Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до виконкому Плавської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, який мотивує тим, що у 2004 році вона придбала у [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, по [ADDRESS] де мешкає і до теперішнього часу. Вказує, що письмовий договір купівлі-продажу будинку не складався, а були дії, що свідчать про укладення такого договору, а саме: вона сплатила продавцю готівкові кошти у сумі 400у.о. США та 1000 гривень, а він передав їй житловий будинок у натурі, та правовстановлюючі документи на нього, та з того часу позивач мешкає у цьому будинку, вказує також що решту коштів по вказаному договору у сумі 3000 гривень вона сплатила продавцю у 2006 році. У зв'язку з вищевикладеним, просить визнати за нею право на житловий будинок літ. «А» загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 37,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами при ньому, що розташовано за адресою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять задовольнити з огляду на обставини, викладені у позові.Позивач пояснила, що тоді купила будинок не було грошей на оформлення, купувала у сина померлого, зараз не знає де його знайти. Відповідач в судовому засіданні був відсутнім, ним було надано заяву, в якій просить розгляд справи провести за відсутністю відповідача, з рішенням суду погоджується, претензій не має. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що знає позивачку та те що вона купила будинок у [PERSON] у с. Плавське у 2005 році. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає що [PERSON] купила будинок у [PERSON], сам хазяїн помер, та те що позивачка там проживає. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши подані докази, прийшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. З наданих позивачем розписок вбачається, що [PERSON] продає будинок матері за адресою по [ADDRESS] за 6000 гривень громадянці [PERSON] та прийняв перший внесок у сумі 400 доларів та 1000 гривень. 04.10.2006 року [PERSON] дала розписку в тому що отримала 3000 гривень в якості залишку за виплату хати по вищевказаній адресі та вказала що претензій з її сторони та сторони її чоловіка до [PERSON] за покупку житлового будинку не має, всю суму повністю отримала. Як вбачається з технічного паспорту від 28.06.1989 року та свідоцтва про право особистої приватної власності від 12.02.1990 року, [PERSON] є власником 1 (однієї) цілої частки спірного будинку. Як вбачається з домової книги громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] - в будинку проживала [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] р., [PERSON], [INFO] був зареєстрований у будинку з 23.05.2001 року до 07.07.2004 року, та 24.03.2006 року знов зареєструвався по вказаній адресі. Згідно довідки, виданої виконкомом Плавської сільради від 17.02.2016 року, позивачка проживає в вказаному будинку з 2004 року без реєстрації за місцем проживання. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК). Положеннями ч. 3 ст. 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 657 ЦК України Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі, а саме: право власності на нерухоме майно. Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нанерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. В даному випадку фактично позивач вчинила дії передбачені договором купівлі продажу, але відповідно до правовстановлюючих документів власник житлового будинку [PERSON] помер, гроші за такий будинок були передані сину [PERSON], який не є власником так як суду не надано відомостей про це (отримання спадщини, або інше). Так як право розпорядження майном належить власнику то такі дії не ґрунтуються на законі. Крім того, визнання права власності на зазначений будинок з підстав набувальної давності не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Аналізуючи вказані норми, судом встановлено, що задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відтак, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю, крім безперервного відкритого володіння упродовж 10 років нерухомим майном, є встановлення обставин добросовісного заволодіння таким майном у розумінні приписів ч. 1ст. 388 Цивільного кодексу України, тобто коли особа не знала і не могла знати, що вона заволоділа чужим майном. Отже, зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, які повинен довести саме позивач (ч.1 ст. 60 ЦПК України), є: законність об'єкту володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність. Ці обставини у сукупності позивачем не доведені, не підтверджуються належними доказами. Фактично позивач вчиняла дії щодо купівлі продажу житлового будинку, які регулюються іншими нормами права. Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. За змістом зазначеного закону для набуття права власності на чужі речи за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Проте, позивач у позовній заяві стверджує про підставність набуття ним права власності на спірний житловий будинок - на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений у простій письмовій формі, але нотаріально не посвідчувався. Таким чином, існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння майном - договір, а позивач безпідставно посилається на строк набувальної давності. Отже, позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого права, який не відповідає характеру спірних правовідносин. Аналогічні позиції висловлені у п.6 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Крім того, згідно з ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Володіння має бути добросовісним, тобто, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна(наприклад покупець не знав, що продавець не мав права його продавати. У даному випадку позивач стверджує, що придбала у [PERSON] будинок, на підтвердження чого нею надані розписки, згідно яких, між позивачем та іншою особою( [PERSON]) , тобто ні тією, що вказана у позовній заяві, а саме - [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю - продаж житлового будинку, на підставі цієї домовленості, [PERSON] продає будинок його матері та отримав від [PERSON] перший внесок за нього у сумі 400 доларів та 1000 гривень. Хоча сама в суді пояснила, що [PERSON] помер. Ціна будинку встановлена в сумі 6000 (шість) гривень. Також сторони домовились, що повний розрахунок проведуть 20.02.2007 року. Вже 04.10.2006 року [PERSON] дала розписку в тому що отримала 3000 гривень в якості залишку за виплату хати матері по вищевказаній адресі та вказала що претензій з її сторони та сторони її чоловіка до [PERSON] за покупку житлового будинку не має, всю суму повністю отримала. Також позивач вказує, що отримала будинок в натурі та правовстановлюючі документи на нього, після чого почала мешкати у будинку. Більш того, позивачка вказує, що придбала у [PERSON] будинок, хоча розписки видані від ім'я [PERSON], який згідно домової книги лише зареєстрований у будинку. Само право власності належить [PERSON], що підтверджується дослідженим технічним паспортом від 28.06.1989 року та свідоцтвом про право особистої приватної власності від 12.02.1990 року, згідно якої [PERSON] є власником 1 (однієї) цілої частки спірного будинку. Аналізуючи пояснення та докази, суд приходить до висновку що позивачу було відомо про відсутність документу про право власності [PERSON] на будинок, оскільки в самих розписках міститься інформація про продаж будинку його матері, що дає підстави на сумнів стосовно правомірності набуття майна. Зазначене вище, свідчить про те що визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed