Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким зазначив, що 30 грудня 2015 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1\\2 частину квартири [ADDRESS]. Як стало відомо позивачеві, 26 травня 2007 року його мати заповіла вказане майно відповідачу. Проте, як далі зазначає позивач, [PERSON] протягом останніх десяти років страждала на провали памяті та розлади уваги, а тому він вважає, що на час складання спірного заповіту його мати не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON], складений на користь [PERSON], що був посвідчений 26 травня 2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник наполягли на заявленому позові за вищевказаними підставами, а представник відповідача та відповідач заперечили на заявлені позовні вимоги, просили суд відмовити у задоволенні позову і через недоведеність заявлених вимог, і через їх незаконність та необґрунтованість. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що 30 грудня 2015 року померла [PERSON], про що слідує із свідоцтва про смерть останньої від 26.01.2016 року. Позивач є сином спадкодавця, що було визнано сторонами у судовому засіданні та ними й не оспорювалося. У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкоємця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Отже, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері. Як передбачено ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Натомість, 26 травня 2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заповіт [PERSON], яка все належне їй майно заповіла відповідачу [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. 21 січня 2016 року відповідач, як спадкоємець за заповітом, в порядку ст. 1269 ЦК України подала до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 1 ст. 215 ЦК України встановлює підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому ч.3 ст. 203 ЦК України наголошує, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Наполягаючи на позові про визнання вищевказаного заповіту недійсним, сторона позивача посилалася на ту обставини, що на час складання заповіту мати позивача не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте погодитися з такими твердженнями не можна. Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що для визначення наявності психічного стану фізичної особи на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд на виконання вказаних норм процесуального права та наведених роз'яснень Пленуму Верховного Суду України задовольнив клопотання сторони позивача та призначив посмертну судову психіатричну експертизу, проведення якої доручив експертам КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня». Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 655 від 22.12.2016 року [PERSON], [INFO], на момент складання заповіту, посвідченого за № 689 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], підписаного [PERSON], станом на 26 травня 2007 року, виявляла ознаки органічного ураження головного мозку без психічних розладів, отже могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України, встановлено, що підставою для визнання правочину недійсним по ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналізуючи зібрані в справі докази, суд вважає, що висновок про нездатність учасника правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у цій справі є лише одним із доказів у справі, і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, проте будь-які інші зовнішні обставини, в тому числі показання свідків про поведінку особи тощо, мають лише узгоджувальне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, як про це вже зазначалося судом. При цьому суд враховує, що, навіть пояснення сторони позивача не стосуються здатності [PERSON] у конкретний момент підписання оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Оскільки ж проведеною у справі експертизою не зроблено висновок про абсолютну неспроможність [PERSON] на час підписання оспорюваного заповіту від 26 травня 2007 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, і зазначений висновок не суперечить іншим зібраними доказами та фактичним обставинам справи, в тому числі і показанням допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] ті [PERSON], суд дійшов до висновку про те, що оспорюваний заповіт не підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.225 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed