Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

3 червня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (надалі за текстом ПАТ «ВБР») про визнання пунктів 6.1, 6.3 кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 жовтня 2012 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № MKLNF3.60518.002. Згідно договору банк зобовязався надати позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 3 000 000.0 гривень, за використання кредитних коштів встановлена процентна ставка в розмірі 22% річних. Надання коштів за вказаним договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту та відповідає ознакам продукції, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів». Укладаючи кредитний договір, банком повністю проігноровані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації ( понад 50% вартості продукції) у разі не виконання ним зобовязань за договором. Відповідно до п.6.1 кредитного договору від 30 жовтня 2012 року за порушення строків погашення кредиту Банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена в п.1.1.3 цього договору від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Таким чином річний розмір пені складає 15 840%. Також відповідно до п.6.3 кредитного договору від 30 жовтня 2012 року за порушення строків сплати процентів за користування кредитом Банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Таким чином банк нараховує позичальнику пеню річний розмір якої складає 182,5%. Позивач вважає що умови п.6.1, 6.3 кредитного договору від 3 жовтня 2012 року є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації ( понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором , що порушує принцип добросовісності. Просить суд визнати п.6.1, 6.3 кредитного договору від 30 жовтня 2012 року не дійсними. Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву с проханням розглядати справу без його участі та в присутності його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] діючий на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засідання заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON]., що діє на підставі довіреності надав суду письмові заперечення за якими вважає позовні вимоги [PERSON]М необґрунтованими, оскільки Банком було повідомлено позичальника про всі умови кредитування в тому числі було надано розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним; вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань в тому числі перелік, розмір і базу розрахунку комісій (тарифів банку), що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Також звертає увагу суду, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 6 травня 2015 року вже було встановлено що всі пункти кредитного договору відповідають вимогам чинного законодавства. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевирівши та дослідивши матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторні та іших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. 03 жовтня 2012 року між сторонами був укладений кредитний договір № MKLNF3.60518.002, за яким позивач отримав у кредит 3 000 000,00 гривень, строком до 02 жовтня 2017 року із сплатою 22 % річних за його використання. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 1.2 Договору кредиту, кредит надається Позичальнику на споживчі цілі. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Так, відповідно до п 6.1 кредитного договору від 30.10.2012 року, за порушення строків погашення кредиту Банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена в п.1.1.3 цього Договору, від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. При розрахунку приймається рік - 360 днів. Процентна ставка за користування кредитом встановлена 22 % річних. Також, відповідно до п 6.3 кредитного договору від 30.10.2012 року, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом Банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 процентів від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Позивач вважає саме ці пункти кредитного договору недійсними, оскільки вони є несправедливими але суд не може погодитися з такими висновками з наступних підстав. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для кваліфікацій умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві. (Постанова Верховного Суду, від 04.03.2015, № 6-19цс15) Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ст.203 ЦК України частин 1-3 зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Будь яких належних допустимих доказів, які б вказували, що на момент укладання кредитного договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, або було порушено форму укладання договору, або сторона не була ознайомлена з умовами договору, або не було дійсним волевиявлення сторін, суду надано не було. При цьому суд звертає увагу, що позивач на протязі тривалого часу виконував зобовязання по кредитному договору, сплачував тіло кредиту та відсотки. Також позивач мав можливість ще до підписання кредитного договору вирахувати пеню зазначену в п.6.1 та 6.3 Кредитного договору, оскільки вона є стабільною і не залежить від зімних велечин. Як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач був згоден з умовами договору. Позивач був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому вказані в п.6.1 та п.6.3 Кредитного договору від 3 жовтня 2012 року визначені фіксованими ставками під час укладення договору, з яким позивач був ознайомлений, та погодився, а тому підстави для висновку, що умови п.6.1 та 6.3 Кредитного договору є несправедливими - відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed