Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду Миколаївської області 03.11.2015 року з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 21.03.2011 року був укладений договір дарування житлового будинку № 38 по Радісній в м. Новому Бузі Миколаївської області, відповідно до якого право власності на вказане житло набув його син відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] вважає, що даний договір дарування укладено ним під впливом тяжкої для нього обставини, внаслідок психологічного тиску на нього та обману з боку його сина. Позивач зазначив, що на початку 2005 року він почав спів мешкати із [PERSON]. однак дізнавшись про це, відповідач по справі переїхав проживати до позивача та почав постійно вчиняти в сімї сварки. Крім того застосовував фізичне насилля як до позивача так і його співмешканки, внаслідок чого [PERSON] покинула позивача та переїхала проживати за іншою адресою. Відповідач [PERSON] постійно вимагав переоформлення житлового будинку, застосовуючи при цьому фізичне та психологічне насилля, внаслідок чого 21.03.2011 року позивач і уклав оспорюваний договір дарування. Однак, після нетривалої перерви, відповідач [PERSON] продовжує свої протиправні дії відносно позивача [PERSON], останній наразі побоюється за своє здоровя. Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд визнати недійсним правочин, а саме: договір дарування житлового будинку № 38 по вул..Радісній у м.Новому Бузі Миколаївської області та земельної ділянки 0,1000га , посвідчений 21.03.2011 року приватним нотаріусом Новобузького нотаріального округу [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, визначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на обставини викладені в заперечені на позовну заяву. Звертав увагу суду на те, що позов предявлено після закінчення строку позовної давності. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилася, до суду надала клопотання про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно із вимогами ч. 1статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 231 ЦК України визначено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства. Зокрема, ч.1 цієї статті встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Таким чином, для визнання правочину недійсним як вчиненого під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладання правочину і повинно породжувати страх настання невигідних для неї наслідків. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку із земельною ділянкою, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області 21.03.2011 року за реєстровим № 356, [PERSON], як дарувальник передав у власність обдаровуваному [PERSON] житловий будинок № 38, по вул. Радісній в м. Новому Бузі Миколаївської області. Обєкт нерухомості належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 111663, виданого Новобузькою міською радою Миколаївської області 09.03.1911 року. Відповідно до п.п. 3.11 дарувальник заявляє, що цей договір не є результатом впливу тяжких для нього обставин і не вчиняється на вкрай невигідних умовах. Відповідно до п.4.1. із вимогами законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, зміст статей 182, 230, 231, 233-235, 377, 720, 721, 722, 723, 724, 725-728 Цивільного кодексу дарувальник та обдарований нотаріусом ознайомлені. Оспорюваний позивачем договір дарування не суперечить вимогам чинного цивільного законодавства України та моральним засадам суспільства, укладений з дотриманням встановленої законом форми договору. При укладанні та підписанні договору дарування позивач [PERSON] мав повну цивільну дієздатність, а тому повністю усвідомлював свої дії, його волевиявлення як учасника правочину було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування від 21.03.2011 року. В позовній заяві позивач послався на вимоги ст.. 231 ЦК України . У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свідки [PERSON]С.( зять позивача), та [PERSON] (донька позивача) пояснити суду про обставини укладення опорюваного договору дарування пояснити нічого не змогли, оскільки самі про укладення такого дізнались влітку 2015 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він досить тривалий час проживав із позивачем та відповідачем у будинку останніх, оскільки приблизно навесні 2014 року допомагав робити ремонт у будинку № 38 по вул. Радісній в м. Новому Бузі, після чого позивач запропонував йому залишитися в них та допомагати по господарству. Свідок готував їжу, доглядав город. За весь період проживання із сторонами по справі свідок жодного разу не бачив сварок між позивачем та відповідачем. Відповідач не пив і не курив. Однак, свідок памятає випадок, коли відповідач вів себе неадекватно, говорив незвязні слова, і в такому стані включив електричні прибори. Однак такі його дії були несвідомі, ненавмисні, після чого позивач запропонував відповідачу пройти лікування у м. Миколаєві. Суд критично відноситься до характеристики [PERSON], складеної ДІМ СДІМ Новобузького РВ УМВС [PERSON], оскільки будь-якими належними доказами вона не підтверджується. Суду не надано жодної скарги від судів, протоколи про адміністративні правопорушення та постанови про притягнення відповідача до відповідальності адміністративної. Суду також не надано жодного медичного документу на підтвердження застосування фізичного насилля до позивача [PERSON] чи його співмешканки [PERSON], яка до того ж перестала проживати із позивачем задовго до того, як було укладено оспорюваний договір. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 цього Кодексу. Згідно п.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду належних, допустимих, безспірних і достовірних доказів, підтверджуючих те, що він укладав договір дарування житлового будинку від 21.03.2011 року під впливом насильства. Посилання представника позивача на те, що відповідач нібито гарантував позивачу постійний догляд після оформлення договору вказує на мотиви, якими керувався позивач при його оформленні, однак не має істотного значення і не доводить того, що правочин був вчинений під впливом обману. Крім того, обовязок повнолітніх дітей щодо утримання непрацездатних батьків, що потребують матеріальної допомоги, передбачений ст. 202 СК України. Щодо посилання представника відповідача на застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ст. 256 ЦК України ) Відповідно до ст. 257 ЦК України\~\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оспорюваний договір був укладений 21 березня 2011 року, а позивач з позовом\~\~про визнання його недійсним звернувся до суду\~\~у 03.11.2015 року, тобто з пропуском\~\~трирічного строку. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~\~\~\~\~\~\~18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Судові витрати позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed