Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

08.01.2019 року Головне територіальне управління юстиції у Київській області в інтересах [PERSON] звернулось до суду із позовної заявою до [PERSON] про забезпечення реалізації права доступу до дитини, у якому просить суд встановити спосіб спілкування [PERSON] зі своїм сином [PERSON], [INFO], шляхом надання можливості батьку проводити з дитиною в Австралії наступні періоди часу в кожному календарному році: з 01.06 по 28.08; з 15.12 по 15.01; у бідь-який інший час, узгоджений між сторонами, зокрема, під час шкільних канікул в Україні або в Австралії. Зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною: за допомогою програми інтернет-телефонії та відеозв'язку Skype або Viber щосуботи та щонеділі вранці о 09.00 годині за українським часом та у будь-який інший час, узгоджений між сторонами; шляхом вільного обміну листами, текстовими повідомленнями, листівками та подарунками і вчасно надавати всю інформацію щодо життя дитини. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Батьки дитини не були офіційно одружені та проживали разом у м. Києві з 2004 року. Дитина народилась та проживала в Україні з батьками і братом [PERSON]. Через особисті непорозуміння сторони у справі перестали проживати разом і у листопаді 2016 року позивач зі старшим сином [PERSON] повернувся до Австралії. Всі спроби позивача зв'язатись з сином [PERSON] та підтримувати контакт не мали результату, оскільки відповідач не надає позивачу такої можливості та перешкоджає у цьому. Позивач у заявах про забезпечення реалізації прав доступу до дитини зазначає, що намагався зв'язатись з відповідачем по телефону, текстовими повідомленнями та за допомогою телефонних програм, таких як Viber, але відповідач не відповідає. На даний час відповідачка проживає разом з дитиною в м. Вишневе, Київська область, вул. 1-го Травня, 6, кв. 36. 17.09.2018 року ГТУЮ у Київській області було проведено бесіду з відповідачем під час якої вона категорично заперечила можливість реалізації права доступу батька до дитини, але пізніше пообіцяла надати можливість спілкуватися батьку з сином, підтвердивши це повідомленням надісланим на пошту Мінюсту 24.10.2018 року на запропонованих нею умовах, а саме: вільний обмін листами, електронними листами, текстовими повідомленнями, листівками; телефонні та відеодзвінки у зручний для дитини час, узгоджений з нею; інформування про шкільні та позашкільні успіхи дитини; обмін фотографіями. Вказані пропозиції були надіслані позивачеві, однак 12.11.2018 року позивач повідомив, що його спроби встановити контакт з відповідачем, з метою мати можливість спілкуватись з дитиною, не мали результату. З наведеного вбачається, що відповідачка перешкоджає спілкуванню батька з сином і тому позивач просить суд винести відповідне рішення для уникнення в подальшому непорозумінь між сторонами. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на положення Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, що набула чинності між Україною та Австралією 01.02.2013 року, Закону України «Про охорону дитинства» і норми ст.ст. 153, 157, 159 СК України. У позовній заяві вказано, що батько буде оплачувати всі дорожні витрати, пов'язані з поїздками дитини до чи з Австралії, буде супроводжувати дитину у подорожах між Австралією та Україною, під час перебування дитини в Австралії батько забезпечуватиме телефонний зв'язок між матір'ю та дитиною. Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню Конвенції через ГТУЮ у м. Києві вживалися заходи для досягнення домовленостей між батьками з питань реалізації права доступу до малолітньої дитини відповідно до графіку запропонованого позивачем, однак такої домовленості досягнуто не було. Ухвалою суду від 22.03.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Ухвалою суду від 01.07.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви, просить позов задовольнити і додатково повідомив суду, що він має бажання спілкуватись зі своїм сином, але відповідачка лише обіцяє, однак доступу до дитини не надає. Позивач зазначає, що в Австралії він звертався з цього приводу в посольство, відповідачка представникам посольства казала, що згодна на спілкування, але потім спілкування з дитиною не надавала. Позивач в березні цього року перебуваючи у м. Києві дізнався, що син відвідує 91 освітню школу, але відповідачка повідомила, що син цієї школи вже не відвідує. Потім позивачу стало відомо, що дитина переведена на навчання до школи «Оптима». Ця школа домашнього навчання, а відповідачка працює, тож не зрозуміло хто знаходиться з дитиною у її відсутність. Позивачу взагалі не відомо де його дитина. Він звертався до Департаменту освіти де його повідомили про те, що дитина в загальноосвітніх школах не рахується. Позивач вказує, що лише він відшукує місце навчання дитини, відповідачка одразу його з цієї школи забирає. За твердженням позивача, посадові особи школи №91 звертались у службу в справах дітей, оскільки дитина 2 місяці не з'являлась на навчання. Позивач вказує, що майже 3,5 роки не спілкувався зі своїм сином і дитина вже не пам'ятає англійську мову. Дитина позбавлена можливості спілкуватись і зі своїм старшим братом [PERSON], який живе в Австралії, і сама відповідачка зі своїм старшим сином не спілкується. Переважно відповідачка каже одну неправду, підробляє документи, натомість позивач хоче бачити свого сина, оскільки зараз буде в м. Києві 5 днів та хоче повезти його у Сідней. Позивач зазначає, що побоюється за дитину, оскільки відповідачка агресивна і навіть застосовувала фізичне насильство до самого позивача. Знайти відповідача неможливо і таким чином, вона позбавила позивача можливості спілкуватись із сином останні майже 3,5 роки. Позивач зазначає, що є добрим батьком, хоче надати дітям належну освіту, а також має бажання аби брати об'єднались та спілкувались, хоче щоб брати були разом. Також позивач запевняє, що буде обов'язково повертати дитину до України. Представник ГТУЮ у Київській області підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що позивач тривалий час не має можливості спілкуватись з дитиною, тому він звернувся до управління юстиції і на підставі положень Конвенції управління представляє його інтереси. Позивач звертався до управління юстиції з заявою про встановлення графіку спілкування і представники управління проводили з відповідачем бесіди. Сама відповідачка запропонувала спілкування між батьком та сином у вигляді листів, смс, відеозв'язку, мобільним та інтернет зв'язком, однак позивач так і не зміг з нею зв'язатись та отримати доступ до дитини, саме тому управління звернулось до суду з відповідним позовом. Поскільки права батьків є рівними, позивач має бажання реалізувати свої права, крім того, це надасть можливість дитині бачитись зі своїм старшим братом. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що її сини є громадянами України за походженням і вона не подавала та не підписувала жодних документів про відмову їх від громадянства України. У травні 2016 року позивач після занять у школі №49 забрав старшого сина [PERSON] і з того часу дитину не повернув, а перевіз дитину на проживання до Австралії. Відповідачка стверджує, що з цього приводу вона неодноразово зверталась до поліції та в подальшому їй було повідомлено про те, що [PERSON] кордон України за українськими документами не перетинав. У 2015 році обидва сини отримали закордонні паспорти України, оскільки вони дійсно є громадянами України. Позивач натомість викрав оригінали свідоцтв про народження дітей та їх медичні картки, тому відповідачка була вимушена отримувати свідоцтво про народження сина [PERSON] повторно. З наведених підстав відповідачка заперечує щодо надання позивачу можливості вивозити сина за кордон та в цьому питанні підтримує позицію свого представника про те, що побачення мають відбуватись в присутності представників соціальних служб. За твердженням відповідача, Оріон ніколи не відвідував школу №91 як учень. Також відповідачка зазначає, що коли син відвідував дошкільний навчальний заклад, позивач з'явився там та намагався забрати дитину, але був зупинений директором садочка та працівниками викликаного наряду поліції. Відповідачка заперечує проти позову, оскільки дитина вже називає батьком іншу людину і син нічого хорошого від біологічного батька не бачив. Відповідачка визнає, що позивач телефонував їй, однак робив це в робочий час, коли складно розмовляти, при цьому відповідач казав лише про одне, що хоче аби Оріон жив із ним в Австралії та не ставив питання про встановлення порядку його спілкування з дитиною. Також відповідачка зазначає, що зустрічі між батьком та дитиною можливі, але лише за згодою самої дитини. Крім того, відповідачка вказує, що була вимушена змінювати місця свого проживання, оскільки позивач чинив тиск на орендодавців та навіть на членів їх сімей. Відповідачка відмовляється назвати місце проживання та місце навчання дитини пояснюючи це тим, що боїться, оскільки старшу дитину позивач вже забрав. Фотографії дитини відповідачка позивачу не пересилала, оскільки побоюється того, що позивач виготовить сину Австралійський паспорт та вивезе його з України. Відповідачка вказує, що батько з сином спілкувались на останній день його народження, отже це не правда, що позивач не спілкувався з сином останні 3,5 роки. Дитина знає англійську мову, однак не хоче з батьком спілкуватись і відповідачка не може примусити сина це роботи. За твердженням відповідача, Оріон має номер батька у своєму телефоні, але сам не має бажання йому телефонувати. Загалом відповідач вважає, що спілкування між батьком та сином можливе лише у непримусовому порядку, так щоб сама дитина цього бажала. Представник відповідача в судовому засіданні зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач дійсно будь-куди звертався та шукав відповідачку або свого сина. Відповідачка категорично проти виїзду дитини за кордон, оскільки старший син сторін вже таким чином був викрадений і натуралізований на території Австралії. Крім того, представник зазначає, що відповідачка не зверталась до державних органів з заявами про позбавлення своїх дітей громадянства України. Відповідачка не вчиняла жодних протиправних дій, про які стверджує позивач. Також представник посилається на те, що відсутні будь-які дані про матеріально-фінансовий стан позивача із яких можна було б зробити висновок про те, що позивач здатен взяти на себе фінансові витрати по переїздах, перетину кордону тощо. Представник зазначає, що визнає право на спілкування позивача зі своїм сином і сторона відповідача цього не заперечує та погоджується на спілкування позивача із сином мобільним і інтернет зв'язком, а питання побачень має бути вирішене на території України та в присутності представників соціальних служб. На думку представника, відповідачка не унеможливлює прав позивача на спілкування і він міг би привезти в Україну старшого сина для спілкування із братом та мамою. Представник вважає, що задоволення позовних вимог призведе до вивезення дитини в невідомому напрямку, оскільки вивезення може відбутись по Австралійському паспорту дитини. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявні клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника з проханням ухвалити рішення відповідно до вимог законодавства. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився 27.07.2012 року у м. Києві і його батьками є: [PERSON] та [PERSON], сторони у справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві 21.09.2012 року. За змістом наявного в матеріалах справи письмового викладення співбесіди щодо позиції матері - [PERSON]. на звернення громадянина Австралії [PERSON] щодо забезпечення реалізації права доступу до неповнолітньої дитини [PERSON] від 17.09.2018 року, відповідачка повідомила, що вказані їй положення статей Конвенції (1, 3-5, 12, 13, 16-20) зрозумілі, але вона не може зрозуміти чому застосовується саме дана Конвенція, адже вона власної дитини не викрадала. Позивачка вказала, що вона не погоджується на забезпечення реалізації права доступу громадянином Австралії [PERSON] У. до неповнолітньої дитини - [PERSON] у зв'язку із тим, що [PERSON] У. без її дозволу вивіз з території України у 2016 році спільного старшого сина [PERSON], [INFO], і вона не має реалізації права доступу до свого сина. Матері не відомо де дитина навчається та в яких умовах проживає, в якому психічному та фізичному стані знаходиться. У 2017 році [PERSON] У. зробив спробу викрадення молодшого сина [PERSON], який є громадянином України та все життя проживав в Україні, з дитячого закладу №541. Його зловмисний вчинок був попереджений діями співробітників дитячого садочку та поліції. Відповідачка усвідомлює можливість ініціювання судового процесу щодо повернення дитини та зазначає, що ураховуючи неадекватну поведінку [PERSON] У., постійні погрози, а також організацію та замовлення кримінального правопорушення і незаконного вивезення старшого сина в невідомому напрямку, вона боїться за психічну та фізичну безпеку свого молодшого сина і його гармонійний розвиток. За змістом наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої заяви відповідачки від 29.05.2015 року (зареєстровано в реєстрі за №2564), остання надала свою згоду на отримання своїм сином [PERSON] Уільямовичем, зокрема, громадянства Австралії, реєстрації народження та паспорту громадянина Австралії. Згідно перекладу копії свідоцтва про австралійське громадянство дитини, [PERSON] отримав австралійське громадянство 03.07.2015 року. Згідно перекладу копії австралійського паспорту [NUMBER], виданого [PERSON], паспорт виданий 21.07.2015 року та дійсний до 21.07.2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, 05.04.2018 року позивач звернувся із заявою про доступ до дитини, а саме із заявою з проханням організувати або забезпечити ефективне здійснення прав доступу до дитини згідно з Гаазькою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 1980 року. 11.06.2019 року на адресу суду надійшов висновок Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №07-21/1801 від 06.06.2019 року щодо забезпечення реалізації права доступу до малолітньої дитини [PERSON], [INFO], зі змісту якого вбачається, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 04.06.2019 року (протокол №11) орган опіки та піклування (Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області) вважає за доцільне забезпечення реалізації права доступу батька - гр. Австралії [PERSON] до малолітньої дитини [PERSON], [INFO], а саме: матері - гр. [PERSON]. не перешкоджати батькові - [PERSON] брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, забезпечувати належними та безперешкодними засобами зв'язку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка є громадянкою України, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданий ТУМ-2 Шевченківського РУ ГУ МВ України в м. Києві 05.09.2002 року. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. За змістом ст.ст. 3, 7, 8, 10 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст.ст. 1, 3-5 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25.10.1980 року, цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Для цілей цієї Конвенції: a) "права піклування" включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Згідно ст.ст. 11, 15, 16, 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов'язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов'язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, - будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з'являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави; інші заходи, передбачені законом. Згідно ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. За змістом п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Вирішуючи спір по суті, суд з урахуванням встановлених обставин справи та ґрунтуючись на всебічній оцінці наданих сторонами доказів, приходить до висновку про те, що факт чинення відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною підтверджується в повному обсязі, як самою суттю та наявністю виниклого спору, так і поясненнями самої відповідачки наданими нею в судовому засіданні про те, що необхідність вчинення перешкод викликана у зв'язку з її побоюваннями стосовно наявної у позивача можливості вивезти дитину з території України та після цього вже не повернути сина, як це відбулось зі старшою дитиною сторін. За таких умов вимоги позивача про покладення на відповідача обов'язку не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною є обґрунтованими та підлягають до задоволення в частині визначення способу спілкування батька із сином за допомогою засобів інтернет-телефонії та відеозв'язку Skype або Viber щосуботи та щонеділі о 09 год. 00 хв. за українським часом та у будь-який інший час узгоджений між сторонами, а також шляхом вільного обміну між сином та батьком листами, електронними листами, текстовими повідомленнями, листівками, подарунками. При цьому, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов'язку «вчасно надавати всю інформацію щодо життя дитини», як це зазначено у позовних вимогах, поскільки такі позовні вимоги не є конкретними. Натомість на відповідача не може бути покладено судом не конкретний обов'язок, адже чинним законодавством передбачена, як кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду, так і інші несприятливі для зобов'язаної сторони наслідки, що встановлені ч.ч. 4, 5 ст. 159 СК України, при цьому неконкретність обов'язку (за відсутності дат, часу, змісту інформації, конкретних подій) матиме наслідком можливість сторони заявити про невиконання рішення суду за будь-якої ситуації, що залишилась не повідомленою стороною відповідача. Стосовно вимог позивача про надання йому можливості проводити з дитиною в Австралії наступні періоди часу в кожному календарному році з 01 червня по 28 серпня та з 15 грудня по 15 січня, суд приходить до висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дотримуючись принципу як найкращого забезпечення інтересів дитини, суд приймає до уваги і загальні засади рівності прав та обов'язків батьків щодо своїх дітей, і вважає, що висунуті позивачем вимоги про надання доступу до дитини шляхом її перебування на території Австралії протягом усієї пори року - літа, та протягом усіх Різдвяних і Новорічних свят кожного календарного року, порушують рівність прав відповідача щодо спілкування з дитиною. Адже, в даному випадку, рівність прав має розглядатись не у відношенні до іншого періоду у календарному році загалом, а щодо конкретного періоду літа, як шкільних канікул, та конкретного періоду вихідних і святкових днів, під час яких відповідач має право на рівність періоду спілкування з дитиною, враховуючи, що інші періоди часу дитина навчається, а мати працює. Наведені позовні вимоги не можуть бути задоволені і частково, адже з пояснень позивача встановлено, що він працює, однак стороною позивача суду не надано відомостей про те, у який період часу з ним зазначеного, він має період відпустки, святкові або вихідні дні, тож визначити період з початку літа (вихідних, святкових днів), з середини чи наприкінці такого періоду не можливо за відсутності подання стороною позивача відповідних даних. Враховуючи, що позивач працює і зазначених відомостей про відпуски та вихідні дні суду не надав, суд не має можливості самостійно визначити період перебування дитини в Австралії в межах визначено позивачем часу, адже стороною позивача не наведено даних про те, хто може та буде здійснювати догляд семирічного хлопчика, у разі не співпадіння визначеного періоду з часом відпустки та вихідних днів позивача. Крім того, позивач надаючи запевнення про те, що він спроможний фінансово забезпечити перельоти дитини з України в Австралію та у зворотному напрямку, тим найменш не надав суду жодних доказів на підтвердження свого розміру доходу, щоб підтверджувало уникнення будь-якої ситуації вчасного неповернення дитини з об'єктивних причин відсутності коштів. При прийнятті рішення суд, з урахуванням положень ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, також звертає увагу на зміст висновку третьої особи у справі щодо розв'язання виниклого спору, з якого вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне забезпечення реалізації права доступу батька до дитини та зобов'язання відповідача не чинити батькові перешкод у цьому, однак третя особа вважає, що мати повинна не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, забезпечуючи належними та безперешкодними засобами зв'язку. Крім того, вивчивши надану стороною позивача копію австралійського паспорту дитини, судом встановлено, що цей паспорт дійсний до 21.07.2020 року. Отже, дія паспорту має скінчитись саме в період часу про який просить позивач для перебування дитини за межами України в Австралії. При цьому, стороною позивача не надано жодних пояснень та підтверджень щодо можливості повернення дитини на територію України у зв'язку із закінченням дії паспорту. Виходячи з положень Закону України «Про громадянство України» [PERSON] є громадянином України від народження і оформлення стосовно нього австралійського громадянства автоматично не позбавило його громадянства України, адже матеріали справи не свідчать про те, що батьки звертались до відповідних органів із заявою про вихід їх дитини з громадянства України. При цьому, чинним законодавством України, зокрема нормами Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, визначено порядок перетину кордону для громадян, які не досягли 16-ти років, і у даному випадку такий перетин може здійснюватися за нотаріально посвідченим дозволом другого з батьків, або за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За таких умов, позовні вимоги не відповідають вказаному порядку перетину кордону України, адже у вказаних документах мають чітко визначатись дати, а не вказівкою на кожний рік, та місце прямування. Крім того, у позовних вимогах не ставить питання про надання дозволи на виїзд з України без дозволу іншого із батьків. Стосовно позовних вимог, що сформульовані стороною позивача: «надання можливості батьку проводити з дитиною в Австралії будь-який час, узгоджений між сторонами, зокрема, під час шкільних канікул в Україні або в Австралії», суд вважає, що такі вимоги не можуть бути задоволені у зв'язку з їх неконкретністю та зазначенням про узгодженість відповідних періодів між сторонами, адже узгодженість між сторонами виключає спір та застосування судом примусу для захисту порушених прав. Враховуючи викладене, з огляду на встановлені судом обставини та зазначені норми законодавства, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання наявності факту чинення відповідачем перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у свідкуванні з сином в межах заявлених позовних вимог. При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права отримати судовий захист в питанні визначення періодичних, систематичних побачень із сином для особистого контакту за умови правильного визначення позовних вимог з дотримання процесуальних та матеріальних норм, і поданням належних доказів, поскільки суд розглядає спір лише в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial