Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» про: визнання незаконним його звільнення з роботи, з підстави закінчення трудового договору; скасування наказу № 236-К від 29.08.2016 року про звільнення його з посади професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту з роботи з 31.08.2016 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України; поновлення його на посаді професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту; стягнення з відповідача на його користь заробітної плати в розмірі середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.08.2016 року; відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 10000 гривень та витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що працював в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника з 1996 року. 29 січня 2014 року між ним та Державним вищим навчальним закладом «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» було укладено контракт № 960 щодо призначення його на посаду професора з терміном дії з 29.01.2014 року по 28.01.2017 року. Згідно наказу№ 236-К від 29.08.2016 року його звільнено з роботи з 31.08.2016 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним, з порушенням умов контракту, так як контракт між ним та відповідачем був укладений та термін до 28.01.2017 року, а будь-яких додаткових угод про зміни умов контракту № 960 сторони не укладали. Такі дії відповідача завдали йому моральної шкоди у вигляді приниження перед колективом інституту, рідними, знайомими особами, підривом його ділової репутації. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що умовами контракту, укладеного 29.01.2014 року між Університетом та позивачем (пункт 5.12. розділу 5) визначено, що Університет зобов'язаний звільняти педагогічного працівника достроково на його вимогу, а у п. 6.5. розділу 6 передбачено, що умови контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін у письмовій формі. Оскільки, 31.08.2015 року позивач звернувся до Університету із письмовою заявою перевести його на 0,5 ставки професора кафедри з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року, якою сам попросив змінити умови контракту, встановивши йому інший термін перебування його на посаді професора, тобто виявив свою волю на укладення строкового трудового договору. На підставі поданої заяви позивача, ректором Університету видано наказ № 260-к від 31.08.2015 року про переведення [PERSON] на 0,5 ставки професора цієї ж кафедри з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за строковим трудовим договором. З даним наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на витязі з наказу. Скарг щодо порушення його прав позивач не подавав ні до Університету, ні до комісії по трудових спорах Університету, судових справ щодо даного питання також не було. Такі обставини підтверджують, що позивач погодив, що його переведення на інший термін дії свого трудового Договору є його волевиявленням. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на зміну строку трудового договору він уже виявив, коли писав заяву та ознайомлювався з витягом з наказу про переведення за строковим трудовим договором. Тобто, для звільнення за зазначеним пунктом необхідно, щоб строк дії договору закінчився та одна із сторін поставила вимогу про їх припинення, що і було зроблено Університетом. Відповідач скористався своїм законним правом із дотриманням встановленого законодавством порядку і видав 29.08.2016 року наказ №236-к про звільнення з роботи 31.08.2016 року [PERSON], у зв'язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України. У встановлені законом строки позивачеві видано трудову книжку та виплачений розрахунок при звільнені, що свідчить про відсутність порушень чинного законодавства зі сторони відповідача. Пред'явлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами в обґрунтування її наявності та розміру. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу наказу № 236-К від 29.08.2016 року, виданого відповідачем, про звільнення позивача з посади професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту з роботи з 31.08.2016 року. Встановлено, що 29 січня 2014 року було укладено контракт між Державним вищим навчальним закладом «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» та [PERSON] за № 960, згідно якого позивача було призначено на посаду професора на терміном з 29 січня 2014 року до 28 січня 2017 року (а.с. 5-8). Як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2015 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про переведення його на 0,5 ставки професора кафедри з 01.09.2015 року по 31 серпня 2016 року (а.с. 34). 31.08.2015 року ректором Університету видано наказ № 260-к про переведення [PERSON] на 0,5 ставки професора цієї ж кафедри з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за строковим трудовим договором (а.с. 35). Частинами 1, 2 статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини 3 статті 21 КЗПП, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору встановлюються угодою сторін. Контракт укладається у письмовій формі (п. 3 ст. 24 КЗПП) і підписується роботодавцем і працівником. Контракт оформляють у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу і зберігаються у кожної зі сторін, він набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами і зазначеної в тексті контракту. Контракт слугує підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу з дня, встановленого в контракті. Судом встановлено, що такий контракт було укладено між Державним вищим навчальним закладом «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» та [PERSON] 29 січня 2014 року за № 960, з терміном дії до 28 січня 2017 року щодо призначення позивача на посаду професора. Оскільки контракт є формою трудового договору, то за угодою сторін він може бути припинений у будь-який час. Пропозиція про припинення може надходити як від працівника, так і від роботодавця. Закон не встановлює форми угоди про припинення трудового договору, однак оскільки контакт укладається в письмової формі, то і угода про припинення також має бути виражена у письмової формі - як заява працівника про зміни істотних умов контракту, зокрема навчального навантаження і строку його дії, та/або погодження на звільнення за цими підставами і видання з посиланням на таку заяву наказу роботодавця. Дослідженими матеріалами справи встановлено, що ректор Університету відповідно до чинного трудового законодавства та умов контракту видав наказ №260-к від 31.08.2015 року про переведення [PERSON] на 0,5 ставки професора цієї ж кафедри з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за строковим трудовим договором, оскільки позивач письмовою заявою від 31.08.2015 року виявив свою волю працювати саме на таких умовах. Встановлено, що що позивач був ознайомлений з цим наказом, про що свідчить його підпис на наказі з відміткою "Ознайомлений". Доказів того, що позивач оспорював вищезазначений наказ відповідно до норм трудового законодавства, суду не преставлено. З огляду на що суд вважає доведеним, що між сторонами був укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням та міг бути продовжений лише за умов, якщо трудові відносини тривали і жодна із сторін не вимагала їх припинення. В іншому випадку працівник, що уклав строковий трудовий договір, після закінчення обумовленого строку підлягає звільненню. Звільнення в такому випадку може здійснюватися без його заяви за наказом власника. Законодавство не встановлює обов'язку власника попереджати працівника про майбутнє звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Підставою для звільнення працівника є п.2 ст. 36 КЗпП України. Суд погоджується з доводами відповідача, що Університет скористався своїм законним правом із дотриманням встановленого законодавством порядку і видав 29.08.2016 року наказ № 236-к про звільнення з роботи 31.08.2016 року [PERSON] у зв'язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України. Нормою статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно п.5 вищевказаної Постанови Верховного Суду України до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій моральній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зважаючи на вищевикладене, суд не вважає обгрунтованими доводи позивача про заподіяну йому моральну шкоду, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed