Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, за час перебування у шлюбі, сторони за сумісні кошти подружжя, придбали нерухоме майно, а саме, - квартиру [ADDRESS]. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] Через погіршення відносин між сторонами, та небажанням відповідачки у добровільному порядку поділити спірну квартиру, позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявилася, надала письмові заперечення, в яких зазначила, що між нею та позивачем було досягнуто домовленість про те, що вона дарує [PERSON] квартиру, яка належала їй на праві особистої власності, та яка знаходиться в [ADDRESS]. В свою чергу, [PERSON] залишає [PERSON] належну йому на праві спільної сумісної власності частку спірної квартири [ADDRESS]. Передача квартири за адресою [ADDRESS] була оформлена договором дарування в 2009 році. Оскільки право власності на спірну квартиру оформлено на неї, і на момент досягнення домовленості відповідач не передбачала відступ чоловіка від умов домовленості, нотаріально передача частки квартири не оформлювалася. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволені позову. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечував проти позову з тих же підстав, що і відповідачка та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача та дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню через наступне. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.01.2014 року шлюб між ними був розірваний. За час перебування у шлюбі подружжям була придбана спірна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору № 833 купівлі продажу нерухомого майна від 25.09.2002 року, зареєстрованого на Універсальній Товарній Біржі "Марія"(а.с.7). 05.12.2002 року право власності зареєстровано за [PERSON] в Миколаївському МБТІ за реєстровим № 10666 (а.с.8). Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.12.2006 року договір купівлі продажу № 833 нерухомого майна, квартири [ADDRESS] був визнаний дійсним (а.с.9). У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу ( статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 1 статті 70 СК України передбачає - у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи із викладеного, суд робить висновок, що вищезазначеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне. Відповідач не надала суду доказів, які б спростували висновки суду, а тому вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на квартиру підлягають задоволенню, виходячи із рівності часток сторін, - у розмірі 1/2 частини цієї квартири.

Outcome: approved