Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 26.09.1999 р. вона взяла шлюб із [PERSON], та як повідомили під час укладання шлюбу батьки чоловіка, на весілля вони дарують квартиру [ADDRESS], в якій молодята проживали, як подружжя, до реєстрації шлюбу з 1997 року. Але, як виявилося квартира була оформлена на ім'я чоловіка тільки з жовтня 2009 року після оформлення договору дарування батьком відповідача; позивач проживала в даній квартирі, як член сім'ї власника квартири, з неповнолітньою дочкою [PERSON] і вселилася в неї за згодою відповідача-1. Під час спільного проживання склалися неприязні стосунки, відбувались сварки та скандали, ініціатором яких був відповідач-1, було втрачено почуття любові та поваги, у зв'язку з чим, збереження шлюбу стало неможливим, через що фактично сімейні відносини були припинені, та Амур-Нижньодніпровським районним судом 06.10.2004 р. було ухвалено рішення про розірвання шлюбу, але проживати колишнє подружжя не припинило. 24 липня 2005 р. народилася донька [PERSON]. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, 20.12.2011 р. коли вона в черговий раз повернулася додому, то побачила, що всі її та доньки речі було виставлено за двері квартири та змінено замки. З цього приводу 16.02.2012 р. та 22.02.2012 р. позивач зверталася до Амур - Нижньодніпровського РВ ДМУ УМВС України в дніпропетровській області з відповідними заявами, але наслідків протиправної поведінки відповідача-1 усунуто так і не було. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, власного житла вона не має, у зв'язку з чим, змушена проживати з неповнолітньою дитиною у своїх родичів за адресою: [ADDRESS], де проживає ще чотири особи, та на переконання позивача, відповідач-1 своєю протиправною поведінкою позбавив її та неповнолітню дитину житла. Предмет позову становить вимога про визнання за позивачем та за неповнолітньою [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS], про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] в квартиру [ADDRESS], про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] на гр. [PERSON], який був укладений 12 жовтня 2012 р. та про зобов'язання Амур-Нижньодніпровський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зареєструвати [PERSON] та неповнолітню [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Підставу позову становлять ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Представники відповідачів просили суд повністю відмовити в задоволенні позову. Відповідно до пояснень представника відповідача -1 спірна квартира була отримана відповідач - 1 у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадину за законом, виданого нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 03.10.2009 р. та угоди про розподіл спадкового майна, через що позивач та її неповнолітня донька, батьком якої не є відповідач - 1, не мають жадного відношення до квартири, яка була приватною власністю відповідача - 1. Щодо право користування житловим приміщенням, то представник просив суд врахувати, що позивач та її неповнолітня донька мешкають у матері позивача, та за даною адресою зареєстровано їх місце проживання ([ADDRESS]). Користуючись правами власника (ст. 41 Конституції України), відповідач подарував належну йому на праві власності квартиру [PERSON], відтак, підстави для задоволення позову відсутні. Представник відповідача - 2 просила суд врахувати, що при укладенні договору не було жодних обмежень на його укладання, що було перевірено нотаріусом, та просила суд відмовити в задоволенні позову повністю. Представник третьої особи полагався на розсуду суду та просив суд врахувати, що відомості про батька дитини внесені на підставі ч. 1 ст. 135 ЦПК України, та дитина має право на користування тим житловим приміщенням, право на користування яким має її мати. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.10.2009 р. [PERSON] є спадкоємцем ? частини майна після смерті [PERSON], яка померла [INFO]., спадкове майно складається з квартири [ADDRESS], та відповідно до угоди про розподіл спадкового майна від 03.10.2009 р. між [PERSON] та [PERSON], на підставі ст. 1267 ЦК України проведений такий розподіл спадкового майна - у власність [PERSON] перейшла квартира [ADDRESS], [PERSON] у власність перейшла квартира [ADDRESS]. За розгляду справи позивач наголошувала на порушенні її прав та прав малолітньої дитини на користування даним житловим приміщенням, утім, як встановлено судом, відповідач - 1 не є батьком [PERSON] та відомості про батька дитини внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був укладений 26.09.1999 р., був розірваний 06.10.2004 р., що підтверджується відповідним свідоцтвом. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За встановлено судом на підставі договору дарування від 20.10.2012 р., [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК. Так, за ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд не погоджується із доводами позивача щодо того, що діями відповідача -1 та відповідача -2 в частині укладення 12.10.2012 р. правочину порушені законні права та інтереси позивача та її неповнолітньої доньки: відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Таким чином, оскільки оспорюваний договір було укладено 12.10.2012 р., квартира належала до приватної власності відповідача -1, [PERSON] не є донькою відповідача - 1, дозволу органу опіки та піклування для укладення даного договору чинним законодавством не вимагається, законні інтереси позивача вчиненим договором не порушені, порушених вчиненим правочином прав позивача на момент його укладення не існувало, тому підстави для задоволення вимоги позову по визнання недійсним зазначеного вище правочину відсутні. Що стосується вимоги позову про визнання права користування житловим приміщенням, про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Права членів сім'ї власника житла на користування цим житлом визначені ст. 405 ЦК України, згідно з якою члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Утім, ані позивач, ані її неповнолітня донька не є членами сім'ї ні власника житла, ані колишнього його власника; місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS], за цією ж адресою мешкає її донька (а.с. 8), відтак, оскільки обмеження чи втручання в право [PERSON], як власника, можливе лише з підстав, передбачених законом, утім, дані підстави судом не встановлені (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України), в задоволенні даних вимог позову має бути відмовлено. Судові витрати віднести на рахунок позивача (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed