Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

АТ КБ «Приват Банк» 30.04.2020 р. звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначило, що відповідно до укладеного договору б/н від 15.03.2013 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є [PERSON] . На виконання вимог ст.1281 ЦК України, позивачем 18.12.2017 р. була направлена претензія кредитора до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори. 05.04.2018 р. позивачем було отримано відповідь Третьої Запорізької державної нотаріальної контори, згідно якої спадкоємці померлого із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». Посилаючись на ст.ст.259, 526, 527, 530, 608, 1218, 1219, 1220, 1221, 1223, 1268, 1270, 1281, 1282 ЦК України, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 5173,90 грн. за кредитним договором б/н від 15.03.2013 р. Ухвалою від 13.05.2020 р. відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду на 31.07.2020 р. 31.07.2020 р. розгляд справи відкладено на 24.09.2020 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 24.09.2020 р. відкладено розгляд справи на 24.11.2020 р. на підставі п.5 ч.2 ст.223 ЦПК України, явка представника позивача визнана обов`язковою. 24.11.2020 р. розгляд справи відкладено на 28.01.2021 р. у зв`язку з відпусткою судді, наданою за раніше відпрацьований вихідний день. Представник позивач направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила вирішити питання про заміну неналежного відповідача [PERSON] , як спадкоємця другої черги, на належного відповідача - неповнолітню дитину спадкодавця [PERSON] . Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представників сторін, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та в установлений строк. Ст.611 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом. За положеннями ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За приписами ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як визначено ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 15.03.2013 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та отримала у ПАТ КБ "ПриватБанк" кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Ч.1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Обрання сторонами саме такої форми письмового правочину, складовою якого є погоджені Заява, Умови та Тарифи, не суперечить вимогам ч. 1 та ч.2 ст. 639 ЦК України. Кредитний договір № б/н від 15.03.2013 р. в установленому законом порядку не визнаний недійсним, а тому, згідно ст.. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що в підтвердження позовних вимог позивачем надано належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, а саме: кредитний договір підписаний особисто [PERSON] (а.с.11); розрахунок заборгованості, відповідно до якого [PERSON] в період часу з 09.2013 р. по 08.2017 р. користувався кредитом (а.с.8-10, 95-96); довідка про отримані [PERSON] за договором картки, зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 12.2019 р. (а.с.97). [INFO] [PERSON] помер (а.с.33). Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 15.03.2013 р. становить заборгованість за простроченим тілом кредиту -5173,90 грн. За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Оскільки зі смертю позичальника його зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281-1282 ЦК України. Ст.1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Заперечуючи проти позовних вимог позивача, відповідач [PERSON] вказував, що він є спадкоємцем другої черги, як рідний брат спадкодавця. Разом з тим, [PERSON] мав дитину - [PERSON] , [INFO] , яка в силу положень ст.1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги. Згідно п.3.9 Інструкції «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів у порядку, визначеному ст.84 ЦПК України, не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу та з дотриманням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. З матеріалів справи вбачається, що клопотання про витребування відомостей щодо кола спадкоємців першої черги шляхом витребування відповідних відомостей у відділі державної реєстрації актів цивільного стану заявлене не було. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК україни кожна сооба має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч.1 ст.42 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК україни сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно зі ст.175 ЦПК україни позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові. Ст.51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. На виконання положень ст.12 ЦПК України, суд сприяв позивачу в реалізації його права заявити відповідні клопотання про витребування доказів чи вирішити питання щодо заміни відповідача (залучення співвідповідача), постановляючи ухвалу про визнання явки представника позивача, який подав заяву про розгляд справи без його участі, обов`язковою (п.5 ч.2 ст.223 ЦПК України). Станом на день розгляду справи, будь-яких клопотань з боку позивача не надходило, окрім заяви про розгляд справи без його участі, що узгоджується з положеннями ст.211 ЦПК України. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи чи витребовувати докази за власною ініціативою. Зважаючи на викладене, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк»до [PERSON] не підлягають задоволенню через їх недоведеність. На підставі ст.141 ЦПК України суд не стягує з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: dismissed