства [PERSON] не є близькою родичкою спадкоємців [PERSON] за заповітом від 19.06.2015р. Посилання позивачки на невідповідність місця посвідчення заповіту також вважали безпідставними. В судовому засіданні відповідачі пояснювали, що на прохання [PERSON] її заповіт дійсно було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу [PERSON] у неї вдома. При посвідченні даного заповіту [PERSON] надала нотаріусу власний паспорт із зазначенням місця свого проживання, а тому вважають що жодного порушення з цього приводу при складанні даного заповіту порушено не було. Крім того посилання позивачки на те, що [PERSON] була глуха від природи і тому не могла сприймати на слух зачитувану інформацію, не відповідає дійсному стану речей. Так, дійсно [PERSON] мала вроджену ваду слуху, погано чула, однак повністю глухою не була. [PERSON] мала з групу інвалідності, що передбачає можливість працевлаштування на загальних підставах, отримання завдань по роботі, виконання цих завдань та спілкування в процесі трудової діяльності. Медичні документи, які є в матеріалах справи, підтверджують, що [PERSON] зверталась до лікарів, висловлювала свої скарги та відповідала на питання лікарів, що також свідчить про відсутність у [PERSON] повної глухоти. Що стосується вад зору, що не давали їй можливість самостійно прочитати та підписати заповіт, то [PERSON] мала діагноз артифакія правого ока, що не давала їй можливість прочитати самостійно текст заповіту, що був надрукований на двох листах. Просили в задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] заперечував проти задоволення позову, пояснив, що при складанні заповіту він з'ясував волю заповідача, також ним було прийнято рішення, що у зв'язку з віком та станом здоров'я заповідач не могла прочитати та підписати текст заповіту. Тому ним було вирішенно складати заповіт при свідках. Жодних підстав для відсторонення запрошених свідків не було. Всі зауваження позивача до технологічного процесу складання оспорюваного заповіту, жодним чином не свідчать про відсутність волі заповідача на складання заповіту. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою - статті 203 Цивільного Кодексу є підставою недійсності правочину. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 1234 ЦК право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Статтею 1247 ЦК передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Частиною 4 ст.207 ЦК встановлено, що якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ст.1248 ЦК нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, присутність не менш як двох свідків при посвідченні, заповіту, в цьому випадку, є обов'язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (стаття 1253 цього Кодексу). Отже, відповідно до ст.ст. 1234,1248 ЦК заповіт повинен бути написаний та підписаний Заповідачем. Та лише у випадку якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно підпис на заповіті за її дорученням повинен бути виконаний іншою особою, відомості про яку повинні бути зазначені у заповіті. Згідно з вимогами ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутися при свідках (ст.1253 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 4 ст.1253 ЦК України, свідками не можуть бути члени сім'ї або близькі родичі спадкоємців за заповітом. Згідно з ч. 1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до положень ч. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов'язок по доказуванню обставин, викладених у позові, лежить саме на позивачу. Проте, в судовому засіданні не встановлено фактів, і позивачем не доведено обставин, які б могли бути підставою для визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні було встановлено, що у 2002 році після смерті чоловіка [PERSON] продала свій будинок в с. Воронівка Вознесенського району Миколаївської області та переїхала жити в с.Вознесенське Вознесенського району Миколаївської області до позивачки - [PERSON], яка є дружиною двоюрідного брата чоловіка [PERSON] 18 квітня 2003 року секретарем Воронівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області був посвідчений заповіт, відповідно до якого [PERSON] усе своє майно заповіла [PERSON]. Однак у 2004 році [PERSON] повернулась до с. Воронівка. Фактично, з того ж 2004 року [PERSON] постійно знаходилась під опікою [PERSON], яка є рідною матір'ю відповідачів [PERSON] та [PERSON] (спадкоємців за заповітом [PERSON] від 19.06.2015р.). 19 червня 2015 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала належні їй земельні ділянки [PERSON] та [PERSON]. Зазначений заповіт було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 283. У зв'язку з тим, що [PERSON] була похилого віку, та не могла самостійно прочитати уголос та підписати текст заповіту, за її дорученням, у її присутності та у присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання був зачитаний уголос запрошеними свідками [PERSON] та [PERSON], та підписаний [PERSON]. В судовому засіданні позивачка зазначала про те, що заповіт [PERSON] від 19.06.2015р. не містить підпису [PERSON] не відповідає дійсному стану речей, так як чинне законодавство України не визначає особливостей підписування документів та застосування короткого (або ж стилізованого) підпису особи. Пункт 4 глави 9 частини і «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, визначає: «При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підписи у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат". Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] підписавши заповіт [PERSON] від 19.06.2015р. шляхом власноручного зазначення в цьому документі свого прізвища діяла у повній відповідності до норм чинного законодавства України. Також суд приходить до висновку, що посилання позивачки на норму ст. 1253 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним заповіту [PERSON] від 19.06.2015р. також є безпідставним. Так, дійсно відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 1253 ЦК України свідками при посвідченні заповіту не можуть бути члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] дійсно є рідною тіткою [PERSON] та [PERSON]. Однак ст. 1253 ЦК України містить обмеження щодо кола свідків не всіма родичами за походженням, а виключно близькими родичами. Цивільний Кодекс України не дає визначення поняття близькі родичі. Сімейний Кодекс України також не містить такого визначення. Однак, СК України визначає дядька і тітку як інших родичів за походженням (ч. 4 ст. 2 СК України) та не регулює відповідні відносини. В той же час, ч. і ст. 3 КПК України визначає вичерпний перелік осіб, що є близькими родичами та членами сім'ї - це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у иілюбі. Отже, в розумінні чинного законодавства [PERSON] не є близькою родичкою спадкоємців [PERSON] за заповітом від 19.06.2015р. Так як, [PERSON] зі спадкоємцями спільно не проживає та не пов'язана із ними спільним побутом, то і до кола членів сім'ї спадкоємців [PERSON] за заповітом від 19.06.2015р. вона не відноситься. Таким чином, посилання позивачки на норму ст. 1253 ЦК України в даному випадку не є підставою для визнання недійсним заповіту [PERSON] від 19.06.2015р. В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що їх особисто запросила [PERSON] для посвідчення свого заповіту, пояснювала їм, що має намір скласти заповіт на [PERSON], та [PERSON], це була її особиста воля. Вони як свідки зачитали уголос текст заповіту, потім текст заповіту зачитував нотаріус. Вказаний заповіт був посвідчений за адресою [ADDRESS] , за адресою проживання [PERSON], оскільки [PERSON] більше часу проводила за вказаною адресою. Також в судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] також пояснив, що його було запрошено в с. Воронівка для складання заповіту. Заповідач [PERSON] чітко висловлювала свою волю на складання заповіту на користь відповідачів, особисто надала документи, що посвідчують її особу. Враховуючи те, що [PERSON] мала поганий зір та могла прочитати текст заповіту, ним було прийнято рішення складати заповіт у присутності свідків. В якості свідків особисто [PERSON] були запрошені [PERSON] та [PERSON], які вголос прочитали текст заповіту та особисто його підписали. Однією з підстав для визнання заповіту недійсним позивачка зазначала, що заповіт було посвідчено не за місцем постійного проживання заповідача, а за місцем проживання [PERSON] Що на думку суду не може також про недійсність цього заповіту. Так, відповідно до Пункт 3 глави і частини і «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, «Якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями». Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України «Фізична особа може мати кілька місць проживання». В судовому засіданні було встановлено, що на прохання [PERSON] її заповіт дійсно було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу [PERSON] у неї вдома. При посвідченні даного заповіту [PERSON] надала нотаріусу власний паспорт із зазначенням місця свого проживання. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначала про те, що приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу [PERSON] не міг бути присутнім в с. Воронівка 19.06.2015р. на час посвідчення заповіту [PERSON]. В даному випадку, суд не приймає до уваги вказані обставини, оскільки вони не підтверджені будь якими доками, а на думку суду є припущеннями позивача, спростовуються письмовими доказами (відповідними нотаріальними реєстраційними журналами) та показами свідків. Посилання позивачки на те, що [PERSON] була глуха від природи і тому не могла сприймати на слух зачитувану інформацію, не відповідає дійсному стану речей і спростовується як медичними документами так і поясненнями свідків. Так, дійсно [PERSON] мала вроджену ваду слуху, погано чула, однак повністю глухою не була. [PERSON] мала з групу інвалідності, що передбачає можливість працевлаштування на загальних підставах, отримання завдань по роботі, виконання цих завдань та спілкування в процесі трудової діяльності. Медичні документи, які є в матеріалах справи, підтверджують, що [PERSON] зверталась до лікарів, висловлювала свої скарги та відповідала на питання лікарів, що також свідчить про відсутність у [PERSON] повної глухоти. Свідки по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в своїх поясненнях зазначали, що вони спілкувались (розмовляли) з [PERSON], а тому твердження позивачки стосовно глухоти [PERSON] не підтвердилася в судовому засіданні жодними доказами. По дані справі судом було призначено посмертну судово-медичну експертизу. Відповідно до висновку експерта №19-к на момент 19 червня 2015 року вада зору у вигляді міопії середньої ступені, катаракти лівого ока з арпіофонією правого ока, що кореговані з допомогою операції в 2009 році і випискою окулярів, давала змогу самостійно читати та підписувати документи». Також в експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. зазначається, що «на момент 19 червня 2015 року вада слуху у вигляді природженої нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню (яка не підлягала корекці слуховим апаратом) не дозволяла їй в повному обсязі сприймати на слух зміст інформації що промовляється іншою особою». Досліджуючи вказаний висновок, суд приходить до висновку, що в мотивувальній частині експертного висновку № 19-к від 10.04.2017р. виключно цитується висновок експерта [PERSON] № 2007 від 28.12.2016р, що міститься в матеріалах справи. В експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. та у висновку експерта [PERSON] № 2007 від 28.12.2016р. декілька разів згадується неіснуюча хвороба «арпіофонія правого ока», однак такої хвороби взагалі не існує. У [PERSON] була «артифакія» правого ока - тобто їй в праве око було вживлено штучний кришталик в 2009 році. Як пояснив експерт [PERSON], що був допитаний в судовому засіданні, що це описка. В експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. взагалі відсутні відомості отримані з інших джерел, окрім цитування висновку експерта [PERSON] № 2007 від 28.12.2016р., медичні документи, які були надані судом для проведення даної експертизи взагалі не досліджувалися. В експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. зазначається, що «на момент 19 червня 2015 року вада слуху у вигляді природженої нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню (яка не підлягала корекції слуховим апаратом) не дозволяла їй в повному обсязі сприймати на слух зміст інформації що промовляється іншою особою». Однак матеріали справи, в т.ч. медичні документи, не містять інформації про те, що [PERSON] була глуха (в неї була вада слуху у вигляді нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню). В даному випадку суд відноситься критично до висновку експерта, оскільки даний висновок суперечить матеріалам справи, медичним документам та показам свідків. В судовому засіданні була допитана в якості свідка лікар-офтальмолог [PERSON], яка оглядала 17.08.2015р. [PERSON], про що є відповідний запис в медичній картці [PERSON], в судовому засіданні повністю роз'яснила відповідні записи пояснивши, що на момент огляду 17.08.2015р. [PERSON] мала гостроту зору на обидва ока «движение руки». Тобто [PERSON] розрізняла рух руки лікаря, однак не могла навіть порахувати кількість пальців на руці лікаря. Після лікування катаракти та вживлення штучного кришталика у [PERSON] стала гострота зору правого ока «0,4» і гострота зору лівого ока «0,2». В подальшому [PERSON] декілька разів скаржилась на погіршення зору, про що зазначається як медичних картках. Лікар-офтальмолог [PERSON] в судовому засіданні також пояснила, що [PERSON], виписувались окуляри «для далі» (причому даний запис чітко читається в медичній картці), що не давала їй змогу самостійно читати та підписувати документи». Окуляри «для читання» [PERSON] не виписувались взагалі, що не давало їй можливості читати. Отже в ході судового розгляду було встановлено, що покійна [PERSON] насправді мала фізичну ваду та не могла самостійно прочитати заповіт від 19.06.2015 року складений від її імені. Таким чином, судом встановлено, що заповіт, складений [PERSON] 19.06.2015 року, відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний іншою особою, відомості про яку внесені у заповіт. У присутності двох свідків, посвідчений приватним нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з'ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті. Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду також надано не було. Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено допущення порушень посвідчення заповіту, які були б підставою для визнання його недійсним, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed