Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в Шевченківський районний суд м. Чернівці з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та стягнення грошової компенсації за проведення ремонтно-будівельних робіт у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовує свій позов тим, що на протязі двадцяти років вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах без здійснення реєстрації із покійним [PERSON] , зокрема проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Вказує, що довгий час, вони орендували житлову квартиру та працювали разом продавцями на Калинівському ринку міста Чернівці (з 1998 року по 2000 рік ). В період спільного проживання, виникла потреба у придбанні житлової квартири, в якій вони мали проживати. Тому, у 2001 році ними прийнято рішення виїхати на роботу в іншу країну, а саме - в Португалію. Згодом, вона з покійним чоловіком як подружжя накопичили спільний бюджет та прийняли рішення придбати нерухоме майно в Україні. Оскільки, щоб не порушувати умови трудового контракту (перетин межі Португалії під час роботи заборонявся), ними прийнято спільне рішення, яким було доручено відповідачу [PERSON] (рідний брат покійного чоловіка позивача ) придбати квартиру в Україні для подальшого проживання їх сім`ї, у зв`язку із чим ними було передано відповідачу грошові кошти на придбання квартири в Україні. Таким чином, 10 лютого 2003 року ними як подружжям було придбано спільне майно, а саме житлову квартиру [ADDRESS] . У 2005 році позивач та її покійний цивільний чоловік повернулися в Україну та почали проживати разом однією сім`єю у вищезазначеній квартирі Позивач вказує, що в даній житловій квартирі нею та покійним чоловіком створені гарні умови та здійснили гарний ремонт всієї квартири. Починаючи з травня 2005 року аж до смерті чоловіка [PERSON] 11.05.2018 року вони спільно проживали у квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується Довідкою від 25.03.2019 року та показами свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, позивач вказує, що як виявилося згодом, їх спільну квартиру, відповідач [PERSON] оформив на себе у вигляді договору дарування. Позивач зауважує на тому, що між ними та відповідачем і його сім`єю існували гарні та довірливі відносини. Вона та її покійний чоловік знали, що квартира, яка придбана за їх спільні кошти належить саме їх їм і тому в терміновому порядку не здійснювали переоформлення даної квартири, оскільки, всі зароблені в Португалії кошти було витрачено на придбання даної квартири та здійснення ремонту всієї квартири, а нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу потребувало чималих коштів. Вказує, що згодом, не очікуючи для всіх рідних захворів на важку недугу її чоловік і практично всі кошти витрачали на лікування та підтримання його життя. За життя її чоловіка , всі його рідні (батьки та брат) визнавали що це квартира її та її чоловіка і з їхнього боку не було жодних до неї претензій, вони навпаки її підтримували, прийняли як свою доньку та співчували їй, оскільки саме вона знаходилась весь час біля покійного чоловіка при важкій недузі та надавала йому необхідну допомогу. Оскільки, її чоловік помер [INFO] , вони проживали разом по дату його смерті в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний побут, права та обов`язки, що виражалося у піклуванні один про одного, що здійснювалося без будь-якої матеріальної винагороди, та фактично були однією сім`єю - чоловіком та дружиною та провели ремонтні роботи, тому позивач звертається з даною позовною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного Кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на прав спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Майно, набуте особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей спільного користування, є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб. Фактичне подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить йому на праві спільної сумісної власності тощо. Позивач зазначає, що розрахунок вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі [ADDRESS] буде надано нею додатково у вигляді письмового висновку експерта на підготовчому судовому засіданні. Просила встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із [PERSON] , [INFO] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) з січня 1998 року по день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь компенсацію вартості проведених ремонтно-будівельних робіт у відповідності до висновку експерта. Покласти на відповідача судові витрати по справі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці Кодрян Л.І. від 06.03.2020 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с.28-29). На підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м.Чернівці Бойчука О.І. №90 від 01 липня 2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2020 року, у зв`язку із закінченням повноважень судді Кодрян Л.І., дану справу передано до розгляду судді Семенко О.В. (а.с.51-52). 29.07.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вказав що жодної обставини, яку наводить позивач в позові, не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами. Всі твердження позивача є надуманими та неправдивими. Так, 25 квітня 2005 року між ним та його братом, [PERSON] , укладено договір найму квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.2 договору найму квартира здається [PERSON] для проживання його особисто і йому забороняється здавати її в піднайом, а п.7 договору встановлено, що наймач незалежно від строку користування квартирою не набуває права на її власність. Тому факту, що [PERSON] самовільно, без його згоди, посилилась в належну йому квартиру дано правову оцінку рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.12.2019р. у справі №727/4257/19, яке набрало законної сили. Твердження позивача що належна йому квартира №99 куплена за кошти покійного брата, зароблені в Португалії є неправдою, оскільки, як встановлено рішенням Шевченківського райсуду м.Чернівці від 26.12.2019р. (цитата з рішення): «При цьому суд вважає, що посилання відповідачки [PERSON] в своїх поясненнях про те, що вона та [PERSON] , який помер [INFO] , надали позивачу кошти для придбання для них квартири, тому, що за умовами трудового контракту перетин межі Португалії під час роботи заборонявся, ж безпідставним, оскільки строкова трудова угода укладена з відповідачкою [PERSON] 01.03.2004р., тобто після придбання квартири (22.01.2003р.), а строкова трудова угода з [PERSON] укладена 01.02.2001р. на один рік до 01.02.2002р., тобто до придбання квартири (23.01.2003р.) Більш того, вищезазначений договір купівлі-продажу спірної квартири відповідачкою (тобто [PERSON] ) в судовому порядку не оспорювався» Відповідач вказує, що позивачка обґрунтовуючи факт проживання однією сім`єю з [PERSON] зазначає: «А згодом, не очікуючи для всіх рідних, захворів на важку недугу мій чоловік і практично всі кошти ми витрачали на лікування та підтримання його життя». Це цинічне неправдиве твердження позивачки. Все лікування його покійного брата проводилось виключно за його кошти та кошти його батьків, що підтверджується оригіналами касових чеків за оплату ліків на лікування його брата, загальна вартість яких складає 72 772 грн. Щодо стягнення грошової компенсації за нібито проведений ремонт його квартири, то така вимога теж є надуманою і не може бути задоволеною, по тій причині, що позивачці [PERSON] для того, щоб доказати, що вона витратила грошові кошти на ремонт квартири, потрібно доказати в якому технічному стані була квартира станом на 25 квітня 2005 року, коли він уклав договір найму з [PERSON] . Ніяких доказів технічного стану квартири станом на 25.04.2005р. в матеріалах справи не має. Відповідач у поданому відзиві стверджує, що кватиру яку він здав по договору найму [PERSON] , була в належному стані і не потребувала ремонту, а відносно висновку експерта, який має підтвердити витрачені кошти [PERSON] , то він нічого недоказує тому, що не має доказів, що будівельні матеріали та ремонтні роботи проводились за рахунок [PERSON] , а яким чином [PERSON] опинилась в належній відповідачу квартирі і з яких підстав вона вчиняла будь-які дії відносно його майна, не відомо. Відповідач вказав, що у приватній власності [PERSON] є квартира [ADDRESS] , яку вона здає на умовах оренди. [PERSON] просить суд встановити факт проживання однією сім`єю з його братом з однією метою, стягнути з нього кошти за нібито проведений нею ремонт в його квартирі. При цьому, як стверджує позивачка вона разом з братом поселилися належну йому квартиру в 2005 році, і приблизно в цей же час провели «гарний» ремонт всієї квартири. Просить на підставі вимог ст.ст.256, 257, 267 ЦК України застосувати наслідки спливу позовної давності. Просив суд відмовити в задоволені позову [PERSON] (а.с.58-60, 61, 62). 08 жовтня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.153-154). 17 грудня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та стягнення грошової компенсації - відмовлено (а.с.133-134). 02 лютого 2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці уточнену позовну заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та стягнення грошової компенсації - залишено без розгляду (а.с.144-145). Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Гаврелюк О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Веселий В.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , народилася [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.19). Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 22.01.2003 року, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.03.2019 року (а.с.4). Згідно з копією довідки ЖБК-54 від 25.03.2019 року (а.с.21), копією довідки ЖБК-54 від 05.09.2019 року (а.с.25) та копією акту обстеження ЖБК-54 від 25.03.2019 року (а.с.22), в квартирі [ADDRESS] проживала [PERSON] з травня місяця 2005 року разом зі своїм громадянським чоловіком [PERSON] і вели спільне господарство до дня його смерті до [INFO] . Дану квартиру вони утримували та сплачували квартплату разом. Крім того, факт проживання відповідачки [PERSON] в спірній квартирі був підтверджений і її поясненнями наданими в судовому засіданні. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності житловою квартирою шляхом виселення - задоволено. Усунуто [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили і залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями (а.с.63-69, 125-130). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішенням суду від 26.12.2019 року встановлені обставини, які не потребують доказуванню. Зокрема, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Рішенням суду встановлено, та не потребує доказуванню те, що посилання відповідачки [PERSON] в своїх письмових поясненнях на те, що вона та [PERSON] , який помер [INFO] , надали [PERSON] кошти для придбання для них квартири, тому що за умовами трудового контракту перетин межі Португалії під час роботи заборонявся, є безпідставними, оскільки строкова трудова угода укладена з відповідачкою [PERSON] 01.03.2004 року, тобто після придбання квартири (22.01.2003 року), а строкова трудова угода з [PERSON] укладена 01.02.2001 року на один рік до 01.02.2002 року, тобто до придбання квартири (22.01.2003 року). Більше того, вищезазначений договір купівлі-продажу спірної квартири - відповідачкою в судовому порядку не оспорювався. Крім цього, встановлено що відповідачка [PERSON] не зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , зайняла житлове приміщення без достатньої правової підстави, оскільки [PERSON] своєї згоди на вселення її в спірну квартиру не давав, відповідно до п.2 договору найму квартири від 25.04.2005 року [PERSON] було заборонено здавати квартиру в піднайом, відповідачка відмовляється залишати квартиру добровільно, хоча згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Чернівецькій області зареєстрована за іншою адресою, зокрема в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, посилання відповідача на факт передачі грошей відповідачу для придбання квартири жодними доказами не підтверджується. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.81 ЦПК України. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає, що пред`явлений позов є очевидно безпідставним, оскільки позивачем [PERSON] жодними належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджено факт проведення в даній квартирі ремонту, не надано розрахунку вартості таких робіт, а тому в задоволенні даних позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Щодо заявлених представником відповідача вимог про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, то суд відмовляє в задоволенні даного клопотання, зважаючи на наступне. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки матеріалами даної цивільної справи не встановлено порушення прав та охоронюваний законом інтересів позивача, суд прийшов до висновку про відмову у застосуванні строку позовної давності. Що стосується позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Згідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення (п.1 Постанови ВСУ N 5 від 31.03.95). Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи позовну заяву [PERSON] та представлені докази в його обґрунтування в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність належних та допустимих доказів, що позивачка проживала з покійним [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Доказів, які б спростовували наведені висновки суду, матеріали справи не містять. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на їх безпідставність та недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed