Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

[PERSON] 04.03.2020 звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною його пасинка [PERSON] , яка зареєстрована в будинку з 26.10.1999, а її діти - відповідач [PERSON] зареєстрована в будинку з 23.10.2000 року та відповідач [PERSON] , зареєстрована з 17.05.2006. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 28.08.2012 по справі №1104/1267/12. Позивач звертався до відповідача з вимогою про добровільне виселення та зняття з реєстрації місця проживання, яка була направлена 12.08.2019 рекомендованим листом та отримана останньою під підпис 13.08.2019, однак добровільно знятися з реєстрації з належного йому будинку відповідач відмовилась і надалі продовжує користуватись його будинком, однак належним чином за ним не доглядає. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 316-319, 321, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 71-72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] ; стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір в розмірі 2522 грн. 40 коп. Ухвалою суду від 10.03.2020 позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 17.03.2020 позивач усунув недоліки позовної заяви, після чого ухвалою суду від 20.03.2020 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. Залучено до участі у справі як орган опіки та піклування службу у справах дітей Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області. Також, зобов`язано службу у справах дітей Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] , батьків, інших осіб, з якими проживає дитина, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання ухвали суду 13.05.2020 службою у справах дітей Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області надано висновок органу опіки та піклування від 12.05.2020 за №01-32/27/1. В судове засідання позивач не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позов задовольнити, не заперечує проти прийняття рішення в заочному порядку (а.с. 60). Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується повідомленнями про вручення 28.07.2020 рекомендованих листів з судовими повістками (а.с. 115-117), заяви про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи або відзив на позов до суду не подавали. Представник органу опіки та піклування Руда І.В. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Зазначила, що висновок органу опіки та піклування підтримує, заперечує проти задоволення позову (а.с. 91). За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового засідання, які не з`явились в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подали до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову в задоволені позову в повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 березня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Голованівської районної державної нотаріальної контори Голованівського району Кіровоградської області Бурдейною Г.І., зареєстрованого в реєстрі за №258, що підтверджується копією цього свідоцтва та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.03.2010 за №23127411 (а.с. 9-12). Відповідно копії домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] зареєстрована за цієї адресою з 26.10.1999, [PERSON] , [INFO] - з 17.05.2006, [PERSON] , [INFO] - з 23.10.2000 (а.с. 13-17). Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 28.08.2012, яке набрало законної сили 07.09.2012, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18-19). 12.08.2019 позивач надіслав відповідачу [PERSON] лист-вимогу про виселення з будинку та зняття з реєстрації місця проживання відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] до 01.09.2019, яке [PERSON] отримала під підпис 13.08.2019 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-22). Відповідно наданого суду висновку органу опіки і піклування Голованівської райдержадміністрації Кіровоградської області від 12.05.2020 №01-32/27/1, недоцільно визнати неповнолітню [PERSON] , 2006 року народження такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване по [ADDRESS] , оскільки остання була зареєстрована за цією адресою [PERSON] за згодою останнього, при цьому [PERSON] заперечувала щодо позовних вимог так як, відсутнє інше належне їй на праві власності чи постійного користування житло (а.с. 93). Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормами ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 і 2 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до положень Конвенції про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства» дитинство перебуває в Україні під особливою охороною. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.11.2016 по справі №6-709цс16, про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі проживають у житловому будинку [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, як на час звернення до суду, так і на час розгляду справи, про що зазначено самим позивачем в позовній заяві, а також підтверджується повідомленнями про отримання рекомендованих листів з судовими повідомленнями, а тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним вище житлом. Крім того, право проживання відповідачам в житловому будинку [ADDRESS] , було надано попереднім власником цього житла, а позивач купував житловий будинок, в якому відповідачі вже були зареєстровані. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки відповідачі проживають у спірному житловому будинку, тому не втратили право користування житловим будинком позивача. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати зі сплати позивачем судового збору при зверненні до суду в сумі 2522 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією ПАТ "Державний ощадний банк України" №21 від 17.03.2020 (а.с. 39), покладаються на позивача. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed