Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який було уточнено в ході розгляду справи, до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 1\~650 020,00 грн. В позові [PERSON] зазначив, що 05.04.2012 року він уклав договір позики грошових коштів з [PERSON] на підставі якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у сумі 206\~565 доларів США, що на момент укладення договору складало 1\~650\~020 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на день укладення 1 долар США = 7,9879 грн.) Відповідач зобовязався повернути суму займу в строк до 05.04.2015 року. У встановлений договором строк відповідач не повернув грошові кошти, у звязку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 1\~650\~020 грн., а крім того стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 6980,00 гривень. В судовому засіданні, яке відбулося 20.06.2017 року, особисто позивач [PERSON] був присутній та пояснив, що з [PERSON] в нього склалися ділові відносини, тому [PERSON] 05.04.2012 року отримав позику у позивача в сумі 206\~565 доларів США, як фізична особа. Зустріч, як повідомив [PERSON], відбулась в його офісі, для чого ця сума була потрібна [PERSON], позивачу не відомо. Договір позики оформлювався між ним та відповідачем після того, як відповідач ознайомився зі змістом договору. Також на запитання суду позивач [PERSON] вказав, що він мав можливість надати грошові кошти в такій сумі [PERSON], оскільки позивач є успішним підприємцем. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] фактично позов визнав частково, зокрема зазначив, що він знайомий з [PERSON] приблизно 4-5 років, 05.04.2012 року ним дійсно було укладено договір позики з [PERSON] на суму 1\~650 020 грн., що еквівалентно 206\~565 доларів США, в підтвердження отриманої суми боргу відповідачем власноруч добровільно було написано розписку від 05.04.2012 року. Суму заборгованості відповідач зобовязався повернути до 05.04.2015 року. Однак, як вказав відповідач, він фактично здійснював з [PERSON] розрахунок за товар який отримав під час ведення своєї господарської діяльності, фактично грошей не отримував. Також зазначив, що на виконання зазначеного договору позики він частками вносив грошові кошти на рахунок позивача у ПАТ «ОТП Банк», однак документально підтвердити вказане не зміг, як і не зміг пояснити чому він вносив кошти на рахунок [PERSON], якщо грошей від останнього не отримував. Представник відповідача [PERSON] також проти позову [PERSON] заперечував. Вважає позов необґрунтованим, підтвердження передачі грошових коштів позивачем [PERSON] відсутні, договір позики був укладений не в нотаріальному порядку, тому він вважає, що договір позики не був укладений. Надані позивачем докази у вигляді боргової розписки та договору позики, як вважає [PERSON], не можна приймати як доказ. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно було укладено договір позики від 05.04.2012 року за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 206\~565 доларів США, що на момент укладення договору складало 1\~650\~020 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на день укладення 1 долар США = 7,9879 грн.). з кінцевим терміном повернення 05.04.2015 року. (а.с. 65-67) Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1\~ст. 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керується тим, що зобов'язання за розпискою відповідачем не виконані, тому сума позики має бути стягнута на користь позивача. Відповідач взяв на себе обов'язок повернути зазначені кошти, правову природу цих коштів як позики розпискою та письмовим договором підтверджено. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з\~розписки, підписаної [PERSON], вбачається, що останній зобов'язався повернути Дерев*янку грошові кошти у розмірі 206\~565 доларів США, що на момент укладення договору складало 1\~650\~020 грн. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Досліджуючи боргову розписку чи договір позики, суд повинен був виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Стаття 526 ЦК України\~встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України). За змістом\~статті 526 ЦК України\~належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами. Із розписки, підписаної [PERSON] 05 квітня 2012 року вбачається, що він взяв на себе зобов'язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 206\~565 доларів США, що на момент укладення договору складало 1\~650\~020 грн. до 05 квітня 2015 року. Предметом договору позики у справі, яка розглядається, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Таким чином, зобов'язання з повернення коштів [PERSON] [PERSON] підтвердив своїм підписом. Відповідач про проведення судової експертизи з метою встановлення справжності підпису у розписці, не клопотав. Суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Суд зазначає, що факт укладання договору позики не заперечуються а ні стороною позивача, а ні стороною відповідача. Як було встановлено в судовому засіданні, договір позики був укладений не в нотаріальному порядку за згодою сторін, однак виконаний він був лише [PERSON] Що стосується доводів відповідача про те, що ним частково повертались гроші на виконання зобовязань по договору позики, що на думку відповідача, підтверджується випискою по картковому рахунку [PERSON] відкритому в ПАТ «ОТП Банк», слід зазначити, що суд не приймає їх до уваги, оскільки з виписки по картковому рахунку не можливо встановити призначення грошових коштів, які переказував [PERSON] та на який саме рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved