Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач 24 липня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до Дніпровської міської ради, виконкому Дніпровської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Дніпрі Дніпропетровської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], Управління Держгеокадатру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєва Оксана Миколаївна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання частково незаконними та скасування рішень виконкому Дніпропетровської міської ради в частині передачі у приватну власність та користування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу на земельні ділянки та скасування державної реєстрації об'єктів. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено (том ІІІ а.с.54-64), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року (том ІІІ а.с.122-131). Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року скасовано та передано на новий розгляд (том ІІІ а.с.183-187). Уточнивши свої вимоги та посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати частково незаконним та скасувати рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17.06.99 №1313 в частині передачі земельної ділянки 0,0815 га за адресою: [ADDRESS] в приватну власність [PERSON]; державний акт [NUMBER] код ДЗК 81342014 від 23.07.99 виданий Дніпропетровською міською радою на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] на [PERSON], зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №018305 визнати недійсним та скасувати його державну реєстрацію; визнати частково незаконним та скасувати рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 20.08.98 №1651 в частині передачі земельної ділянки 0,0900 га за адресою: [ADDRESS] в приватну власність [PERSON]; державний акт [NUMBER] код ДЗК 81342013 від 16.10.98 виданий Дніпропетровською міською радою на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] на [PERSON], зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №018306 визнати недійсним та скасувати його державну реєстрацію; скасувати державну реєстрацію в Поземельній книзі та в Державному земельному кадастрі відомості про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] кадастровий №[NUMBER]; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 13.12.13 року № 798 зареєстрованого приватним нотаріусом Нугаєвою О.В., укладений між [PERSON] та [PERSON], та скасувати в Єдиному державному реєстрі реєстрацію об'єктів № 241380312101 та № 241626712101. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року замінено неналежних відповідачів: Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську на Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську та Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області на управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (том ІІІ а.с.8). Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника за довіреністю - Павловою Г.В., до суду надав письмову заяву,в якій просить розгляд справи відкласти на іншу дату. Відповідач - Дніпровська міська рада в особі свого представника за довіреністю - Булах М.О., в судове засідання не з'явився. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надавав. Співвідповідачі - [PERSON], [PERSON], надали суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому посилаючись на викладені обставини просять відмовити у задоволенні позову. Співвідповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала. Співвідповідач - виконком Дніпровської міської ради в особі свого представника в судове засідання не з'явився. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника та відзиву на позов не надавав. Співвідповідач - Управління Держгеокадастру у м. Дніпрі Дніпропетровської області в особі свого представника в судове засідання не з'явився. До суду надіслав письмову заяву, в якій зазначає, що Управління припинено 18.01.2018 року. Правонаступників не має, а тому уповноважений представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не має прав щодо представлення в суді інтересів Управління, яке припинено та не має правонаступників. Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Нугаєва О.М., в судове засідання не з'явилась. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилала. Третя особа - Реєстраційна служба дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області в особі свого представника у судове засідання не з'явилась. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надавала. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення до суду позивача є захист майнових прав та інтересів, пов'язаних із реалізацією права спільної часткової власності. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України, інших законів України, практику Верховного суду України, Верховного Суду. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд виходить із наступного. Встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року [PERSON] належить 1/2 частка жилого будинку [ADDRESS] розташованого на земельній ділянці площею 1996 кв. м., що належала [PERSON] Також позивачу належить 1/2 частка жилого будинку [ADDRESS] розташованого на земельній ділянці площею 1996 кв. м, успадкована після смерті [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 10 липня 1993 року [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці будинку по [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці розміром 2 000 кв. м. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1651 від 20 серпня 1998 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08998 га по [ADDRESS] (том 4 а.с.21-22). 16 жовтня 1998 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю, за яким йому належить земельна ділянка площею 0,0900 га, що розташована на території Ленінського району [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1313 від 17 червня 1999 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08149 га по [ADDRESS]. 23 липня 1999 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю, за яким їй належить земельна ділянка площею 0,0815 га, що розташована на території Ленінського району [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Між [PERSON] та [PERSON] 13 грудня 2013 року укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] на земельній ділянці загальною площею 0,0815 га, кадастрові номери : [NUMBER] (том 1 а.с.200-201,202). 13 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані на території [ADDRESS], загальна площа 0,0773 га цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - та земельну ділянку загальною площею 0,0042 га, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (том 1 а.с.196-197,198,199). За змістом ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом частини першої статті 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Встановлено, що первісному власнику будинку [ADDRESS] - [PERSON] - під забудову згідно договору від 17 грудня 1952 року виділено у користування для обслуговування будинку земельну ділянку площею 1996 кв. м. З урахуванням положень частини першої статті 30 ЗК України 1990 року у вказаному розмірі право користування земельною ділянкою перейшло у порядку спадкування й до [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року. Відповідно до положень пункту 1.7. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28 (що діяла станом на 20 серпня 1998 року), на земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки. За змістом пункту 1.10. вказаної Інструкції технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Згідно вимог пункту 2.2. Інструкції межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості. Аналогічні положення закріплено у пунктах 1.12., 2.1., 2.6. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43. За положеннями статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно зі ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Отже, враховуючи викладене та ті докази на, які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, суд приходить до висновку, що ним не доведено належними, достатніми, достовірними доказами тієї обставини, що його законні права та інтереси як користувача земельною ділянкою, що була виділена у користування для обслуговування будинку розташованого за адресою: м. Дніпро, вул.. Хорольська, буд. 64, ще первісному власнику будинку під забудову згідно договору від 17 грудня 1952 року, - порушено, так як відсутні матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), у зв'язку із чим, не можливо визначити чи розміщені будівлі та споруди, розташовані за вказаною адресою, у межах площі земельної ділянки, що виділена для обслуговування будинку №64 по вул. Хорольська у м. Дніпрі. У відповідності до ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи обставини, встановлені судом, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглянувши спір в межах заявлених вимог, вважає що вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо судових витрат відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, то і судові витрати понесені [PERSON] відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed