Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи, тим що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем . У період шлюбу на імя відповідача було придбано нерухоме майно. Посилаючись на положення ст.368,372 ЦК України, ст. 60,61,63,69,70 СК України просив визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за сторонами право власності по ? частині у порядку поділу майна. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.02.2018 року справу про поділ спільної сумісної власності подружжя переведено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про спрощене провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідно до відзиву наданого відповідачем вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, у його задоволенні просить відмовити у звязку із пропуском строків позовної давності, про що суду надала письмову заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.05.2009 р., який рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона по справі № 667/7892/13-ц від 11.10.2013 року був розірваний. В період шлюбу [PERSON] з відповідачем [PERSON] придбано квартиру за адресою [ADDRESS], загальною площею 56,6 кв.м., житловою 42,0 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.02.2011 року, з відміткою дублікат, що має силу оригіналу. Вказаний дублікат Договору купівлі-продажу виданий [PERSON] замість втраченого. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] 06 квітня 2011 року і зареєстрованого в реєстрі за №865. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна № 71857650 вбачається реєстрація вказаної квартири за відповідачем на підставі дублікату договору купівлі-продажу, ВХР 911552, від 06.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Згідно розписки від 09.09.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 26998,50 грн. у якості компенсації за частку у спільному майні подружжя, а саме за ? частку у квартирі за адресою [ADDRESS]. [PERSON], відповідно до вартості визначеної у п. 2.3 договору купівлі-продажу. Претензій майнового характеру щодо компенсації або права власності на вказану квартиру не має. Згідно відповіді [PERSON] від 10.10.2013 року на заяву [PERSON], яка отримана останнім 11.10.2013 року, щодо нотаріального посвідчення договору про поділ спільного майна подружжя, а саме спірної квартири, відповідач повідомила, що відмовляється укласти вказаний договір, з підстав того, що заперечує про наявність у нього права власності на набуте майно, оскільки здійснила позивачу компенсацію його частки, тому це є її особиста власність. Повідомила, що у разі його незгоди з даною відповіддю вказане питання може бути вирішено судом. Згідно рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 11.10.2013 року по справі № 667/7892/13-ц шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 26.05.2009 року Міським відділом РАЦС Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 275 розірвано. Рішення набрало законної сили 22.10.2013 року. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивача просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність кожній із сторін по 1/2 частині спірної квартири, при цьому відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності, про що суду надано письмову заяву. За ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований [INFO], та згідно акту від 23.02.2018 року за підписом голови ОСББ «19/21» [PERSON] в спірній квартирі не зареєстрований та ні коли там не проживав. Враховуючи вище викладене, розглянувши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] ще станом на жовтень місяць 2013 року дізнався про порушення свого права власності, а з позовом до суду звернувся лише 09.02.2018 року, суд вважає, що позивачем [PERSON] пропущено строк звернення до суду з позовом, а клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності підлягає до задоволення. При цьому позивачем не подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з зазначенням поважності причин його пропуску. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити у звязку із пропуском строку звернення до суду. У звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed