Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про зменшення розміру аліментів, в якій просить зменшити розмір аліментів, що стягується з [PERSON] , [INFO] , ПІН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , ПІН [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.02.2015 року з 1/3 до 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти його задоволення, на підставах викладених у відзиві на позов. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2020 року відкрито провадження у справі. Дослідивши обґрунтування сторін та наявні докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню. З досліджених матеріалів цивільного провадження судом встановлено наступне. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , кошти на утримання їх неповнолітньої дитини щомісячно по 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме по [INFO] . Незважаючи на рішення про стягнення аліментів, [PERSON] рішення не виконує у повному обсязі на протязі тривалого часу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства»). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини( ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Як наголошує ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.ст. 181, 191 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3від 15травня 2006року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Позивач зазначив у позові, що його матеріальне становище не дає можливості сплачувати аліменти, які визначив суд, з січня 2020 року його посадовий оклад складає 4750 гривень, він не може знайти додаткову роботу, позивачу треба нести витрати по сплаті комунальних послуг, проте він не має у своїй власності рухомого або нерухомого майна. Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ч. 2 ст.78ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що у позивача існує заборгованість по сплаті аліментів. Матеріали справи також містять копію Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.04.2020, який свідчить про реєстрацію провадження 12020160490001099 щодо злісного ухилення [PERSON] від сплати аліментів на утримання дитини (ч. 1 ст. 164 КК України). З матеріалів нотаріальної справи, яка була витребувана судом, вбачається, що на підставі Договору купівлі-продажу від 03.10.2016 р., укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якості Продавців, з однієї сторони, та [PERSON] , в якості Покупця , з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Поліщук Г.П., відповідачем була відчужена 1/4 частина квартири [ADDRESS] . При чому п. 2 цього договору зазначено, що вказана квартира належить продавцям в рівних частинах кожному, а п. .3 - за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 452 150 (чотириста п`ятдесят дві тисячі сто п`ятдесят) гривень. Продаж квартири мала місце в період після постановлення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2015 року про стягнення аліментів та відкриття виконавчого провадження. З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача на погіршення його матеріального стану не може вважатися як зміна матеріального стану позивача, більш того позивач навмисно суттєво погіршив свій матеріальний стан після постановлення рішення про сплату аліментів на утримання його дитини. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст. 51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі (ст. 180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 Сімейного кодексу чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що належних доказів, які підтверджують обставини про те, що матеріальний стан позивача змінився в бік його зменшення, а матеріальний стан відповідача в бік його збільшення; змінився сімейний стан платника аліментів; погіршився або поліпшився стан здоров`я когось із них, стороною позивача не надано, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підтвердженні та задоволенню не підлягають. Такий висновок співпадає з позицією, викладеною в постанові Верховного суду від 04 жовтня 2018 року по справі № 549/310/17, провадження № 61-30498св18. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed