Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

08.07.2016 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ», кореспондента телеканалу «СТБ» [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, згідно якої позивач просив визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують ділову репутацію, честь та гідність позивача, відомості, що були розповсюджені [INFO] (у повторі [INFO] та [INFO]) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «[INFO]» в матеріалі під назвою «[INFO]»; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) спростувати зазначену недостовірну інформацію відносно позивача, зачитавши диктором в ефірі телевізійного каналу «ICTV» в програмі «[INFO]» резолютивну частину рішення суду не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили; визнати дії Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ» щодо відсутності контролю за збором та оприлюдненням зібраної інформації та дії кореспондента телеканалу «СТБ» [PERSON] щодо розголошення конфіденційної інформації відносно позивача протиправними; зобов'язати кореспондента [PERSON] публічно вибачитися за відомості, розповсюджені [INFO] (у повторі [INFO] та [INFO]) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «[INFO]» в матеріалі під назвою «[INFO]», як такі, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію, зачитавши в програмі «[INFO]» резолютивну частину рішення суду не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили. Згідно поданого позову, позивач вказав, що вважає розповсюджену щодо нього у вказаних відеоматеріалах інформацію і твердження, зокрема щодо: невеликого заробітку та наявності авто вартістю сотні тисяч; його погроз громадянці [PERSON] та вимагання з неї 100 000 доларів за непритягнення її сина до кримінальної відповідальності; супроводження особисто відповідачем спецпідрозділу «Беркут», який їхав розганяти «мітингарів»; дивного поводження позивача під час запрошення журналістів до нього додому з підстав того, що державний номерний знак [NUMBER] автомобіля марки «Тойота Авенсіс», на якому приїхали журналісти, не відображається у базі ДАІ та про нібито викриття самими «даішниками схеми по виготовленню номерних знаків на автівки-«двійники»; вилучення позивачем транспортного засобу журналістів та поміщення його на штрафний майданчик, безпідставними, необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності та не підтверджені жодними засобами доказування. В обґрунтування заявленого позову, зазначив, що автомобіль, на якому він пересувався під час знімання відеоматеріалу, не належить йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу; достовірність відомостей щодо наявності у нього майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, перевірено Лівобережною ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області (висновок від 20.08.2015 № 25689/10/04-64-17-02), якою підтверджено достовірність указаних у декларації даних та відповідність вартості належного позивачеві майна вказаних у декларації даним про доходи, отримані із законних джерел. Щодо викладеної відповідачем інформації про те, що позивач, користуючись службовим становищем, погрожував життю громадянки [PERSON] та вимагав у неї 100 000 доларів за непритягнення її сина до кримінальної відповідальності, позивач вказав на те, що сина громадянки [PERSON] - [PERSON] засуджено за вчинені стосовно позивача [PERSON] злочини, передбачені частиною третьою статті 185, частиною першою статті 122, частиною другою статті 296 КК України, та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Також згідно із судовими рішеннями у справі стягнуто із засудженого [PERSON] 50 000 гривень моральних збитків на користь позивача. Позивач вказав, що зазначення у відеосюжеті про те, що сина громадянки [PERSON] було засуджено до семи років позбавлення волі «через те, що він начебто побив [PERSON] на вулиці» не відповідає дійсності і спростовується ухваленими у справі стосовно [PERSON] судовими рішеннями. Крім цього, позивач зазначив, що цитата відеоматеріалу «за словами матері начальник ДАІ вимагав гроші аби сина не посадили» спростовується тим, що кримінальне провадження № 42013040030000200, розпочате за фактом зловживання службовим становищем позивачем, яке виразилося у вимаганні ним грошових коштів у сім'ї [PERSON], за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України, закрито постановою слідчого від 27.06.2014 у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. Як вказав позивач, вказаний факт був предметом іншого судового позову, зокрема, позову позивача до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, який згідно з рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2014 (провадження № 22-ц/774/10403/14) задоволено частково та визнано недостовірною інформацію, розповсюджену [PERSON], про використання позивачем службового становища з метою вимагання з неї та членів її родини грошових коштів. Також позивач зазначив, що відсутність будь-яких претензій [PERSON] до нього підтверджується наявною у нього нотаріально посвідченою заявою [PERSON] відповідного змісту. Щодо тверджень відповідачів у відеоматеріалі стосовно того, що активісти «Євромайдану» запевняють їх про супроводження особисто позивачем спецпідрозділу «Беркут», який їхав розганяти «мітингарів», позивач зазначив про їхню невідповідність дійсності, з огляду на відсутність у нього таких службових обов'язків та відповідних відряджень, зауважив щодо виконання ним своїх повноважень виключно на території міста Дніпропетровська. Також вказав, що інформація відеоматеріалу стосовно затримання ним автомобіля, на якому до нього приїхали журналісти, та доставлення його до штрафного майданчика також є необґрунтованою і не відповідає дійсності, оскільки ним особисто було лише запропоновано власникам (користувачам) цього транспортного засобу прибути до відділу ДАІ для встановлення обставин виникнення проблемних питань, на що вони погодилися і самостійно прибули до відділу ДАІ. Як зазначає позивач, жодних дій щодо примусового затримання та доставки транспортного засобу журналістів ним не вчинялося і будь-яких вказівок підлеглим з цього приводу не надавалося. Зазначив про те, що будинок, в якому він проживає разом із родиною і який став предметом відеоматеріалу, розповсюдженого відповідачами, побудований батьками позивача і він у ньому проживає усе життя. Позивач вважає, що відповідачі не мали правових підстав на розповсюдження недостовірної інформації стосовно нього, підтвердження правдивості якої відсутні, з огляду на те, що, в очах оточуючих, у тому числі друзів позивача, знайомих і колег по службі сформувалося негативне враження поведінки позивача, оцінки його ділових та професійних якостей, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію та примусило його звільнитися із займаної посади начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська. Крім цього, на думку позивача, відповідачами порушено Закон України «Про інформацію» шляхом поширення у відеоматеріалі конфіденційної інформації про позивача, зокрема, про адресу його проживання - камери було наведено будинок позивача, його номер та назву вулиці, на малолітню доньку позивача, при тому що згоди на це позивач не надавав. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на відповідні норми законодавства позивач просив задовольнити позовні вимоги та визнати вищевикладені дії відповідачів протиправними та покласти на відповідачів вирати по справі, що складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити із викладених у позові підстав. Позивач пояснив суду про те, що вважає поширену відповідачами інформацію такою, що не відповідає дійсності, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, зазначив про те, що змонтована відеоінформація не є правдивою, довів до відома суду обставини подій 2011 року стосовно кримінальної справи [PERSON], в якій позивач був потерпілим, повідомив суду про відсутність претензій до нього з боку [PERSON] Указав про те, що журналіст [PERSON] знав про вичерпання конфлікту між позивачем та [PERSON], однак використав для сюжету стару інформацію. Також позивач пояснив, що протягом дня на стоянці біля відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська можна безперешкодно поставити свій автомобіль, і автомобіль журналістів ніхто не затримував, як про це було показано в сюжеті по телебаченню. Позивач зазначив про обов'язок журналіста об'єктивно і правильно подавати інформацію, про те, що багато чого розповідав і показував журналістам, однак у відеоматеріалі було показано лише викривлену окрему недостовірну інформацію. Вказав, що через повний негатив розповсюдженої стосовно нього інформації, оточуючі почали сприймати його як ворога, що психологічно впливало на нього та членів його сім'ї - доньку, дружину. Як пояснив суду позивач, відеозапис, який міститься в матеріалах справи, записаний із сайту «Youtube». Також вказаний відеоматеріал транслював телевізійний канал «ICTV», хоча [PERSON] представлявся йому як кореспондент каналу «СТБ». Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) проти позову заперечувала, вказала про те, що спростування недостовірної інформації повинно відбуватися у той же спосіб, в який ця інформація поширювалася, тому телеканал «СТБ» не повинен спростувати інформацію, поширену в мережі Інтернет на веб-сторінці «Youtube»,. Пояснила, що журналіст [PERSON] на час виходу матеріалу, про який зазначає позивач, не перебував у трудових відносинах з ІСТV. Також представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) зазначила про те, що наданий позивачем запис відеоматеріалу не може бути доказом транслювання цього запису на каналі ICTV. Телерадіокомпанія ICTV замовляла у медіа-центру СТБ виробництво передач проекту «[INFO]», однак це не може бути підтвердженням транслювання цієї передачі. Згідно із Законом України «Про телебачення і радіомовлення» записи передач, які транслювалися, записуються і зберігаються протягом 14 днів від дати їхнього розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. Телерадіоорганізація не зобов'язана зберігати записи передач у разі відсутності скарги, запису передачі, про яку йдеться у позові, у телерадіокомпанії немає, а журнал обліку передач не містить жодних відомостей про зміст та учасників передач, тому факт транслювання наданого позивачем матеріалу на каналі ICTV не підтверджено. У додаткових запереченнях на позов представник відповідача [PERSON] вказала на те, що наведена у відеоматеріалі інформація стосовно позивача згідно з висновком експертизи є негативною, однак ця обставина не виключає можливості її розповсюдження, крім цього, вказала, що за результатами експертизи наведена в сюжеті інформація не визначається як фактичні твердження, а більшою мірою є оціночними судженнями автора. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала. Заперечуючи проти позову, вказала на те, що у позові не визначено яку конкретно інформацію позивач вважає недостовірною. Пояснила про те, що Публічне акціонерне товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ» не має права контролювати дії журналістів щодо професійного збирання та одержання інформації, оскільки законодавство не передбачає будь-яких підстав впливу телерадіоорганізації на такі дії журналіста, а Закон України «Про інформацію» забороняє цензуру - узгодження інформації до її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. Також представник відповідача, [PERSON], зазначила, що інформація стосовно позивача, яку поширено у відеоматеріалі, не є конфіденційною у розумінні Законів України «Про захист персональних даних», «Про засади запобігання і протидії корупції», є загальнодоступною і знаходиться у вільному обігу. Вказала на те, що позивач, будучи публічною особою, мав би усвідомлювати, що самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача. Крім цього, представник відповідача [PERSON] зазначила, що Закон України «Про інформацію» забороняє притягувати особу до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, а саме їх і містить відеоматеріал, та вказала на те, що Цивільний кодекс України не передбачає такого способу судового захисту гідності, честі та ділової репутації за поширення недостовірної інформації, як примусове вибачення. Також представник відповідача [PERSON] звернула увагу на те, що образ і брутальної подачі інформації журналістом допущено не було та зауважила, що наразі взагалі неможливо встановити джерело походження матеріалу. Представник відповідача ПАТ "Міжнародний медіа Центр-СТБ" в судовому засідання позов не визнала. Пояснила суду, що навесні 2015 року кореспондент [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», редакційне завдання щодо підготовки матеріалів на [PERSON] не оформлювалося, журналіст є незалежним у своїй діяльності. Зауважила, що наданий позивачем відеоматеріал не містить будь-якої конфіденційної або недостовірної інформації стосовно позивача, жодних незаконних дій журналіста не вбачається. Також зазначила, що на телеканал не покладено обов'язки контролювати збір інформації журналістами, а придбання телеканалом ICTV на замовлення телеканалу СТБ випусків програми не покладає на СТБ відповідальності за їх транслювання ICTV, канал може змінити його на власний розсуд. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, покази свідка, приходить до висновку, що вимоги позову задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Згідно з положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 297, ч.2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності та честі, ділової репутації. Згідно з положеннями ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно з ч.2, 4 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно поданої позовної заяви, позивач [PERSON] просив суд визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують ділову репутацію, честь та гідність позивача, відомості, що були розповсюджені [INFO] (у повторі [INFO] та [INFO]) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «[INFO]» в матеріалі під назвою «[INFO]»; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) спростувати зазначену недостовірну інформацію відносно позивача, зачитавши диктором в ефірі телевізійного каналу «ICTV» в програмі «[INFO]» резолютивну частину рішення суду; визнати дії Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ» щодо відсутності контролю за збором та оприлюдненням зібраної інформації та дії кореспондента телеканалу «СТБ» [PERSON] щодо розголошення конфіденційної інформації відносно позивача протиправними; зобов'язати кореспондента [PERSON] публічно вибачитися за відомості, розповсюджені [INFO] (у повторі [INFO] та [INFO]) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «[INFO]» в матеріалі під назвою «[INFO]», як такі, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію, зачитавши в програмі «[INFO]» резолютивну частину рішення суду. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч.1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, для вирішення питання наявності юридичного складу порушення прав позивача у першу чергу з'ясуванню підлягає факт поширення інформації, про яку йдеться у позові. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Як вбачається з позову, позивач пред'явив його до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ» та кореспондента телеканалу «СТБ» [PERSON]. Як з'ясовано судом від час розгляду справи, журналіст [PERSON] на час оприлюднення спірного матеріалу перебував у трудових відносинах із Публічним акціонерним товариством «Міжнародний медіа Центр-СТБ», редакційне завдання щодо підготовки матеріалів проекту «[INFO]» [PERSON] не оформлювалося. Зазначені обставини не дають змоги достовірно визначити автора спірного відеоматеріалу. Також судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) замовляло та використовувало об'єкти інтелектуальної власності Приватного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ», у тому числі телевізійні передачі проекту «[INFO]» (а.с.170-176), однак Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) не змогло надати суду інформацію стосовно поширення телерадіокомпанією спірного відеоматеріалу, оскільки інформація щодо трансляції у вказані позивачем дні у телерадіокомпанії відсутня у зв'язку зі сплином терміну її зберігання. Жоден із відповідачів, до яких пред'явлено позов, не є власником веб-порталу «Youtube», яким спірний відеоматеріал розміщено у мережі Інтернет, крім цього, з наданого позивачем відеоматеріалу та інших доказів у справі неможливо встановити джерело походження спірного відеоматеріалу, факт поширення його відповідачами, визначеними позивачем у позові. Інших належних та допустимих доказів, на підтвердження доводів позову щодо поширення інформації відповідачами, позивачем надано не було. Покази свідка [PERSON], допитаного в судовому засіданні, який повідомив суду, що був присутнім у службовому кабінеті позивача [PERSON] в той час, як до нього приїхали журналіст та оператор, підтверджують виключно обставини збирання інформації, але не її поширення відповідачами по справі. Таким чином, відсутня найголовніша складова можливого правопорушення - не встановлено факту поширення інформації, що виключає можливість відповідальності за правопорушення. Приймаючи рішення у справі, суд бере до уваги висновки експертних досліджень за результатами комплексних лінгвістичних (семантико-текстуальних) та психологічних досліджень від 13.04.2016 № 4445/16-32 та від 15.05.2016 № 4446/16-61, проведених Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (а.с.29-38, 20-26), згідно з якими спірний відеоматеріал містить інформацію негативного характеру про особу та начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська [PERSON], яка сприяє формуванню в суспільстві негативного ставлення до нього та негативної оцінки його моральних якостей, та за умови розповсюдження спричиняє значні моральні та психологічні страждання (значну моральну шкоду), пов'язані із професійним статусом і діловою репутацією керівника і громадянина, однак вважає, що за відсутності такої складової правопорушення як поширення інформації зазначених доказів недостатньо для ухвалення рішення про задоволення позову. Питання надання оцінки достовірності спірної інформації, суд вважає передчасним через вищезазначену відсутність факту поширення інформації. Щодо вимог позову про визнання дій Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ» стосовно відсутності контролю за збором та оприлюдненням журналістами зібраної інформації суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до статті 24 Закону України «Про інформацію» забороняється цензура - будь-яка вимога, спрямована, зокрема, до журналіста, засобу масової інформації, його засновника (співзасновника), видавця, керівника, розповсюджувача, узгоджувати інформацію до її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. Забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб'єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. Умисне перешкоджання законній професійній діяльності журналістів та/або переслідування журналіста за виконання професійних обов'язків, за критику тягне за собою відповідальність згідно із законами України. Таким чином, Публічне акціонерне товариство «Міжнародний медіа Центр-СТБ» не має права контролювати дії журналістів, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, оскільки такі дії є порушенням закону та тягнуть за собою відповідальність, передбачену законом. Крім цього, суд звертає увагу на формулювання вимог позову щодо зобов'язання відповідача [PERSON] вибачитися перед позивачем і вважає за необхідне зазначити про те, що згідно з роз'ясненнями, наданими в пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що факт поширення відповідачами недостовірних відомостей стосовно позивача не знайшов свого підтвердження за допомогою належних доказів в судовому засіданні, тому позовні вимоги щодо визнання цих відомостей такими, що не відповідають дійсності, принижують ділову репутацію, честь та гідність позивача, зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) спростувати зазначену недостовірну інформацію, визнати дії кореспондента телеканалу «СТБ» [PERSON] щодо розголошення інформації відносно позивача протиправними, зобов'язання кореспондента [PERSON] публічно вибачитися за розповсюджені відомості, задоволенню не підлягають. Також не можуть бути задоволені судом вимоги позову, заявлені до Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ», про визнання дій товариства щодо відсутності контролю за збором та оприлюдненням журналістом зібраної інформації, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed