Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 18.04.2011 року її було прийнято на посаду фахівця з ведення реєстрів власників іменних цінних паперів за переведенням з ЗАТ РН «ПРОФІТ». 16.07.2012 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Обєднаний фондовий реєстратор «Запоріжжя» змінив найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя». 12.10.2013 року її було переведено на посаду фахівця з депозитарної діяльності згідно наказу від 11.10.2013 року. 23.06.2014 року її було звільнено з займаної посади в звязку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу від 23.06.2014 року. Про наступне звільнення її було повідомлено поштою 26.11.2013 року під час перебування на лікарняному. Вважає звільнення незаконним та проведеним без дотримання вимог законодавства про працю, оскільки їй не було запропоновано іншої вакантної посади на підприємстві, не враховано її переважне право на залишення на роботі. Також вказаними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та стану здоровя, емоційних переживаннях: почуттях образи, незручності, відчаю та жаху, розгубленості, хвилювання та меланхолії. В поданих під час розгляду справи заявах про уточнення та збільшення позовних вимог, позивачка в обґрунтування підстав предявленого позову також посилалась на те, що всі питання, повязані з реальними змінами в організації праці на підприємстві, що були дійсно спричинені змінами у діючому законодавстві, були вирішені на підставі наказу від 11.10.2013 року за яким її було переведено на посаду фахівця з депозитарної діяльності. Всі подальші зміни організаційної структури підприємства, прийняті відповідачем 18.11.2013 року та 26.03.2014 року, не мали жодних ґрунтовних підстав. Крім того, рішенням від 26.03.2014 року з 01.04.2014 року була скорочена посада заступника директора структури управління справами, яка у той же час до 01.04.2014 року була вакантна, але їй не запропонована. З урахуванням зазначеного позивачка остаточно просила суд визнати незаконним скорочення посади фахівця з депозитарної діяльності та скасувати наказ від 18.11.2013 року про скорочення штату, визнати незаконним та скасувати наказ від 23.06.2014 року про її звільнення, поновити її на посаді фахівця з депозитарної діяльності, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 13.11.2015 року в сумі 91738 грн. 29 коп. та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи, по день винесення судом рішення, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 12000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлений позов та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з підстав, наведених в первісному позові та уточненнях до нього. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на звільнення позивачки з дотримання вимог законодавства. Третя особа директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя» [PERSON], в наданих письмових поясненнях також просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог. Прокурор в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав та просив задовольнити. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача та прокурора, дослідивши доводи, викладені в письмових поясненнях третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема записів у трудовій книжці, копія якої залучена до матеріалів справи (а.с.120-128 т.1), що 18.04.2011 року на підставі наказу №180411-01 від 18.04.2011 року позивачка була прийнята на посаду фахівця з ведення реєстрів власників іменних цінних паперів за переведенням з ЗАТ РК «ПРОФІТ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Обєднаний фондовий реєстратор «Запоріжжя» (після зміни найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя»). Наказом №02-111013/К від 11.10.2013 року позивачка з 12.10.2013 року була переведена на посаду фахівця з депозитарної діяльності у вказаному товаристві. Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя», оформленим протоколом №18/11-1 від 18.11.2013 року було затверджено з 01.02.2014 року нову організаційну структуру товариства, відповідно до якої було виключено посаду фахівця з депозитарної діяльності у вказаному товаристві (а.с.81 т.1). На підставі вказаного рішення загальних зборів 18.11.2013 року відповідачем було видано наказ №01-181113/В про скорочення з 01.02.2014 року посади фахівця з депозитарної діяльності, яку займала позивачка (а.с.79 т.1). Також 18.11.2013 року відповідачем було видано наказ №02-181113/В про звільнення з 31.01.2014 року [PERSON] з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в звязку із скороченням штатів та попередження останньої про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці до терміну звільнення, а саме: до 30.11.2013 року (а.с.78 т.1). Про наступне вивільнення позивачка повідомлялась листом від 18.11.2013 року, який було отримано [PERSON] 26.11.2013 року. Вказані обставини не заперечувались позивачкою та підтверджується копіями відповідного повідомлення та довідкою УДППЗ «Укрпошта» (а.с.76,77 т.1). Наказом від 31.01.2014 року №310114-02/В, в звязку з перебуванням [PERSON] на лікарняному, дату її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України було перенесено на перший робочий день після її виходу на роботу (а.с.74 т.1). Рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя» оформлених протоколом №26/03-1 від 26.03.2014 року було затверджено організаційні структури товариства на період з 27.03.2014 року по 31.03.2014 року, з 01.04.2014 року по 09.06.2014 року та з 10.06.2014 року, згідно яких з 10.06.2014 року виключено посаду фахівця з депозитарної діяльності (а.с.65 т.1). 27.03.2014 року при виході на роботу позивачкою на адресу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя» було подано письмову заяву щодо перенесення дати скорочення її посади на 09.06.2014 року, в звязку із скрутним матеріальним становищем (а.с.69 т.1). Згідно рішення загальних зборів товариства, оформленого протоколом №27/03-1 від 27.03.2014 року та прийнятого на його підставі наказу №02-270314/К від 27.03.2015 року, за заявою [PERSON] було узгоджено перенесення дати звільнення останньої на 09.06.2014 року (а.с.60,62,63 т.1). Про вказане рішення позивачка була повідомлено письмово в той же день 27.03.2014 року (а.с.61 т.1). В звязку з перебуванням [PERSON] на лікарняному з 09.06.2014 року, наказом №100614-02/В від 10.06.2014 року дату її звільнення було перенесено на перший робочий день після виходу на роботу (а.с.58 т.1). В день виходу позивачки на роботу 23.06.2014 року наказом №01-230614/К від 23.06.2014 року останню було звільнено в цей день з посади фахівця з депозитарної діяльності за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.10 т.1). Вакантні посади на підприємстві позивачці не запропоновувались через їх відсутність в період з 18.11.2013 року по 23.06.2014 року (довідка на а.с.88 т.1). Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. В обґрунтування поданої заяви позивачка посилалась на те, що вона її інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням та, що її звільнення відповідачем було проведено з порушенням вимог ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Разом з тим, ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Як встановлено судом, позивачку було звільнено з займаної посади в звязку із скороченням штатів на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ, а не з мотивів інвалідності. А тому, суд вважає посилання позивачки на її звільнення з порушенням вимог ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» безпідставними. Також позивачка посилалась на те, що її звільнення було проведено без дотримання вимог ст.ст.42,49-2 КЗпП України, оскільки відповідачем не враховано її переважне право на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а також не запропоновано наявну вакантну посаду заступника директора структурного підрозділу «Управління справ». Відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до організаційної структури відповідача, яка існувала, на момент попередження про наступне вивільнення позивачки, існувала одна штатна одиниця за посадою фахівця з депозитарної діяльності, яку займала позивачка. В той час, як переважне право залишитись на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають однакові посади. В звязку з чим, суд вважає, що відповідачем не було допущено порушень вимог ст.42 КЗпП України при звільненні позивачки. Перевіряючи доводи позивачки в частині порушення відповідачем вимог ст.49-2 КЗпПУ в частині того, що при її попередженні 27.03.2014 року про наступне вивільнення їй не було запропоновано вакантну в період з 27.03.2014 року по 01.04.2014 року заступника директора структурного підрозділу «Управління справ», суд враховує наступне. На момент попередження позивачки 27.03.2014 року згідно організаційної структури відповідача існувало дві посади заступника директора, яку займали [PERSON] та [PERSON] (а.с.67,80 т.1) Згідно зазначеного вище рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя» оформлених протоколом №26/03-1 від 26.03.2014 року з 01.04.2014 року було скасовано посаду заступника директора структурного підрозділу «Управління справ», яку займала [PERSON] А згідно наказу №01-310314 від 31.03.2014 року [PERSON]В, було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 31.03.2014 року (а.с.228 т.1). З 01.04.2014 року вказану посаду було скорочено згідно рішення загальних зборів №26/03-1 від 26.03.2014 року. Інших вакантних посад на підприємстві також не існувало. Таким чином, оскільки судом встановлено відсутність на момент попередження позивачки про наступне вивільнення вакантних посад на підприємстві, суд вважає необґрунтованими доводи [PERSON] і в частині недотримання відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України. З приводу доводів позовної заяви щодо незаконного скорочення посади позивачки та її звільнення за відсутності підстав зміни організаційної структури підприємства, суд враховує, що позивачку було звільнено з посади не вязку із змінами в організації виробництва і праці, а в звязку із скорочення чисельності та штату працівників. Факторами, якими може бути зумовлена необхідність скорочення чисельності або штату працівників, можуть бути намір роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу роботи меншою кількістю персоналу через суміщення професій, збільшення обсягу роботи, встановлення працівникам доплат за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; перепрофілюванням підприємства; зменшенням обсягу виробництва, послуг; інших несприятливих факторів. Як вбачається із статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя» видом професійної діяльності останнього було ведення реєстру власників іменних цінних паперів та депозитарної діяльності зберігача цінних паперів. В звязку із набранням чинності Законом України «Про депозитарну систему України» в жовтні 2013 року було анульовано ліцензії та відповідачем, як учасником фондового ринку, припинено діяльність з ведення реєстру власників іменних цінних паперів, що потягло за собою зменшення обсягу та видів діяльності відповідача, його клієнтської бази. Крім того, суд враховує. що в силу ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис та законодавством не передбачено необхідності наявності будь-якого техніко-економічного обґрунтування рішення про скорочення штату. Рішення про зміни в організаційній структурі товариства приймалось загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарний центр «Придніпровя», до виключної компетенції яких згідно пп.і) п.7.5 статуту відповідача належить вирішення зазначених питань. Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним скорочення посади фахівця з депозитарної діяльності та скасування наказу від 18.11.2013 року про скорочення штату, визнання незаконним та скасування наказу від 23.06.2014 року про її звільнення, поновлення її на посаді фахівця з депозитарної діяльності, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки судом не встановлено порушень діючого законодавства при звільненні позивачки, не підлягають задоволенню і позовні вимоги останньої про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, які є похідними від вимог про незаконність скорочення посади та звільнення. Враховуючи, що позивачку звільнено від сплати судового збору та в звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed