Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

В квітні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-7) до відповідача ТОВ «Авентус Україна», третя особа: ТОВ «Союз кредитних юристів України «Фінфорт Клаб», в якому просив суд: 1) зобов`язати відповідача надати позивачу інформацію про поточний розмір заборгованості, у разі наявності, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, виписку щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати та періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено законодавством про захист прав споживачів (далі по тексту - вимога № 1); 2) зобов`язати відповідача надати позивачу наступну інформацію щодо споживчого кредиту (далі по тексту - вимога № 2): - тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); - суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; - тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки; - орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача виходячи з обраних споживачем умов кредитування; 3) зобов`язати відповідача надати інформацію у доступній та зрозумілій для споживача формі (далі по тексту - вимога № 3). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є клієнтом відповідача, з ним було укладено договір про надання споживчого кредиту. 10 лютого 2021р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив надати вищезазначену інформацію. Зазначений лист одержаний відповідачем 11 лютого 2021р., але відповіді позивач не отримав. Вказаними діями відповідач порушив вимоги Законів України «Про захист прав споживачів», «Про звернення громадян», оскільки позивач має право на одержання необхідної доступної, достовірної та своєчасної інформації, яка стосується укладення кредитного договору. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29 липня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, 24 грудня 2020р. між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту № 3390445. До цього між сторонами були укладенні аналогічні кредитні договори у кількості - 19 правочинів. При цьому за кожним правочином, позивачу була надана вся інформація щодо умов кредитування, а також конкретна сукупна сума кредиту. Також відповідач звертав увагу суду, що зобов`язання за останнім правочином - договором про надання споживчого кредиту № 3390445 були виконані позивачем, як боржником в повному обсязі. 11 лютого 2021р. відповідачем було отримано від позивача заяву від 10 лютого 2021р., і за змістом цієї заяви, відповідачем було надано повну та вичерпну відповідь від 12 лютого 2021р. за № 409/21-Е, на питання, які зазначені стороною в заяві. Зазначена відповідь була надіслана позивачу у встановленому законом порядку. Також сторона відповідача звертала увагу суду, що з усіма умовами кредитування позивач в змозі був додатково ознайомитись в електронному кабінеті. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судове засідання 28 вересня 2021р. сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені, в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 лютого 2021р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив відповідача: надати інформацію про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, виписку щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати та періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено законодавством про захист прав споживачів; зробити реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором та надати відстрочку по основному боргу кредитного договору, строком на шість місяців, з шляхом укладення додаткового договору до даного договору і скорегованого графіка платежів. Зазначена заява сторони позивача була отримана відповідачем 11 лютого 2021р. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідачем в порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про звернення громадян» не було надано у встановленому законом порядку відповідь на його заяву від 10 лютого 2021р. Відтак, фактичний зміст вимог заяви позивача від 10 лютого 2021р. не відповідає змісту позовних вимог, зазначених позивачем у прохальній частині позову, при цьому заява позивача від 10 лютого 2021р. взагалі не містить будь-яких ідентифікуючих даних про правочин щодо якого позивач бажає отримати відповідну інформацію. З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2021р. відповідачем була надана відповідь вих. № 409/21- Е, на заяву позивача від 10 лютого 2021р. та від 11 лютого 2021р., яка містить відповіді на всі питання позивача. Зазначена відповідь була надіслана відповідачем 18 лютого 2021р. на електрону адресу позивача, як клієнта відповідача. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян»). За змістом ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Особливою формою колективного звернення громадян до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування є електронна петиція, яка подається та розглядається в порядку, передбаченому статтею 23-1 цього Закону. Звернення може бути усним чи письмовим. Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed