Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому з урахуванням наступних уточнень (вх. № 30208 від 28.05.2021 року) просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] (далі - Квартира) наступним чином: виділити в індивідуальне користування позивача житлову кімнату 7 прощею 19,0 кв.м. та лоджію площею 6,0 кв.м.; виділити в індивідуальне користування відповідача житлову кімнату 5 площею 11,7 кв.м.; у спільному користуванні співвласників залишити наступні приміщення: коридор 1 площею 6,0 кв.м.; коридор 2 площею 3,2 кв.м.; ванну кімнату 3 площею 2,6 кв.м.; вбиральню 4 площею 1,1 кв.м.; кухню 4 площею 8,3 кв.м. Також позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3846,73 грн.; витрати, пов`язані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи у сумі 7928,50 грн.; витрати за виготовлення копій документів, долучених до позовної заяви, в сумі 144,00 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 28000,00 грн., всього - 39919,23 грн. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2003 року, який розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.07.2014 року. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано Квартиру, яку оформлено на відповідача. Вказана квартира була оформлена в іпотеку, поручителем за іпотечним договором була мати позивача. Іпотеку було повністю виплачено у 2011 році. Після розірвання шлюбу з відповідачем, позивач проживала у Квартирі до січня 2018 року разом із своїми дітьми та займала більшу кімнату, проте з вказаного часу відповідач став перешкоджати позивачу у користуванні спільною Квартирою, а саме кімнатою, яку до цього часу займала позивач. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2019 року (суддя Ференчук О.В.) відкрито провадження у вказаній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, за допомогою автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» справу 27.09.2019 року розподілено в провадження судді Московського районного суду м. Харкова Логвінова А.О. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.10.2019 року справу прийнято в провадження судді Логвінова А.О. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2019 року за клопотанням позивача у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, за допомогою автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» 31.03.2020 року справу розподілено в провадження судді Московського районного суду м. Харкова Крівцова Д.А. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.04.2020 року після повернення матеріалів справи з експертизи, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.06.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 05.10.2021 року представник позивача позовні вимоги і доводи, викладені в позові, підтримав у повному обсязі. Пояснив, що просить виділити в користування позивача кімнату більшої площі, оскільки разом з позивачем проживають двоє дітей. У судовому засіданні 05.10.2021 року представник відповідача позов не визнала. У відзиві на позовну заяву та запереченнях зазначила, що задоволення позову може призвести до порушення прав інших осіб. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Спірну Квартиру відповідачем було придбано на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Погрібною Т.П. 18.08.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3307. Зазначена обставина підтверджується даними Витягу з державного реєстру правочинів від 18.08.2005 року, а також даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.11.2019 року, згідно яких Квартира перебуває у власності відповідача на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу квартири. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.07.2014 року, яке набрало законної сили 05.08.2014 року, розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Як вбачається з вказаного рішення, шлюб був зареєстрований 17.10.2003 року. Позивачу після розірвання шлюбу залишено прізвище [PERSON] . Згідно Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , [PERSON] 05.11.2016 року уклала шлюб з [PERSON] , після державної реєстрацію шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.08.2019 року, сформованої на запит суду, в Квартирі зареєстровані позивач, відповідач, а також діти позивача [PERSON] і [PERSON] . З даних технічного паспорту, виданого Харківським міським бюро технічної інвентаризації, зареєстрованого за реєстровим № П-5-43568, встановлено, що Квартира має наступні характеристики: розташована на 6 поверсі 9 поверхового будинку, складається з двох кімнат житловою площею 30,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 11.7 кв.м., 2-а кімната - 19,0 кв.м., кухні площею 8,3 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору 6,0; 3,2 кв.м. та обладнана лоджією площею 6,0 кв.м. Згідно Висновку експерта по результатам проведеної судової будівельно-технічної експертизи, виконаної ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, технічно неможливо виділити 1/2 частку Квартири позивачу. На розгляд суду запропоновано один варіант порядку користування Квартирою, а саме. Першому співвласнику на 1/2 частин пропонується виділити в індивідуальне користування наступні приміщення: житлову кімнату 7 прощею 19,0 кв.м. та лоджію площею 6,0 кв.м., при цьому загальна площа приміщень, які виділяються першому співвласнику, складає 22,0 кв.м. (19+(6х0,5)). Другому співвласнику на 1/2 частин пропонується виділити в індивідуальне користування житлову кімнату 5 площею 11,7 кв.м., при цьому загальна площа приміщень, які виділяються другому співвласнику, складає 11,7 кв.м. У спільному користуванні співвласників залишити наступні приміщення: коридор 1 площею 6,0 кв.м.; коридор 2 площею 3,2 кв.м.; ванну кімнату 3 площею 2,6 кв.м.; вбиральню 4 площею 1,1 кв.м.; кухню 4 площею 8,3 кв.м. Оцінюючи доводи і аргументи учасників справи, викладені в заявах по суті справи та висловлені під час судового засідання, а також надані учасниками справи докази, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи наведене, суд не вбачає необхідності надавати оцінку доказам, які не відносяться до предмету доказування в даній цивільній справі. Судом з досліджених доказів встановлено, що Квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем і придбана останнім в період шлюбу з позивачем. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 ст. 368 ЦК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи наведене, презюмується, що Квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як вбачається з вказаних вище положень ЦК України, чинним законодавством України передбачено право співвласника на визначення певного порядку користування спільним майном та виділення йому у володіння та користування частини спільного майна в натурі, лише щодо майна, яке є об`єктом права спільної часткової власності. Між тим вимога щодо поділу Квартири, яка є спільною сумісною власністю сторін, та визначення частки позивача та відповідача у праві спільної сумісної власності на Квартиру, позивачем не заявлялась. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що якщо виходити з презумпції рівності часток позивача та відповідача у праві власності на Квартиру та висновків експертизи, яка проводилась виходячи з того, що позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині у праві власності на Квартиру, то запропонований позивачем порядок користування Квартирою має наслідком істотне відхилення площі приміщень, що виділяється в користування сторін, від розміру часток, якими керувався експерт, а саме. В разі задоволення позовних вимог, позивачу буде виділено в індивідуальне користування житлову кімнату 7 прощею 19,0 кв.м. та лоджію площею 6,0 кв.м. Таким чином, загальна площа приміщень складатиме 22,0 кв.м. (19+(6х0,5)). Відповідачу в користування буде виділено в індивідуальне користування житлову кімнату 5 площею 11,7 кв.м. Таким чином, загальна площа приміщень складатиме 11,7 кв.м. Враховуючи наведене, в разі задоволення позовних вимог житлова площа приміщення, що виділяється в індивідуальне користування позивачу, на 62 % перевищуватиме житлову площу приміщення, що виділяється в індивідуальне користування відповідачу. Загальна площа приміщень, що виділяються в індивідуальне користування позивачу, на 88 % перевищуватиме загальну площу приміщень, що виділяються в індивідуальне користування відповідачу. Зазначена різниця в площі приміщень (62 % та 88 %), на переконання суду, не може вважатись незначним обсягом, на який допускається відійти при вирішенні питання щодо відповідності реальної частки ідеальній. Між тим, як зазначено в Постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року в справі № 405/3475/15-ц, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Установивши неможливість виділу у користування кожному зі співвласників у натурі частини спірного нерухомого майна, розмір якої був би співмірним розміру частки у праві власності на спільне майно, без порушення їх прав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою. У Постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року в справі № 756/9713/16-ц також зазначено на неприпустимості порушення прав інших співвласників квартири, якщо запропонований порядок користування квартирою не відповідатиме їхнім часткам у праві власності на квартиру. Суд під час розгляду даної цивільної справи не вбачає підстав для відступлення від вказаних вище висновків щодо застосування норм права. Враховуючи наведене, в разі визначення порядку користування Квартирою, який запропонований експертом та в основу якого експертом покладені дані щодо перебування Квартири у спільній частковій власності сторін (по 1/2 частці кожному), площа приміщень, що виділяються в користування відповідачу, буде значно меншою (на 62 % та відповідно 88 %), ніж площа приміщень, що виділяється в користування позивачу, та неспіврозмірною частці відповідача у праві власності на Квартиру, якою керувався експерт під час проведення експертизи. Оцінюючи доводи представника позивача відносно того, що позовні вимоги про виділення позивачу в користування більшої кімнати ґрунтуються в тому числі на факті проживання саме з позивачем двох дітей, суд враховує наступне. З наданих суду копій Свідоцтв про народження [NUMBER] та Серії [NUMBER] вбачається, що позивач є матір`ю двох дітей: [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач [PERSON] , та [PERSON] , [INFO] , батьком якої є [PERSON] . Неповнолітні діти не зазначені позивачем в якості учасників справи, будь-яких вимог щодо захисту їх житлових прав в даній справі не пред`являлось. Даних щодо наявності рішення органу опіки та піклування або суду про визначення місця проживання [PERSON] саме з позивачем, суду не надано. Крім того, як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в Постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року в справі № 756/9713/16-ц, при вирішенні спору щодо визначення порядку користування квартирою, яка перебуває у власності сторін, необхідно враховувати норми жилої площі. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Житлова площа Квартири складає 30,7 кв.м., при цьому в Квартирі зареєстровано 4 особи. Таким чином, на кожного з мешканців Квартири приходиться 7,68 кв.м. житлової площі. В разі задоволення позовних вимог, які обґрунтовуються фактом проживання дітей саме з позивачем, у фактичне користування позивача та двох її дітей буде виділено одну кімнату житловою площею 19,0 кв.м. Таким чином, на кожного з трьох мешканців вказаної кімнати буде приходитись 6,33 кв.м. житлової площі, що є меншим за житлову площу, яка приходиться на вказаних осіб станом на даний час. Також суд враховує, що [PERSON] виповнилось 17 років, [PERSON] виповнилось 4 роки. Таким чином, наслідком задоволення позову буде проживання в одній кімнаті [PERSON] чоловічої статі та позивача і [PERSON] жіночої статі. У відповідності до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати). Таким чином, проживання в одній кімнаті осіб різної статі старших за дев`ять років, крім подружжя, є підставою для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов. В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 роз`яснено, що поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Суд приходить до висновку, що визначення порядку користування Квартирою, запропонованого позивачем, згідно якого позивачу жіночої статі та двом її дітям, у тому числі сину віком 17 років, виділяється одна кімната площею 19,0 кв.м., призведе до погіршення житлових умов зазначених осіб і викличе необхідність постановки їх на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов. Враховуючи наведене вище та розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визначення порядку користування Квартирою, запропонованого позивачем, та відмовляє в задоволенні позову. Відповідно, суд,

Outcome: dismissed