Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулось до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24.04.2007 року (далі - Договір) у розмірі 22812 гривні 78 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідач умови Договору належним чином не виконує, тому станом на 30.09.2013 року має заборгованість у розмірі 22812 гривень 78 копійок. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідач заперечень проти позову до суду не направив, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини своєї неявки до суду не надав, а тому зі згоди позивача, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із розрахунку заборгованості за Договором складеної позивачем станом на 30.09.2013 року вбачається, що [PERSON] має заборгованість у розмірі 22812 гривень 78 копійок, яка складається із: - заборгованості за кредитом -4700 гривень 18 копійок, - заборгованість по процентам за користування кредитом - 16550,09 грн., - штраф (фіксована частина) - 500 грн., - штраф (процентна складова) - 1062 грн. 51 коп. (а.с.5-7). Із Договору вбачається, що його укладено між ПриватБанком і [PERSON], згідно якого йому надані кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.8-12). Відповідно до положень пунктів 22, 23 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Як вбачається з вищезазначених документів [PERSON] було надано споживчий кредит. Згідно п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. До вимоги, заявленої позивачем, застосовується загальна позовна давність, встановлена ст.257 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України), тривалістю у три роки. Договором кредиту, укладеним між сторонами, не передбачено збільшення позовної давності відповідно до положень ст.259 ЦК України. Виходячи з приписів ч.1 ст.261 ЦК України суд вважає, що перебіг позовної давності почався від дня, коли позивач міг довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Незважаючи на те, що відповідач почав порушувати умови договору ще з лютого 2008 року, взагалі припинивши вносити платежі по кредиту, суд вважає, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати 17 лютого 2008 року, час з якого відповідач припинив погашення заборгованості. В зв'язку з викладеним строк позовної давності за вимогою про стягнення боргу за кредитним договором сплив 17 лютого 2011 року. В той час як позивач звернувся до суду лише 05 грудня 2013 року (а.с.2). Згідно із ст.267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності суду не надано, а тому суд відмовляє в задоволені позовних вимог. Крім того судом враховується, що позивач з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності з наведенням поважності причин його пропуску до суду не звертався. На підставі наведеного, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: dismissed