Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Заявники, [PERSON] (надалі Заявник-1) та [PERSON] (надалі Заявник-2), звернулися до суду з заявою та просили суд встановити факти того, що вони за національністю є поляками. В обгрунтування заяви зазначили, що згідно зі свідоцтвом про народження батьком Заявника-1 є [PERSON], а дідом [PERSON], який за національністю є поляком, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану. В той же час, у свідоцтві про народження в актовому записі про народження Заявника-1 зазначено, що його батьки є росіянами, хоча його батько [PERSON] все життя вважав себе поляком. У свідоцтві про народження та актовому записі про народження Заявника-2, яка є донькою Заявника-01, національність батька зазначена як «росіянин», а матері як «українка». Заявники все своє життя вважали себе за національністю поляками, дотримувались культурних звичаїв польського народу та зберегли мову. Право на зміну національності передбачене ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», згідно якої громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Заявник-1 має картку поляка № КАВ 556834 документ, який підтверджує належність особи до народу [PERSON]. Заявник-1 звертався до Красногвардійського ВДРАЦС Дніпропетровського МУЮ з заявою про внесення змін до актового запису про його народження. Висновком від 14.07.2015 року Красногвардійського ВДРАЦС Дніпропетровського МУЮ йому відмовлено у внесені таких змін у звязку з тим, що нормативні акти, якими було передбачено можливість внесення таких змін, втратили чинність. Заявнику-2 встановлення факту, що вона за національністю є полькою, потрібно для полегшення імміграції до [PERSON]. Враховуючи наведене, заявники були вимушені звернутися до суду з даною заявою та просили її задовольнити. В судовому засіданні Заявник-1 просив заяву задовольнити з підстав наведених ним у заяві. Заявник-2 в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив задовольнити заяву у повному обсязі. Заінтересована особа - Красногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відстнсоті їх представника. Заінтересована особа Бабушкінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відстнсоті їх представника. Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народився 15 грудня 1962 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії V-УР № 0208599, яке видано 10 січня 1963 року Октябрським рай бюро ЗАГС м. Дніпропетровська. Згідно зазначеного свідоцтва батьками Заявника-1 зазначені [PERSON] - «Росіянин» та [PERSON] - «Росіянка» (а.с. 9). [PERSON] народилася 25 січня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 441125, яке видано 29 квітня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної [PERSON] народних депутатів м. Дніпропетровська. Згідно зазначеного свідоцтва батьками Заявника-2 зазначені [PERSON] - «Росіянин» та [PERSON] - «Українка» (а.с. 10). Згідно картки поляка № КАВ 556834 вона видана на імя [PERSON] (а.с. 11). Згідно перекладу з польської мови на українську, виконаного перекладачем бюро перекладів «Літера» - [PERSON] від 29.05.2015 року, картки поляка на українську мову, встановлено, що картка поляка є документом, який підтверджує належність особи до народу [PERSON]. Номер картки КАВ556834. Видана вона на імя [PERSON], [INFO], який має громадянство України, термін дії картки до 20.02.2025 року. Орган який видав картку Консул у м. Харків. Реєстраційний номер 19621215024900220035. Отримання картки поляка не означає отримання польського громадянства. Картка поляка не є документом, який дає право на вїзд до [PERSON] та не є дозволом на перебування на території [PERSON] (а.с. 12). Згідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00015032212 виданого 11.02.2015 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, бланк АКА № 783773, батько Заявника-1 [PERSON] народився 09 вересня 1938 року, батьками якого зазначені [PERSON] «Поляк», та матір [PERSON] «Росіянка» (а.с. 13). Судом встановлено, що Заявник-1 звертався до відділу ЗАГС з заявою про внесення до актового запису про його народження відповідних змін щодо його національності. Відповідно до висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14.07.2015 року, Заявнику-1 [PERSON], відмовлено у внесені змін до актового запису № 102 від 10.01.1963 року про його народження, щодо зміни національності дитини з «Росіянин» на «Поляк» (а.с. 59-61). Статтею 1 ЦПК України,\~визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ст. 11 Конституції України\~держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. З метою гарантування національним меншинам права на вільний розвиток прийнято\~Закон України «Про національні меншини в Україні». У відповідності до\~ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні», до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно зі\~ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до\~ст. 300 ЦК України\~\~фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог\~ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено\~ст. 15 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Пунктом 5 ч. 2\~ст. 234 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В ч. 1\~ст. 256 ЦПК України\~міститься перелік фактів, які можуть бути встановлені судом. Відповідно до ч. 2\~ст. 256 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, крім зазначених в ч. 1 цієї статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім того, відповідно до п.1\~[PERSON] Пленуму Верховного Суду України № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 року\~для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документу, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Проте, юридичний факт, від якого не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб та який ніким не оспорюється, не потребує визнання та підтвердження судовим рішенням. Чинним законодавством України\~\~не передбачено виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб через віднесення їх до певної національності. Навпаки, за змістом\~ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознакою етнічного походження. Також, суд вважає, що в даному випадку право заявників на індивідуальність, яке передбачене\~ст. 300 ЦК України,\~не порушене, оскільки незазначення в документах, що підтверджують їх особу, національності «поляк», не перешкоджає заявникам дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та позиціонувати себе поляками, виявляти почуття національного самоусвідомлення. Суд зазначає, що порядок внесення змін до актових записів цивільного стану регулюється\~ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими\~наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5. Згідно з п. 1.1 зазначених Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Пунктом 1.7 цих Правил передбачено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. З огляду на наведене суд зазначає, що відмова у внесені змін до актового запису про народження Заявника-1 не позбавляє Заявника-1 можливості оскаржити відмову органу РАЦС до суду, у встановленому законом порядку. Аналогічна правова позиція висловлена у п. 2\~[PERSON] Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5\~згідно якої зазначено, що відмова відповідного органу в установленні факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду. Тобто, суди мають виходити\~\~з\~\~того,\~\~що\~\~при\~\~розгляді даних справ\~\~вирішуються питання не\~\~про\~\~захист суб'єктивних прав,\~\~що виникли з цивільних,\~\~трудових, сімейних та інших правовідносин, шляхом їх встановлення і визнання, а про поновлення прав чи свобод громадян, закріплених Конституцією України, законами та іншими нормативно-правовими актами й порушених суб'єктами оскарження під час здійснення ними владних управлінських функцій. Статтею55 Конституції України\~вбачається, що кожен громадянин України має гарантоване державою право оскаржити в суді, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді. Статтею 3 ЦПК України\~передбачено, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. За приписами ст. 269 ЦК України встановлено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Зміст особистого немайнового права, в силу\~ст. 271 ЦК України, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Поняття «національність» може мати різноманітні значення: юридично-правове, політичне, етнологічне, культурологічне, повсякденно-побутове тощо. Виходячи з загальної теорії національність - належність особи до певної нації чи народу. Національність - національна ідентичність, належність особи до певної нації (або іншої етнічної групи (спільності), яка визначається як відмінними особливостями етнічної групи (мова, звичаї і традиції, культура, фізіологічні риси (належність до певного типу тощо), яких дотримується особа, так і особистим почуттям належності до етнічної спільності - почуттям національної ідентичності. У СРСР з моменту народження людини дані про його етнічну належність заносились в його персональні дані - Свідоцтво про народження органів ЗАГС і далі - в «картку персонального обліку» МВС - на основі «національності» його батьків. У відповідності до п. 3 Положення про паспортну систему в СРСР, затверджену [PERSON] Міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974 року до паспорту вносяться наступні відомості про особу громадянина: прізвище, імя, по батькові, число, місяць, рік народження, місце народження, національність. Запис про національність у паспорті проводиться відповідно до національності батьків. Якщо батьки належать до різних національностей, то при видачі вперше паспорту національність записується за національністю батька або матері, у залежності від бажання отримувача паспорта. В подальшому запис про національність зміні не підлягає.\~\~ По досягненню громадянином СРСР віку 16 років йому видавався паспорт, куди, згідно Положення про паспортну систему в СРСР, затверджену [PERSON] Міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974 року, вносились і дані про національність. Якщо батьки належали до різних національностей, то при видачі паспорту\~\~національність визначалась по національності одного з батьків в залежності від бажання отримувача паспорта. Отже, починаючи з 1975 (паспортна Реформа СРСР) громадянин мав право сам обирати між національністю батька та матері. Але цей вибір, він мав робити тільки один раз - при отриманні ним першого громадянського паспорта СРСР, тобто при досягненні 16 років. Таким чином, визначення належності особи до певної національності є її особистим немайновим правом, яке нерозривно пов'язане з особою, і визначається за походженням одного з батьків. За таких обставин суд вважає, що якби національність батька заявника була зазначена у свідоцтві про народження Заявника-1 як «поляк», з урахуванням того, що Заявник-1 народився у 1962 році, тобто шістнадцятирічного віку він досяг 17 грудня 1978 року, і на момент досягнення ним 16-річного віку [PERSON] Міністрів СРСР від 28.08.1974 року № 677 «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» була чинною, останній мав би можливість при отриманні вперше паспорта громадянина СРСР обрати національність батька, та зазначити її як «поляк». Однак, Заявником-1 суду не надано будь\~яких переконливих доказів на підтвердження того, що його батько за національністю був поляком, а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог.\~\~ Крім того слід зазначити, що пунктом 7 [PERSON] Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» від 07.07.1995 року № 12 регламентовано, що питання щодо встановлення неправильності в актовому записі про народження, зокрема, щодо доповнення відомостей про національність та громадянство батьків, суд вирішує на підставі письмових (архівних матеріалів; відомостей, які містяться в паспорті; довідок з місця роботи, навчання, проживання; військових, профспілкових, інших посвідчень тощо) та інших доказів, що з достовірністю підтверджують заявлену вимогу. Оскільки національність особи визначається національністю її батьків, яка зазначається в актових записах про народження особи, то єдиним шляхом встановлення та визначення національності особи є внесення доповнень в актовий запис про її народження щодо національності її батьків за умови відсутності таких відомостей. Тобто, передбачена можливість встановлення національності особи, у випадку відсутності відомостей щодо її національності у актових записах про народження, а не зміна запису про національність особи у випадку наявності запису про належність до тієї чи іншої національності. Як вбачається зі свідоцтва про народження Заявника-1, батьки останнього вважали себе «росіянами», тому національність Заявника-1 визначалася саме за походженням (національністю) батьків, або одного з них. Оскільки, згідно наданих суду документів, національність батьків заявника зазначена як «росіяни», то підстав для встановлення національності заявника як «поляк» не вбачається. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували належність батька Заявника-1, його самого та Заявника-2 до польської національності, суду не надано. В той же час, в матеріалах справи містяться докази, що батько Заявника-1 - [PERSON], вважав себе росіянином, про що зазначено у свідоцтві про народження Заявника-1, національність якого теж зазначена як «росіянин», про що зазначено у свідоцтві про народження Заявника-2. Судом встановлено, що факт того, що Заявник-1 за національністю є поляком ніким не оспорюється, та визнаний у встановленому законодавством [PERSON] порядку, що підтверджується наявністю у Заявника-1 картки поляка, наявність якої підтверджує факт належності особи до народу [PERSON], а тому підстав для встановлення зазначеного юридичного факту у судовому порядку суд не вбачає. На неможливість встановлення зазначеного факту у судовому порядку неодноразово наголошувалося Верховним Судом України. Згідно аналізу судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення Верховного Суду України від 19.06.2013 року передбачено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти, щодо належності до певної національності. Отже, в судовому порядку не підлягають встановленню юридичні факти щодо належності до певної нації або національності, оскільки спосіб відновлення порушеного права, якщо воно мало місце, вирішується шляхом звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану, а в разі відмови - оскарження її (відмови) у судовому порядку. Крім того, суд зазначає, що в судовому порядку підлягає встановлення саме юридичний факт, внаслідок чого у особи можуть виникати, змінюватися або припинятися особисті чи майнові права. Між тим, встановлення факту належності заявників до певної національності не є юридичним фактом. Також суд зазначає, що Заявником-2 не надано суду належних доказів, а з матеріалів справи не вбачається, що Заявник-2 [PERSON], зверталася до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану з питанням про внесення змін до актового запису про її народження і їй було відмовлено в цьому. А тому, підстав для встановлення факту того, що Заявник-2 за національністю є «полькою» суд не вбачає, оскільки зазначений факт ніким не оспорюється. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту належності їх до польської національності слід відмовити. На підставі ст.ст. 24, 55 Конституцій України, ст.ст. 11, 13, 15 Закону України «Про національні меншини в Україні»,\~ст.ст. 269, 271, 300 Цивільного кодексу України, та

Outcome: dismissed