Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договорів позики, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] 12.05.2009 року на суму 3 000 000 грн., 14.05.2009 року на суму 3 200 000грн. та 16.05.2009 року на 3 200 000 грн. . Свої вимоги [PERSON] обгрунтував наступними обставинами. Вищезазначені договори порушують законні права та інтереси ПАТ «[PERSON] [PERSON]», оскільки укладені з порушенням вимог ст.ст. 215, 216, 234 ЦК України. Так, 08.07.2014 року господарським судом Херсонської області порушено провадження у справі №923/712/14 про банкрутство фізичної особи-підприємця [PERSON] за заявою ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний», про що 09.07.2014 року, на сайті Вищого господарського суду України розміщене відповідне оголошення. Постановою від 18.12.2014 року ФОП [PERSON] визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, ліквідатором призначено арбітражного керуючого [PERSON]. 16.04.2015 року судом постановлено ухвалу про затвердження реєстру кредиторів боржника ФОП [PERSON]Загальний розмір всіх визнаних судом кредиторських вимог складає 28 563 412,77 грн., з яких: - ПАТ «[PERSON] [PERSON]» - 12 101 094,18 грн., з яких 8 443 408, 76 грн. 1 черга (забезпечені заставою боржника), 3 657 685,42 грн., - 3 черга, судові витрати 2 436 грн. 1 черга; - ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний» - 4 680 810, 18 грн., з яких 3 213 000 грн. 1 черга (забезпечені заставою боржника), 1 467 810,18 грн. 3 черга, судові витрати 7 308 грн. - 1 черга; - Новокаховська ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області 315 022,67 грн., , з яких 141 056,34 грн. 1 черга, 140 933, 86 грн. 2 черга, 33 032,47 3 черга; - ТОВ «Житомирський м`ясокомбінат» - 1 693 157,73 грн. 3 черга, судові витрати 1218 грн. 1 черга; - ПАТ «КБ «ПриватБанк» - 373 328,01 грн. 3 черга, судові витрати 1218 1 черга; - [PERSON] 9 400 000 грн., - 3 черга, судові витрати 1218 грн. 1 черга. Вимоги до ФОП [PERSON] у розмірі 9 400 000 грн. заявлені [PERSON] на підставі договорів позики, а також на підставі договорів поруки віл 12.05.2009 року, 14.05.2009 року та 16.05.2009 року, укладених між [PERSON] та ФОП [PERSON]. Таким чином, враховуючи положення ст. 26 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», загальний розмір кредиторських вимог, які мають право прийняти участь у голосуванні на зборах кредиторів складає 16 907 004,01 грн., з яких 9 400 00 грн. належить [PERSON], що складає 56% від загальної кількості незабезпечених вимог кредиторів ФОП [PERSON]. АТ «[PERSON] банк [PERSON]» в рамках справи про банкрутство ФОП [PERSON] заявлені та включені до реєстру вимог кредиторів кредиторські вимоги в розмірі 12 101 094,18 грн., з яких 8 443 408,76 грн. 1 черга (забезпечені заставою Банку) та 3 657 685,42 грн. незабезпечені вимоги. Тобто, незважаючи на те, що незабезпечені вимоги позивача є найбільшими кредиторськими вимогами після вимог [PERSON], вони складають лише 21,63 % від загальної кількості незабезпечених вимог кредиторів. За відсутності ж незабезпечених вимог [PERSON], незабезпечені вимоги позивача, як кредитора, склали б 48,72% від загальної кількості незабезпечених вимог кредитора. Відповідно, АТ «[PERSON] [PERSON]», як кредитор у справі про банкрутство, може розраховувати на отримання лише 21,63 % від загальної суми коштів, виручених від реалізації незаставних активів ФОП [PERSON], а насправді, за відсутності незаконних, штучних ( на думку Банка) вимог [PERSON] мав би отримати 48,72 %. Тобто, з наведеного вбачається, що з включенням до реєстру вимог кредиторів ФОП [PERSON] незабезпечених вимог [PERSON] у розмірі 9 400 000 грн., враховуючи, що такі вимоги є штучними та створені з метою отримання контролю за процедурою банкрутства ФОП [PERSON], в тому числі з метою подальшого ухилення від сплати реальних грошових зобов`язань за допомогою механізмів та пільг процедури банкрутства, зважаючи на недостатність незаставних активів ФОП [PERSON], порушуються законні права та інтереси її інших кредиторів, в тому числі і АТ «[PERSON] [PERSON]». Стосовно ознак фіктивності оспорюваних договорів позивач у позові зазначив наступне: позичальником за цими договорами позики є [PERSON], який перебуває в законному шлюбі з [PERSON], що виступає поручителем за нього перед [PERSON] під час їх укладання 12.05.2009 року, 14.05.2009 року та 16.05.2009 року саме як фізична особа-підприємець. При цьому, як вбачається з договорів застави та іпотеки, що були укладені між позивачем та [PERSON], більшість нерухомого та рухомого майна належать [PERSON] як фізичній особі, а не як фізичній особі-підприємцю. Вказана обставина свідчить про дії відповідачів щодо укладання оскаржуваних договорів позики та дії [PERSON] щодо укладання договорів поруки нею як фізичною особою-підприємцем за зобов`язаннями свого чоловіка [PERSON], що виникли з оскаржуваних договорів позики, з умислом заявити в подальшому кредиторські вимоги в рамках справи про банкрутство ФОП [PERSON] та створити домінантного кредитора з метою отримання контролю за цією справою. Окрім того, позивач вважає, що [PERSON] не мала спроможності реально надати позику у розмірі 9 400 000 грн., оскільки з копії трудового договору, укладеного між нею та ФОП [PERSON], вбачається, що вона в період часу з 2004 року по 2014 рік отримувала мінімальну заробітну плату, працюючи на посаді менеджера з продажу товарів, що свідчить про неможливість наявності у неї грошових коштів в такому розмірі понад 9 млн. Також, позивач впевнений в тому, що оскаржувані договори не були укладені сторонами саме у 2009 році, а лише у 2014 році, після порушення справи про банкрутство, з метою формування штучної кредиторської вимоги, створення домінантного кредитора та отримання контролю за ходом процедури банкрутства ФОП [PERSON], оскільки [PERSON] є рідною сестрою [PERSON], а [PERSON] чоловіком останньої, а тому, звісно, вони бажають їй допомогти. Отже, як вважає позивач, договори позики від 12.05.2009 року, 14.05.2009 року, 16.05.2009 року укладені без наміру створення відповідних правових наслідків, але з умислом кожної сторони цих договорів штучного формування вагомої кредиторської вимоги у справі № 923/712/14 про банкрутство ФОП [PERSON], а тому він просить визнати їх недісними . В судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримав повному обсязі з вищенаведених підстав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] та представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити, суду надавши пояснення, що будь-яких правових підстав для визнання спірних правочинів фіктивними немає. Насамперед, банк не володіє та не може володіти повною та вичерпною інформацією про обсяги власності та доходів [PERSON] Окрім того, кошти по договору позики передавалися, про що безапеляційно свідчать договори позики, підтверджують особисто відповідачі; дана обставина також встановлена рішенням суду. У позивача немає жодних доказів відсутності у сторін наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися б цими правочинами. Представник ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний», що був залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, також на задоволенні позову наполягав, посилаючись на те, що спірні договори відповідачами були укладенні незаконно, лише у 2014 році, після порушення справи про банкрутство, з метою формування штучної кредиторської вимоги та створення домінантного кредитора та отримання контролю за ходом процедури банкрутства ФОП [PERSON] Так, не погоджуючись з ухвалою господарського суду від 16.04.2015 року, з боку кредиторів, а саме: ТОВ «М`ясокомбінат Ювілейний», ТОВ «Житомирський м`ясокомбінат», ПАТ «[PERSON] банк [PERSON]»було подано апеляційні скарги, оскільки у разі включення вимог [PERSON] до реєстру вимог кредиторів боржника ФОП [PERSON], явно буде порушено інтереси інших кредиторів на справедливий суд, оскільки неправильно сформований реєстр кредиторських вимог гарантовано зменшує процент задоволення вимог інших кредиторів та позбавляє їх можливості приймати вирішальні рішення на зборах по наявних у них вимогах по справі про банкрутство фізичної особи підприємця. 02.06.2015 року Одеським апеляційним господарським судом у справі № 923/712/14 було винесено Постанову, в якій суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи, викладені в апеляційних скаргах, звужуються до недійсності договорів позики та договорів поручительства, однак, оскільки вимоги про визнання їх недійсними не розглядались в суді першої інстанції, то й апеляційна інстанція не має можливості розглянути такі вимоги. При цьому судом також було зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Отже, враховуючи позицію Одеського апеляційного господарського суду, та те, що укладання оскаржуваних договорів, які мають ознаки фіктивних договорів, порушує права законних кредиторів, в тому числі і їх інтереси, тобто інтереси ТОВ «Мясокомбінат Ювілейний», на задоволенні позовних вимог представник останнього наполягав. Третя особа фізична особа-підприємець [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про його дату та час була повідомлена належним чином, її неявка розгляду справи не перешкоджає. Заслухавши представників сторін, третьої особи - ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний», дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних встановлених обставин та відповідних їм правовідносин. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 234 Цивільного кодексу України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 N 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Для визнання правочину фіктивним, ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто, волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Фіктивний правочин взагалі може не мати правової мети. Будь-який правочин може бути визнаний фіктивним, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Фіктивний правочин є нікчемним, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості. Згідно з наявними матеріалами справи та поясненнями сторін, 12.05.2009 року, 14.05.2009 року та 16.05.2009 року, між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики, за умовами яких позикодавець [PERSON] надає позичальникові [PERSON] позику строком на 1 рік кожну, в сумі 3 000 000грн., 3 200 000 грн. та 3 200 000 грн. відповідно. В забезпечення виконання зобов'язань за цими договорами, між [PERSON] та фізичною особою підприємцем Фісуненко [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до яких поручитель Фісуненко [PERSON] взяла на себе зобов'язання відповідати перед кредитором [PERSON] за виконання [PERSON] зобов'язань в тому ж обсязі, що й позичальник, разом з ним як солідарні боржники, але з обсягом відповідальності за договором від 12.05.2009 року -3 600 000 грн, за договорами від 14.05 та 16.05.2009 року - 4 000 000 грн. по кожному. 08.07.2014 року господарським судом Херсонської області порушено провадження у справі №923/712/14 про банкрутство фізичної особи-підприємця [PERSON] за заявою ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний». Постановою від 18.12.2014 року ФОП [PERSON] визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, ліквідатором призначено арбітражного керуючого [PERSON]. 16.04.2015 року судом постановлено ухвалу про затвердження реєстру кредиторів боржника ФОП [PERSON] Загальний розмір всіх визнаних судом кредиторських вимог складає 28 563 412,77 грн., з яких: - ПАТ «[PERSON] [PERSON]» - 12 101 094,18 грн., з яких 8 443 408, 76 грн. 1 черга (забезпечені заставою боржника), 3 657 685,42 грн., - 3 черга, судові витрати 2 436 грн. 1 черга; - [PERSON] 9 400 000 грн., - 3 черга, судові витрати 1218 грн. 1 черга. Позивач вважає, що [PERSON] [PERSON] та ФОП [PERSON], навмисно вдавали, що між ними укладено договори позики та поруки, щоб створити велику заборгованість останньої перед [PERSON] з метою перешкоджання кредиторам у справі про банкрутство задовольнити свої вимоги та не виконувати свої боргові зобов»язання. За змістом вищенаведених законодавчих норм у даному випадку потребує доведення та обставина, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину, тобто, як [PERSON], так і [PERSON]. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті. Матеріали даної цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що спірні договори позики від 12.05, 14.05 та 16.05.2009 року укладені без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, посилання щодо сумнівів у їх дійсності грунтуються лише на припущеннях позивача, оскільки недоведені суду належними та допустимими доказами. Навпаки, рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації «ХАРВЕСТ ГРУП» від 15.05.2014 року про стягнення за вищезазначеними договорами набрало чинності. Вищевказаним рішенням з [PERSON] та ФОП [PERSON] постановлено стягнути солідарно на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 12.05.2009 року, 14.05.2009 року, 16.05.2009 року в сумі 9 400 000 грн. При цьому судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 12.05.2009 року, 14.05.2009 року та 16.05.2009 року письмово були укладені договори позики, згідно з якими позикодавець [PERSON] передала у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 000 грн., 3 200 000 грн.та 3 200 000 грн. відповідно, а позичальник зобов'язався повернути позику у визначений цими Договорами строк рівно через рік, тобто, 12.05.2010 р., 14.05.2010 р. та 16.05.2010 р.. Таким чином, вищевказаним судовим рішенням встановлено реальний характер правовідносин [PERSON] та [PERSON] як сторін за договорами позики, виконання яких забезпечувалося договором поруки від цих же дат між [PERSON] та [PERSON], а також встановлено грошовий характер цих правовідносин. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, позивач не представив та судом не здобуто доказів про фіктивность оспорюваних договорів позики від 12.05, 14.05 та 16.05.2009 року. З їх змісту вбачається, що вони складені у письмовій формі, як того вимагають норми ст. 1047 ЦК України, зміст даних правочинів не суперечить вимогам чинного на той час законодавства. Належних та допустимих доказів того, що [PERSON] та/або [PERSON] в момент підписання не додержано вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано, як і не надано доказів того, що сторони оспорюваного договору мали на меті перешкоди кредитору у справі про банкрутство, штучне формування вагомої кредиторської справи у справі № 923/712/14 про банкрутство ФОП [PERSON] , оспорювані договори були укладені насправді у 2014 році, а не в 2009 році, учасники правочинів не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочинів. Тобто, жодним об»єктивним та достовірним доказом по справі ці доводи позивача не підтверджуються, а його необґрунтовані припущення, відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України, не можуть бути підставою для задоволення позову. Слід також зазначити, що фізична особа-підприємець [PERSON]ВА. перебуває в процедурі банкрутства лише з 2014 року, тоді як договори позики між [PERSON] та [PERSON] укладені ще у 2009 році; доказів протилежного суду не представлено. Наявність родинних стосунків між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також не доводить недійсність оспорюваних правочинів. З їх тексту, пояснень в судовому засіданні представників відповідачів. вбачається визнання останніми свого боргу, отримання грошових коштів відповідачем [PERSON], їх розмір, а також строк та порядок повернення. За таких обставин суд вважає, що відповідачами під час розгляду справи було надано належні та достатні докази, які підтвердили укладення між ними договорів позики 12.05, 14.05 та 16.05.2009 року. Одночасно, і твердження позивача про те, що [PERSON] не мала таких грошових коштів, які вона могла б передати у борг, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки при пред'явленні позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання, а у підтвердження цієї обставини останній визнає свій борг перед нею та зазначає суму боргу і строки його повернення . Виходячи з наведеного, надаючи оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що оспорювані договори позики реально укладалися та виконувалися їх сторонами, а, відповідно, при його укладенні сторони мали намір створити правові наслідки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed