Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.11.2007 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0601/1107/98-058, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 29000 дол. США, зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом, на строк з 12.11.2007 року по 10.11.2017 року. Вказує, що з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором №0601/1107/98-058 іпотекодавці - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за договором іпотеки №0601/1107/98-058-z-1 від 12.11.2007 року передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки має загальну площу 53,3 кв.м. та належить Іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 19.04.2002 року. 25 травня 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПAT «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306, 1307 від 25 травня 2012 року приватним нотаріусом Шевченко Д.Г.) Вказує, що позичальник, в порушення умов кредитного договору, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту та зі сплати відсотків за користування ним, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року становить 319069,30 грн., з яких: 285274,52 грн. - тіло кредиту; 33794,78 грн. - заборгованість по відсотках. На підставі наведеного просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 319069,30 грн., з яких: 285274,52 грн. - тіло кредиту; 33794,78 грн. - заборгованість по відсотках, за кредитним договором №0601/1107/98-058 від 12.11.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки має загальну площу 53,3 кв.м. Предмет іпотеки належать Іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 19.04.2002 року, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк»; Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив слухання справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про час та дату були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №0601/1107/98-058, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 29000 дол. США, зі сплатою 11,9 % річних, на строк з 12.11.2007 року по 10.11.2017 року. Згідно п. 3.1 кредитного договору позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № [NUMBER] щомісяця, через касу банку згідно Додатку 1, що є невід'ємною частиною даного договору, крім випадків п. 3.8, 3.9 та 5.1.4 даного договору. 12 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено іпотечний договір №0601/1107/98-058-z-1 від 12.11.2007 року згідно якого останні передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПAT «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ПАТ «Сведбанк» на користь ПAT «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Шевченко Д.Г та зареєстрований за №1306, 1307 від 25 травня 2012 року. Відповідно до договору про передачу активів ПАТ «Сведбанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене, позивач набув право вимоги до відповідачів за спірним кредитним договором. В судовому засіданні встановлено, що позичальник взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту, відсотків за його користування та комісії належним чином не виконує. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом 28.07.2015 року заборгованість по кредитному договору №0601/1107/98-058 від 12.11.2007 року складає 319069,30 грн., з яких: тіло кредиту - 285274,52 грн., відсотки - 33794,78 грн. Позивач подав позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотечного майна у власність АТ «Дельта Банк» з посиланням на п. 12 договору іпотеки, яким передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). У постанові від 30 березня 2016 року Верховний Суд України зробив висновок про те, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного суду України від 02.11.2016р. у справі № 6-2457цс16, а також в Постанові Верховного суду України від 22.03.2017р. у справі № 6-2967цс16. Оскільки умовами договору іпотеки передбачено позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, позивач не довів порушення його права в цій частині та необхідність звернення до суду з захистом свого порушеного права, яке грунтується на неможливості реалізації позасудового способу захисту. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що у ході судового розгляду справи належними та допустимими доказами встановлено, що позивач подав позов передчасно, без належних правових підстав, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed