Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

27.04.2017 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на боці відповідачів приватне підприємство фірма «АСОЛЬ », про визнання недійсними додаткових угод до договору про інвестування будівництва житлового будинку, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на стст..203, 215, 220 ЦК України та пояснив, що він перебував у шлюбі з 07.07.2000р. з [PERSON] . За рішенням суду від 30.08.2010р. шлюб між ними розірвано. 10.08.2006р. він уклав додаткову угоду за договором №241 від 12.01.2006р. про інвестування у будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . 24.02.2010р. він сплатив всю суму за цією угодою 252428 грн. 26.02.2010р. було укладено додаткову угоду, яка не посвідчена нотаріально, про виключення з договору [PERSON] та включення [PERSON] та на думку позивача ця угода має ознаки нікчемності. При цьому позивач отримав обіцянку від [PERSON] про повернення йому коштів після введення будинку в експлуатацію та реєстрацію речових прав. 29.05.2013р. було укладено додаткову угоду, за якою було виключено [PERSON] та включено [PERSON] , яку також позивач вважає нікчемною, бо не посвідчена нотаріально та не сплачено за нею коштів. 26.07.2016р. право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] , а 17.02.2017р. вона подарувала квартиру [PERSON] [PERSON] та [PERSON] мають вид на мешкання в США. Договори не були нотаріально посвідчені . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Домусчі Л.В. Згідно ухвали суду від. 28.04.2017р. позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 15.05.2017р. представником позивача адвокатом Паркаєвим С.В. було сплачено судовий збір. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2018 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрите провадження по цивільній справі з призначенням попереднього засідання на 12.06.2017р. У судові засідання з розгляду справи позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У судовому засіданні 06.07.2018р. представник позивача [PERSON] , її представник адвокат Паркаєв С.В. , надали суду пояснення по суті справи, позовні вимоги [PERSON] та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили суд задовольнити у повному обсязі. Адв. Паркаєв заявив клопотання про оголошення перерви по справі. Представник відповідачів [PERSON] позов не визнав, згідно наданих суду пояснень, відзиву на позов, просить у задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість та через пропуск позивачем строку позовної давності. Представник третьої\~особи без\~самостійних вимог\~на боці\~відповідачів приватного\~підприємства фірма\~«АСОЛЬ » у\~судові засідання\~не з`явився,\~про час\~та місце\~судового розгляду\~справи повідомлявся\~належним чином,надав суду письмові пояснення на позов, згідно яких вважає позов необґрунтованим, посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, а також просить розглянути справу за його відсутності. Згодом адвокат Паркаєв С.В. заявив головуючому судді відвід який було розглянуто і у зв`язку з чим по справі оголошено перерву до 30.10.2018 р. У судові засідання 30.10.2018 р., 11.12.2018 р., 12.03.2019 р., 12.07.2019 р., 16.09.2019 р. та 11.12.2019 року представник позивача адвокат Паркаєв С.В. не з`явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Також суд зазначає, що судове засідання 25.01.2019 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Судове засідання 08.05.2019 року не відбулось у зв`язку з хворобою судді. З 01.08.2019 року по 03.09.2019 року суддя перебувала у відпустці. 11.12.2019р. з`явився [PERSON] раніше наданні пояснення підтримав та просив відмовити у позові. Відповідно до ч.1ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі Юніон Аліментаріа проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, а також наявність письмових пояснень представника третьої особи без самостійних вимог на боці відповідачів ППФ «АСОЛЬ » із заявою щодо розгляду справи у його відсутності (а.с. 71-72), судом вирішено провести розгляд справи за відсутності не з`явившихся учасників, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача Хворостецької, її представника адвоката Паркаєва, представника відповідачів Смирнова, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Позивач 27.04.2017р. пред`явив позов про визнання недійсною додаткову угоду №1 від 26.02.2010р. між ним та [PERSON] до договору №241 від 12.01.20016р. , а також додаткової угоди №2 від 29.05.2013р. Орябінським Анатолієм та Шмігельською Ангеліною [PERSON] , та про визнання недійсним договору дарування від 17.02.2017р. на квартиру і про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] при цьому будь-яких письмових доказів на підтвердження укладання даних угод суду не надав. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини. Частиною 5 статті 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до\~статті 626 ЦК\~України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними\~статтею 215 ЦК\~України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Судом з доданих до відзиву доказів відповідачем встановлено, що 12.01.2006р. ППФ « АСОЛЬ » та [PERSON] уклали між собою договір № 241, про інвестування будівництва житлового будинку [ADDRESS] , за яким [PERSON] , в рахунок фінансової участі в будівництві однокімнатної квартири [ADDRESS] , набула право на отримання зазначеної квартири(однокімнатна) під № [NUMBER] заг. пл. 55 кв.м. на 8 поверсі у власність після закінчення будівництва будинку та введення його в експлуатацію. Згдн п.2.2. договору загальна вартість інвестування складає 271700 грн. (а.а.146-149). За додатковою угодою від 10.08.2006р. до цього договору, [PERSON] відступила право на отримання у власність квартири [ADDRESS] - [PERSON] .(а.с.152). Згідно п.4. дод. Угоди встановлено, що грошові кошти в сумі 81510 грн. раніше сплачені [PERSON] зарахувати [PERSON] в якості оплати (інвестиції) по вказаному договору. З позову та відзову вбачається, що [PERSON] та [PERSON] були на той час у шлюбі. За додатковою угодою № 1 від 26.02.2010р. до цього договору, яка підписана [PERSON] , ЧПФ « [PERSON] », [PERSON] , право на отримання квартири [ADDRESS] , [PERSON] відступив [PERSON] (а.с.152) та виключено [PERSON] з договору та включено Орябинського А. Згідно п.4 дод. Угоди встановлено, що грошові кошти в сумі 252428 грн. раніше сплачені [PERSON] зарахувати [PERSON] в якості оплати (інвестиції) по вказаному договору. За додатковою угодою № 2 від 29.05.2013р. до цього договору, право на отримання квартири [ADDRESS] , [PERSON] відступив [PERSON] (а.с.153). Згідно п.4 дод. Угоди встановлено, що грошові кошти в сумі 252428 грн. раніше сплачені [PERSON] .. зарахувати [PERSON] в якості оплати (інвестиції) по вказаному договору. За додатковою угодою, укладеної між ЧПФ «Асоль» та [PERSON] , № 3 від 15.08.2016р. до цього договору прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] »(а.с.154). За додатковою угодою № 4 від 15.08.2016р. до цього договору, укладеної між ЧПФ «Асоль» та [PERSON] , номер квартири було змінено з « 309» на « 364 » (а.с.155-156). Також судом встановлено, 26.08.2016р. [PERSON] зареєструвала за совю право власності на вказану квартиру та 17.02.2017р. згідно нотаріально посвідченого договору подарувала цю квартиру [PERSON] .(а.с.188). У своєму позові [PERSON] вказує, що обидві додаткові угоди № 1 та № 2 мають ознаки недійсності (нікчемності) через недотримання їх сторонами в момент укладення вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (ст. 220 ЦК України ). З такими доводами позивача суд не погоджується, оскільки за своїм змістом додаткові угоди № 1 та № 2, як різновид заміни кредитора у зобов`язанні, є правочинами відступлення права вимоги (ст. 512 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, договір вчинений в письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках встановлених законом або за домовленістю сторін. В даному випадку, умов про обов`язкове нотаріальне посвідчення, додаткові угоди № 1 та № 2, як і основний договір № 241 від 12.01.2006р., в собі не містять, нормами ЦК України обов`язкове нотаріальне посвідчення для таких правочинів не передбачено. Також у якості підстави щодо визнання додаткових угод № 1 та № 2 недійсними, позивач посилається на порушення [PERSON] зобов`язань повернути йому інвестовані в будівництво квартири [ADDRESS] кошти після введення будинку [ADDRESS] в експлуатацію. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Про те ці доводи позивача не тільки нічим не доведені, але й спростовуються його ж заявою на імя директора ППФ « АСОЛЬ » Херсонського Б.М. від 24.02.2010р., в якій [PERSON] просить виключити його із договору № 241 від 12.01.2006р., про інвестування будівництва житлового будинку [ADDRESS] та замість нього включити у цей договір [PERSON] у якості сторони інвестора. При цьому [PERSON] вказує, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 252428 грн., що відповідає той сумі грошей, яку він сплатив ППФ « АСОЛЬ » у відповідності до договору № 241 від 12.01.2006р. про інвестування будівництва житлового будинку [ADDRESS] .(а.с.151). Відтак [PERSON] просить грошові кошти раніше сплачені ним ППФ « АСОЛЬ » за договором № 241 від 12.01.2006р. про інвестування будівництва житлового будинку [ADDRESS] в сумі 252428 грн. зарахувати [PERSON] у якості сплати інвестиційного внеску за цим договором ( а.с. ). Таким чином відсутні підстави вважати [PERSON] інвестором будівництва, а також і для визнання недійсними цих додаткових угод. Крім того, невиконання стороною умов договору нормами цивільного права визначено у якості підстав для його розірвання на вимогу іншої сторони, а не його недійсності ( ст. 651 ЦК України ). Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування, то суд враховую наступне. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним. Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у\~статті 388 ЦК України, що є неприпустимим. Таким чином , враховуючи що позивачем не оспорюється право власності на спірну квартиру за [PERSON] , суд вважає що позивачем обрано також неправильний спосіб захисту. Вирішуючи заяви про застосування до спірних правовідносин позовної давності, які містяться у відзиві на позов представника відповідачів [PERSON] та в поясненнях на позов, наданих ППФ « АСОЛЬ », суд виходить з того, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.\~ Застосування строку позовної давності судом можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав їх необґрунтованості. У зв`язку з зазначеним суд вважає що недоцільно застосувати строк позовної давності, оскільки відмовляє у задоволенні позову по суті. На\~\~ підставі викладеного та

Outcome: dismissed