Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач - Управління поліції охорони в Полтавській області звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 15588,42 грн. та понесені судові витрати в сумі 1921 грн. 00 коп. В обгрнутування позовних вимог посилається на те, що 25.03.2013р. між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області та кандидатом на службу в ОВС України на посадах працівників міліції охорони [PERSON] та Рівненським вищим професійним училищем ДДСО при МВС України добровільно укладено договір №357 на навчання за кошти підрозділу Державної служби охорони за професією «Охоронник» ІІІ розряду для служби в УДСО при УМВС України в Полтавській області. Кандидат проходив навчання у навчальному закладі з 28.02.2013 року по 01.07.2013 року та по закінченні навчання отримав професію «Охоронник», кваліфікацію «Охоронник ІІІ розряду», був відрахований для проходження служби до підрозділу Управлінян Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області. З 01.07.2013р. призначений міліціонером охорони об`єктів взводу з охорони кредитно- фінансових установ та об`єктів окремого батальйону міліції Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області. Наказом Управління поліції охорони в Полтавській області №23 ос від 15.02.2016 року сержанта поліції [PERSON] звільнено за власним бажанням з Національної поліції України відповідно до п.7 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію». Позивач вказує, що відповідач не відпрацював в УПО Полтавської області трьох років, умови договору не виконав, а кошти, витрачені на його навчання, до цього часу не повернув. 25.10.2016 року позивачем була надіслана відповідачу вимогу про сплату боргу, яка залишилася без задоволення. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні та застосувати строк позовної давності. В обгрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на те, що не згодний з розрахунком заборгованості. Зазначає, що відповідно до звичаєвого права, яке має застосовуватися до даних правовідносин, у сторін виникають права і обов`язки з моменту укладення правочину, якщо інше не передбачено договором або законом. Також останній надає власний розрахунок, з урахуванням невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по договірним відносинам з позивачем. Також вказує, що відповідач дізнався про своє порушене право 15.02.2016 року. Саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності і на підставі цього просив застосувати строк позовної давності як підставу для відмови у позові. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні в справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.03.2013р. між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області та кандидатом на службу в ОВС України на посадах працівників міліції охорони [PERSON] та Рівненським вищим професійним училищем ДДСО при МВС України укладено договір №357 на навчання за кошти підрозділу Державної служби охорони за професією «Охоронник» ІІІ розряду для служби в УДСО при УМВС України в Полтавській області 26 (а.с.7). Згідно актів прийому-здачі виконаних робіт та розрахунку боргу вбачається перерахування перерахунок коштів начальному закладу по вказаному договору №357 від 25.03.2013 року, зокрема за [PERSON] рахується борг в сумі 15588,42 грн, що складається з фактичних витрат, пов`язаних з його утриманням в навчальному закладі (а.с.10-16, 18). Згідно п.п.1.2 договору №357 від 25.03.2013 року сума перерахунку коштів начальному закладу складає 12149,52 грн. [PERSON] був призначений на посаду міліціонера охорони об`єктів взводу з охорони кредитно- фінансових установ та об`єктів окремого батальйону міліції Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області, що підтверджується витягом з наказу №84 ос від 03.07.2013 року ( а.с.8). Пунктом 2.3 укладеного між сторонами договору визначено, що відповідач повинен після закінчення навчального закладу прибути на службу до підрозділу УДСО при УМВС України в Полтавській області 02.07.2013 року і відпрацювати мінімум 3 роки. Згідно витягу з наказу №23 ос від 15.02.2016 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням в запас за ст. 77 п. «7» Закону України «Про національну поліцію» (а.с.9). З вищезначеного вбачається, що [PERSON] відпрацював в УПО в Полтавській області менше трьох років, а саме в період з 01.07.2013р. по 15.02.2016р. Згідно вимоги про сплату боргу за №3371/43/38/01-2016 від 25.10.2016 року позивачем надіслана відповідачу вимога про сплату боргу на суму 15588,42 грн (а.с.17). 05.02.2019р. з метою з`ясування причини розбіжності в сумах в договорі №357 від 25.03.2013 року та зазначеною перерахованою сумою по вказаних актах 15588,42 грн УПО було направлено запит до Рівненського вищого професійного училища Департаменту поліції охорони (а.с.19-20). Згідно листа №160/43/51/01-2019 від 07.02.2019 року вбачається, що [PERSON] проходив навчання в період з 28.02.2013 року по 01.07.2013 року УДСО при УМВС України в Полтавській області були перераховані кошти в сумі 15588,42 грн, з яких перераховані кошти на грошове утримання 2279,20 грн та речове майно 1159, 70 грн, що і є сумою вищевказаних розбіжностей (а.с.21). Згідно п.3.1. Договору, навчальний заклад зобов`язується у разі зарахування на навчання виплачувати кандидату грошове утримання в розмірі посадового окладу, установленого для міліціонерів підрозділів Державної Служби охорони. Згідно п.3.2. Договору, навчальний заклад зобов`язується забезпечити кандидата на весь період навчання речовим майном за переліком, визначеним п.3.3.2. Положення про організацію початкової підготовки (спеціалізації) працівників підрозділів Державної служби охорони, затвердженого наказом МВС України від 05.09.2008р. №424. З вищезазначеного вбачається, що посилання представника відповідача щодо неправильного розрахунку заборгованості, наданого позивачем, повністю спростовуються матеріалами справи, зокрема листом №160/43/51/01-2019 від 07.02.2019 року, з якого вбачається, що [PERSON] проходив навчання в період з 28.02.2013 року по 01.07.2013 року. УДСО при УМВС України в Полтавській області були перераховані кошти в сумі 15588,42 грн, з яких перераховані кошти на грошове утримання 2279,20 грн та речове майно 1159, 70 грн, та умовами вказаного договору, згідно яких зобов`язання Підрозділу та навчального закладу по відношенню до Кандидата на службу є різними в частині його грошового, речового забезпечення та витрат, пов`язаних безпосередньо з його навчанням. Згідно п.4.6. вищевказаного договору договір набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє до 02.07.2016 року. Пунктом 2.4 договору передбачено, що в разі неприбуття за призначенням або відмові стати до роботи у підрозділі, відрахування з навчання або звільнення за негативними мотивами чи звільненні за власним бажанням до закінчення визначеного договором строку кандидат зобов`язується компенсувати витрати, що здійснив підрозділ на його навчання у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 статті 74 Закону України "Про Національну поліцію" особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року №313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлює МВС України разом з Міністерством фінансів України. На виконання норм Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» Кабінетом Міністрів України та Міністерством внутрішніх справ України було розпочато реформування правоохоронних органів держави. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року № 834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області припинило свою діяльність. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1139 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року» Управління поліції охорони в Полтавській області (УПО) є правонаступником Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області. Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст.631 ЦК України закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на застосування часткового виконання договору з підстав, передбачених ст. 526 ЦК України, оскільки часткове виконання договору взагалі не передбачено даним Договором, наявним в матеріалах даної цивільної справи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 15588,42 грн. за договором на навчання №357 від 25.03.2013р., укладеним між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області та кандидатом на службу в ОВС України на посадах працівників міліції охорони [PERSON] та Рівненським вищим професійним училищем ДДСО при МВС України. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до правової позиції ВСУ, зробленої у постанові від 09.11.2016 року по справі № 6-1457цс16 за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як було зазначено вище, згідно витягу з наказу №23 ос від 15.02.2016 року [PERSON] був звільнений з Національної поліції за власним бажанням в запас за ст. 77 п. «7» Закону України «Про національну поліцію». Із вищезазначеного вбачається, що 15.02.2016 року позивачу - Управлінню поліції охорони в Полтавській області, який є правонаступником Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області, стало відомо про звільнення відповідача, а тому, відповідно, позивач довідався і про порушення свого права. Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості лише 20.06.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що початок перебігу строку позовної давності по даній цивільній справі слід визначати з моменту закінчення строку дії договору, оскільки згідно п. 2.4 договору №357 від 25.03.2013р. право позивача вимагати від відповідача компенсування витрат на навчання повязується не зі стороком дії договору, а з певною подією, а саме: в разі неприбуття за призначенням або відмові стати до роботи у підрозділі; відрахування з навчання або звільнення за негативними мотивами чи звільненні за власним бажанням до закінчення визначеного договором строку. За таких обставин, саме за умови настання однієї із визначених договором подій, у позивача виникає право вимоги до відповідача. Підставою позову в даній справі є звільнення відповідача за власним бажанням до закінчення (відпрацювання) визначеного п. 2.3 договору трирічного строку, що відбулось 15.02.2016р. Тобто саме з цього моменту позивач набув права вимоги до відповідача. Відповідно до ч4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що станом на момент подання позивачем позову про захист його порушеного права сплив строк позовної давності, з огляду на заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку давності та, те, що позивач не просив визнати поважними причини пропущення позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed