Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, відділу приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», третя особа: [PERSON], в якому після подання доповнення до позовної заяви, просила суд: визнати незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 821 від 15.08.2008 року «Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS]»; скасувати свідоцтво про право власності на підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. на [ADDRESS] в місті Львові, видане на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №821 від 15.08.2008р.; скасувати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 05.09.2008р. за № 20134502; визнати незаконною ухвалу Львівської міської ради №1869 від 12.06.2008р. «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу» в частині визначення підвалу загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] об'єктом, який підлягає приватизації; визнати недійсним Договір № 2173 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 10 жовтня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С., та зареєстрований в реєстрі за №3061; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в місті Львові та зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме: підвальними приміщеннями загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS], шляхом надання її доступу до цих приміщень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ухвалою Львівської міської ради №1869 від 12 червня 2008 року затверджено перелік об'єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу, одним з яких є спірний підвал, загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] у м.Львові. На виконання вищезазначеної ухвали, між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та громадянкою [PERSON] укладено Договір №2173 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 10 жовтня 2008 року, предметом продажу в якому є підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С. та зареєстровано в реєстрі за №3061. Про те, що підвальні приміщення у будинку [ADDRESS] належать [PERSON] на праві приватної власності, вона дізналась з листа Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про надання інформації №2302-1258 від 23.04.2015 року. Крім цього, право власності на спірні підвальні приміщення оформлено за територіальною громадою міста Львова на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 821 від 15.08.2008 року. Свідоцтво про право власності на спірне майно видано Відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради. Право власності було зареєстроване ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради 05.09.2008р. за реєстраційним номером 24606534, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 05.09.2008р. за № 20134502. Однак вважає, що, підвали житлових будинків відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають, а тому приміщення підвалу загальною площею 55,7 кв.м. є спільною власністю усіх осіб, які є власниками квартир у будинку по [ADDRESS] у м.Львові. Оскільки оскаржувані рішення, свідоцтво, витяг, ухвала, договір та реєстрація спірних підвальних приміщень не відповідають вимогам закону, а тому не можуть передаватись у приватну власність, тому порушують її право як співвласника спірних приміщень, так як вона є власником квартири [ADDRESS]. А тому для захисту свого права та інтересу змушена звернутись до суду. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Представник відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені у відзиві на позов, який містяться в матеріалах справи. Оскільки передачу у спільну власність підлягають виключно допоміжні приміщення житлового комплексу, і аж ніяк не нежитлові приміщення, які є окремими об'єктами цивільно-правових відносин, а тому оскаржувані рішення, свідоцтво, витяг, ухвала, договір та реєстрація спірних підвальних приміщень відповідають вимогам закону. Вважає, що спірні нежитлові приміщення по [ADDRESS] у м.Львові, площею 55,7 кв. м., не віднесено до житлового фонду, вони не використовуються для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а виступають самостійним об'єктом нерухомого майна. Тому на виконання вищезазначеної ухвали Львівської міської ради №1869 від 12.06.2008р., між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та громадянкою [PERSON] правомірно було укладено Договір №2173 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 10 жовтня 2008 року, а саме продаж нежитлових приміщень загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Просить відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, оскільки позивачкою не надано доказів, що її право порушено та за недоведеністю. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, та пояснив, що 22.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. На виконання ухвали Львівської міської ради №1869 від 12 червня 2008 року, між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] правомірно було укладено Договір №2173 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 10 жовтня 2008 року, предметом продажу в якому є підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С. та зареєстровано в реєстрі за №3061. При цьому позивачці було відомо, що з 2008 року спірні приміщення належать [PERSON], остання відкрито та безперешкодно володіла, користувалась такими до продажу 22.09.2014 року [PERSON] спірних приміщень, а тому вважає, що позивач обізнаний про порушення своїх прав та мав змогу звернутись протягом перебігу позовної давності до суду з позовом. Крім цього, [PERSON] не чиняться перешкоди в користуванні, оскільки не є власником таких приміщень. Просить у позові відмовити. Третя особа [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та пояснили, що позовні вимоги позивача є необґрунтовані, оскільки право власності позивача не порушені, та не перешкоджає її користуватись приміщеннями загального користування. Однак, нежитлові підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в місті Львові позивачу ніколи не належали, оскільки не були допоміжними приміщеннями, а є нежитловими приміщеннями, які можуть відчужуватись. При цьому, вважають, що оскаржувані рішення, свідоцтво, витяг, ухвала, договір та реєстрація спірних підвальних приміщень відповідають вимогам закону і не потребують згоди позивача для передачі будь-якій особі у власність таких приміщень. Просять у позові відмовити. Представник відділу приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судове засідання не з'явився, подав лист(а.с.94) з якого видно, що він просить справу заслухати у їх відсутності, при постановленні рішення підтримують позицію Львівської міської ради та виконавчих її органів, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представники відповідачів Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради та ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» у судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на території Франківського району м.Львова знаходиться житловий будинок [ADDRESS] у м.Львові та знаходиться у комунальній власності Територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради. Таким чином, у житловому будинку [ADDRESS] у м.Львові, розташовані в ньому нежитлові приміщення є об'єктами права комунальної власності територіальної громади міста Львова. Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 821 від 15.08.2008 року право власності на нежилої приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] у м.Львові оформлено за територіальною громадою міста Львова.. Свідоцтво про право власності на нежилої приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] у м.Львові видано Відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради. Право власності було зареєстроване ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради 05.09.2008р. за реєстраційним номером 24606534, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 05.09.2008р. за № 20134502. Ухвалою Львівської міської ради №1869 від 12 червня 2008 року затверджено перелік об'єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу. Із п. 17 Переліку об'єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу, що затверджений ухвалою Львівської міської ради від №1869 від 12.06.2008р. - підвал, загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS], є об'єктом який підлягає приватизації за заявою [PERSON]. На виконання вищезазначеної ухвали, між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та громадянкою [PERSON] укладено Договір №2173 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 10 жовтня 2008 року, предметом продажу якого є підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С. та зареєстровано в реєстрі за №3061. Згідно із ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам сільських, селищних, міських, районних у містах рад є виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, серед яких і управління об'єктами житлово-комунального господарства, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно д ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Однією з підстав набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою (п.2 ст.60 Закону). Відповідно до п.5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Ці правомочності відносяться до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Нормою ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Відповідно до п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. За змістом ст. 1 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-Х11 «Про приватизацію державного житлового фонду» в процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку. За змістом пункту 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення (кладочки,сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» надає визначення допоміжних та нежитлових приміщень, розділяючи ці поняття. Так, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Тоді як нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна. За приписами ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно ст. 4 ч. 3 ЖК України нежилі приміщення в жилих будинках, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійними об'єктами, до житлового фонду не входять. У результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцям право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Згідно офіціального тлумачення, що дане в Рішенні конституційного суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Так, багатоквартирні житлові будинки мають житлові приміщення, приміщення загального користування (допоміжні) та нежилі приміщення. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир ставали одночасно і співвласниками допоміжних приміщень будинку (п.2 ст. 10 Закону). Нежилі приміщення житлового фонду при приватизації об'єктом приватизації не були, оскільки підлягали передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (п.9 ст.8 Закону). З огляду на вищезазначені факти та норми права, суд вважає що спірні нежитлове приміщення, розташовані в будинку, не є ні приміщенням загального користування. Тому право спільної сумісної власності у сенсі ч.2 ст.382 ЦК України та п.2 ст.10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» на ці приміщення не виникли у позивача. Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року у справі № 1-2/2004, на яке послався позивач, тлумачить право власників квартир багатоповерхового будинку на допоміжні приміщення, а не на нежилі. Допоміжні приміщення, поняття яких визначено в Законі України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Нежилі приміщення в багатоквартирному житловому будинку таку функцію не виконують. Нежилі приміщення є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Крім того, слід зазначити, що знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир. Крім того, відповідно до п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 14-рп/2011 від 09.11.2011 року у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. З наведеного вбачається, що Законом встановлено визначальний критерій для віднесення приміщень до допоміжних, а саме функціональне призначення цих приміщень для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Спірні нежитлові приміщення по [ADDRESS] у м.Львові, площею 55,7 кв. м., не віднесено до житлового фонду, вони не використовуються для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців і виступають самостійним об'єктом нерухомого майна. Передачі ж у спільну власність підлягають виключно допоміжні приміщення житлового комплексу, і аж ніяк не нежитлові приміщення, які є окремими об'єктами цивільно-правових відносин. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 821 від 15.08.2008 року «Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS]» та ухвала Львівської міської ради №1869 від 12.06.2008р. «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу» в частині визначення підвалу загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] об'єктом, який підлягає приватизації прийнято у відповідності з нормами діючого законодавства, у межах компетенції, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи. Щодо свідоцтва про право власності на підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. на [ADDRESS] в місті Львові, видане на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №821 від 15.08.2008р., слід зазначити, що даний документ було видано правомірно відповідним державним органом за наслідком прийняття оскаржуваного рішення. Разом із цим слід зазначити, що витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, не є правовстановлюючим документом чи документом, який сам по собі породжує права чи обов'язки для сторін, і тому вимога про скасування витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 05.09.2008р. за № 20134502 не підлягає судовому захисту. При цьому, суд вважає, що позивачка не була стороною договору і відповідно її права не порушуються укладенням такого договору, вона не наділена правом вимоги про визнання вказаного правочину недійсним. В тому числі і щодо скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в місті Львові, слід зазначити, що реєстрація здійснена правомірно відповідними державним органом за наслідком укладення договору купівлі-продажу. Щодо зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме: підвальними приміщеннями загальною площею 55,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS], шляхом надання позиваці доступу до цих приміщень, слід зазначити, що виходячи із матеріалів справи позивач не є власником та належним користувачем такого майна та те, що [PERSON] не може чинити перешкоди позивачу, так як згідно договору купівлі-продажу від 22.09.2014 року та витягу з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27103540 від 22.09.2014 року належить [PERSON] При цьому, позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження заявленої вимоги, а саме: яким чином [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні вказаним майном позивачу та те, що майно належить до її власності. Крім цього, позивачка у поданому позові стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення її майнових прав, оскільки остання вважає себе власниками майна в її розумінні, що було продано способом викупу [PERSON]. Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивач та її представник не надали суду доказів, які вказують про те, що дане майно її належить на праві власності, жодним чином не обґрунтували свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що це майно належить до її власності. Окрім цього, відповідно до договору купівлі продажу від 22.06.2006 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Гусар Л.В. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12636490 від 24.11.2006 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], а не позивач, а тому суду не має підстав для висновку про порушення майнових прав позивача, оскільки неіснуюче право не може бути порушене, і як наслідок, неіснуюче право не підлягає судовому захисту, свою чергу позивачка і не наділена із зверненням із вказаним позовом до суду, оскільки не є власником даного майна. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, оскільки не було доведено обставин, які б свідчили про порушення відповідачами й охоронюваних прав та інтересів позивача та у зв'язку із ненаданням позивачем та представником належних доказів на підтвердження свої вимог.

Outcome: dismissed