Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ,\~Чаплинської селищної\~ради,\~третя особа:\~Приватний нотаріус\~Чаплинського районного\~нотаріального округу\~Херсонської області\~Ткаченко Світлана\~Анатоліївна про\~визнання недійсним\~договору купівлі-продажу\~земельної ділянки у якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 квітня 2014 року несільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] , яка розташована по [ADDRESS] , укладеного між ним та Чаплинськю селищною радою Херсонської області, посвідченого приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Херсонської області Ткаченко С.А. за реєстровим номером 272. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01 квітня 2014 року між територіальною громадою смт. Чаплинка в особі голови Чаплинської селищної ради [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності, площею 1га., кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] , розташованої по [ADDRESS] . Вважає, що даний договір є недійсним, оскільки під час його укладення сторонами не було додержано вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, зокрема ст. 65-77 ЗК України, так як земельна ділянка, яка відчужена за вказаним договором купівлі-продажу відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони не підлягає передачі у власність громадянам/фізичним особам, що тягне за собою наслідки, передбачені ст 203, ст. 215 ЦК України, зокрема щодо недійсності правочину. Крім того, вказує, що оскільки він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] , яка не давала письмової згоди на укладення цивільно-правової угоди, з посиланням на ст.ст. 60, 65 СК України вважає, що укладений правочин щодо купівлі-продажу земельної ділянки суперечить інтересам сім`ї. Крім того також як на підставу недійсності укладеного правочину, посилається на те, що рішенням Чаплинської селищної ради Херсонської області протягом 2017-2018 років відповідно до ст. 274 Податкового кодексу України встановлено ставку земельного податку на об`єкти оподаткування, власником якого також є позивач, в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Згідно вимогами податкового зобов`язання, [PERSON] має податкове зобов`язання в 2017 році на рівні 31\~383 грн. 42 коп. З урахуванням того, що земельна ділянка маючи цільове призначення для будівництва та обслуговування цеху із виробництва гіпсокартону, не використовується позивачем за цільовим призначенням, а використання для інших цілей цієї земельної ділянки є неможливим, тягар утримання даної земельної ділянки для позивача та його сім`ї є таким, що суперечить їхнім інтересам. Вважає, що оспорюваний правочин суперечить вимогам ст. 203, ч.1 ст. 638 ЦК України, ст.ст. 65-77 Земельного кодексу України, які не були дотриманні при укладенні даного правочину. В судовому засіданні [PERSON] та його представник повністю підтримали свої позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, вказані у позові. Крім того в судовому засіданні представником позивача, як на підставу недійсності оспорюваного правочину було зазначено, що вказаний правочин було вчинено під впливом помилки, що відповідно до ст. 229 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, не повідомивши суд про причини неявки. Представник відповідача Чаплинської селищної ради в особі селищного голови Фаустова О.Г. в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про застосування позовної давності, у якій просив суд застосувати до вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки позовну давність та відмовити у позові у зв`язку з її пропуском. В обґрунтування поданої заяви вказує, що умовами договору купівлі-продажу від 01.04.2014 року було передбачено, що вказаний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. З огляду на викладені обставини, перебіг позовної давності у [PERSON] почався саме з дня укладення спірного договору та станом на день звернення його до суду минуло понад три роки, що є підставою для застосування ст. 256 ЦК України. Третя особа - приватний нотаріус Чаплинського районного нотаріального округу Херсонської області Ткаченко Світлана Анатоліївна в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами. Суд, заслухавши позивача, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ч.1 ст. 19 ЦПК України\~визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. З матеріалів справи встановлено, що рішенням Чаплинської селищної ради Херсонської області від 31 січня 2014 року №480 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення на конкурсних засадах, шляхом проведення земельних торгів» Чаплинська селищна рада Херсонської області вирішила провести земельний аукціон з продажу земельної ділянки, загальною площею 1.0000 га., яка розташована по [ADDRESS] . Відповідно до протоколу земельних торгів від 31 березня 2014 року №14/3/14 переможцем торгів визнано [PERSON] , де продаж земельної ділянки вчинено за 278\~880 грн.; до ціни продажу земельної ділянки зараховано сплачений покупцем [PERSON] гарантійний внесок у розмірі 13280 грн.; грошові кошти в розмірі 132800 перераховано покупцем протягом тридцяти днів від моменту нотаріального посвідчення договору, а решта суми в розмірі 132800 грн. сплачується покупцем на рахунок продавця з розстроченням платежу на 5 років рівними частинами, не рідше одного разу на три місяці. На підставі рішення Чаплинської селищної ради від 31.01.2014 року та протоколу земельних торгів від 31.03.2014 року, 01 квітня 2014 року між територіальною громадою смт. Чаплинка в особі Чаплинської селищної ради від імені якої діяв селищний голова [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності площею 1 га, (кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] ), [ADDRESS] ка розташована по [ADDRESS] , яка належить до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення та має цільове призначення для будівництва та обслуговування цеху по виробництву гіпсокартону. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Херсонської області Ткаченко С.А. за реєстровим номером 272 Того ж дня відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №19831557 від 01.04.2014 року. Крім того відповідно до вимог «Порядку здійснення розрахунків з розстроченням платежу за придбання земельної ділянки державної та комунальної власності» внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, та накладено заборону відчуження земельної ділянки для виробництва будівельних матеріалів кадастровий номер [NUMBER] , до повної сплати її вартості, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, індексний номер 19848965 від 01.04.2014 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до виписки по рахунку № [NUMBER] від 12.05.2014 року, [PERSON] на виконання умов договору купівлі-продажу від 01.04.2014 року, 08 травня 2014 року перерахував належну до сплати частину коштів в розмірі 132\~800 грн. на рахунок Чаплинської селищної ради Херсонської області. \~ \~ \~ \~З наданих позивачем квитанцій від 02.076.2014 року, 29.09.2014 року, 19 січня 2015 року, 21 липня 2015 року, 17 листопада 2015 року, 25 лютого 2016 року, 25 березня 2016 року та 19 вересня 2016 року вбачається що протягом 2014-2016 років [PERSON] на виконання умов договору вносив платежі за придбану ним земельну ділянку на рахунок Чаплинської селищної ради. \~ \~ \~ \~Відповідно до податкового повідомлення-рішення №3065172-0000 ГУДФС у Херсонській області від 10.05.2017 року, [PERSON] нараховане податкове зобов`язання зі сплати земельного податку за 2017 рік, визначеного рішенням сесії Чаплинської селищної ради Херсонської області в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, в загальному розмірі 31383.42 грн. У свою чергу рішенням Чаплинської селищної ради Херсонської області від 23.05.2017 року №103 визначено ставку земельного податку для земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення також на рівні 3% від її нормативно грошової оцінки, що призведе до виникнення податкового зобов`язання у відповідному розмірі у 2018 році та наступних роках. Разом з тим, як вказує позивач, отримавши у власність вказану земельну ділянку, відносно якої договором визначено порядок її використання лише для будівництва та обслуговування цеху з виробництва гіпсокартону, не використовує її за призначенням, а використання цієї земельної ділянки в інших цілях неможливо. У свою чергу наявність зобов`язання зі сплати земельного податку за земельну ділянку, яка ним не використовується за призначенням покладає тягар утримання цієї ділянки на [PERSON] , що суперечить інтересам його сім`ї. При цьому звертаючись з відповідним позовом до суду, [PERSON] як на підставу своїх вимог, посилається на те, що всупереч вимогам ст. 60, 65 СК України при укладенні договору купівлі-продажу не було отримано згоду його дружини [PERSON] , з якою він відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 25.10.2005 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2005 року. Також [PERSON] посилається на порушення вимог земельного законодавства, зокрема ст.ст. 65-77 ЗК України, при укладенні договору, внаслідок чого вказана земельна ділянка відчужена органом місцевого самоврядування на користь фізичної особи, тоді як відповідно до вказаних норм Земельного кодексу України, земельна ділянка, яка належить до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення не може бути передана у власність фізичним особам без статусу особи, яка здійснює підприємницьку діяльність. \~ \~ \~ \~Що стосується посилання позивача на вищевказані підстави, які як він вважає свідчать про недійсність укладеного правочину, суд вважає необхідним зазначити наступне. \~ \~ \~ \~Поняття та зміст права власності, закріплено ст. 317 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власність зобов`язує. Статтею 322 Цивільного кодексу України закріплено поняття «тягар утримання майна», яке полягає в тому, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, 01 квітня 2014 року між територіальною громадою смт. Чаплинка в особі Чаплинської селищної ради від імені якої діяв селищний голова [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] набув право власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення комунальної власності площею 1 га, (кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] ), яка розташована по [ADDRESS] , яка належить до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення та має цільове призначення для будівництва та обслуговування цеху по виробництву гіпсокартону \~ \~ \~ \~Відповідно до статей\~202, 215, 203, 216, 655 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У свою чергу нормами ст.\~206 Земельного кодексу визначено, що використання землі в\~Україні є\~платним. Пп.\~14.1.147 п.\~14.1 ст.\~14 Податкового кодексу визначено, що плата за\~землю\~ обов`язковий платіж у\~складі податку на\~майно, що\~справляється у\~формі земельного податку та\~орендної плати за\~земельні ділянки державної і\~комунальної власності. Підпунктом 14.1.72 зазначеного пункту встановлено, що\~земельний податок\~ це\~обов`язковий платіж, що\~справляється з\~власників земельних ділянок та\~земельних часток (паїв), а\~також постійних землекористувачів. Платниками податку є\~власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі, орендарі. Об`єктами оподаткування є\~земельні ділянки, що\~перебувають у\~власності або користуванні, земельні частки (паї), що\~перебувають у\~власності, земельні ділянки, надані в\~оренду (статті\~269, 270, підпункти\~288.2 та\~288.3 ст.\~288 Податкового кодексу). \~ \~ \~ \~З огляду на вказані норми, право власності в Україні зобов`язує осіб, які у встановленому порядку набули таке право та передбачає обов`язок фізичних та юридичних осіб нести витрати пов`язані з утримання цього майна, сплати обов`язкових платежів за його володіння, які встановлені законом. Таким чином суд приходить до висновку, що посилання позивача на тягар утримання майна, як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним, є необґрунтованим. Позивачем не наведено підстав, які б свідчили, що в момент укладення договору він не усвідомлював свій обов`язок в подальшому нести витрати за утримання майна. При цьому суд враховує, що сторони є вільними в укладені правочину. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що укладаючи вказаний правочин, він помилявся щодо природи такого правочину, чи мало місце невірне тлумачення норм законодавства, що дозволяло йому дійти до висновку відсутність обов`язку в подальшому нести витрати по утриманню майна. Щодо посилання позивача на порушення вимог ст. 60, 65 СК України при укладенні оспорюваного правочину, суд вважає необхідним вказати наступне. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя та набутті права власності на майно без письмової згоди одного з подружжя. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до\~правового висновку\~Верховного суду\~України у справі №6-1587цс16 від 12.10.2016 року, розглядаючи справу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд проаналізувавши вказані вище норми закону прийшов до висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Матеріалами справи та поясненнями позивача не встановлено ознак недобросовісності з його сторони при укладенні цивільно-правової угоди, за якою він набув право власності на земельну ділянку без письмової згоди. Крім того, позивачем надано квитанції про виконання ним грошового зобов`язання на протязі 2014-2016 років, з який слідує що протягом тривалого часу ним виплачувалися грошові кошти за придбане майно, а з урахуванням того що ні позивач ні його дружина офіційно не були працевлаштовані, виплата позивачем коштів у вказаному розмірі не могла відбутися без відома другого з подружжя, що на думку суду свідчить про належну обізнаність [PERSON] про укладений правочин. При цьому суд також враховує, що звертаючись з даним позовом, позивачем визначено відповідачем крім іншої сторони оспорюваного правочину, також його дружину [PERSON] , що є його правом відповідно до змісту ст.ст.33, 36, 119 ЦПК України. Згідно ст.30 ЦПК України (2004 р.), ст.48 ЦПК України (2017 р.) сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами. Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. У своєму позові, обґрунтовуючи недійсність правочину, [PERSON] посилається на те, що його дружина [PERSON] не надала, передбаченої законом згоди на придбання майна, при цьому ним не зазначено, яким чином відсутність цієї згоди порушила його права, як і не зазначено обставин порушення його прав [PERSON] , внаслідок чого остання була залучена до справи в якості відповідача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог пред`явлених до [PERSON] , оскільки в ході судового розгляду не встановлено дій, якими остання порушила права позивача. Крім того суд вважає необґрунтованими вимоги в цій частині, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог. Що стосується посилання позивача на порушення вимог земельного законодавства, при укладенні договору, внаслідок чого вказана земельна ділянка, яка належить до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення відчужена органом місцевого самоврядування на користь фізичної особи, хоча така не може бути передана у власність фізичним особам, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові, особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності Українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Статтею 65 ЗК України\~передбачено, що землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом. До земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ст.67 ЗК України). В судовому засіданні, встановлено, що [PERSON] на момент укладення оспорюваного правочину суб`єктом підприємницької діяльності не був та набув право власності на вказану земельну ділянку як фізична особа. Разом з тим, як було зазначено вище, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно вимог\~ст. 203 ЦК України,\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] як на підставу недійсності оспорюваного правочину, посилалася на помилку, щодо природи цього правочину. Відповідно до ст.229\~ЦК України,\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203 і 655 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. Згідно правових висновків Верховного Суду України, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає, що оспорюваний договір був укладений внаслідок добровільного волевиявлення сторін, за відсутності прямої заборони в законі щодо можливості набуття у власність земельної ділянки фізичними особами, тому на думку суду, такий правочин не може вважатися, як вчинений під впливом помилки, що тягне за собою його недійсність, а отже вимоги [PERSON] є необґрунтованим, та недоведеним відповідними доказами, тоді як за ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов недійсності оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed