Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У травні 2016 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON], в якій вона просить суд надати тимчасовий дозвіл на виїзд на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької та Луганської областей неповнолітньому [PERSON], [INFO], який є спільною дитиною позивача та відповідача, на період часу 01.01.2019 року. Позов обґрунтований тим, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], однак позивач у шлюбі з ним перебуває з 2012 року. В позасудовому порядку отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької та Луганської областей, а також на її вїзд у зворотному напрямку, неможливо через відсутність звязків та контактів з ним. При цьому позивач з сином з жовтня 2015 року проживають у м. Запоріжжя та набули статусу тимчасово переміщених осіб, а відповідач проживає на території Амвросїівського району Донецької області, участі у вихованні та утриманні дитини не бере. Водночас на території Донецької області у позивача залишились проживати, які мають право спілкуватись з дитиною, брати участь у її духовному та матеріальному розвитку. Водночас дитина постійно хворіє та потребує постійного догляду, у звязку з чим позивач не має можливості залишити дитину одну. В судове засідання позивач не зявилась, надіславши заяву про розгляду справи без її участі. Відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, а саме в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Дослідивши обставини справи та проаналізувавши вимоги законодавства України про шлюб та сімю, про порядок перетинання межі тимчасово окупованої території України, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, позивач та відповідач є батьками неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-НО №\~398449, виданим 21.06.2011 року Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області. Позивач та відповідач перебували у шлюбі, який Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 17.10.2012 року був розірваний. Зазначеним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами були припинені з 2011 року, примирення між ними було неможливе, сімя фактично розпалася. У звязку із складною ситуацією, що склалася в окремих районах Донецької та Луганської областей через активні бойові дії, позивач у жовтні 2015 року разом з дитиною переїхала до м. Запоріжжя, та отримали статус тимчасово переміщених осіб, що підтверджується Довідкою № [NUMBER] від 19.10.2014 року, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення по Орджонікідзевському району м. Запоріжжя. Згідно Довідки № 277, виданої Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Запоріжжя, [PERSON], [INFO], має захворювання (код за МКХ-10), яке вимагає того, щоб дитина перебувала під постійним домашнім доглядом. Позивач має намір вивозити дитину до Донецької області, де проживають її батьки, та повертатись на територію, що знаходиться під контролем органів державної влади України, з метою забезпечення спілкування дитини з іншими членам своєї сімї, забезпечення її нормального духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій належать до тимчасово окупованої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду-виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України\~"Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Пунктом 3 Порядку вїзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 367, Вїзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюється через контрольні пункти громадянами України - за умови предявлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України Про громадянство України або статтею 2 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, а громадян України, що не досягли 16-річного віку, - з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року №\~3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не бере, її життя не цікавиться, у звязку з чим позивач з незалежних від неї причин позбавлена можливості отримати згоду відповідача або його мотивовану незгоду на перетинання дитини лінії розмежування з тимчасово непідконтрольними Україні територіями. З огляду на те, що виїзд дитини на тимчасово окуповану територію без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України та не суперечитиме інтересам дитини, що було встановлено у судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Сторони не обмежені у праві звернутись в майбутньому до суду з вимогами про зміну обмежень у перетинанні неповнолітнім [PERSON] лінії розмежування з тимчасово непідконтрольними Україні територіями, за наявності відповідних фактичних підстав. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,

Outcome: approved