Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

Позивач звернулася до Врадіївського районного суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння [ADDRESS]. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що житловий будинок [ADDRESS] був придбаний нею в липні 2002 року у [PERSON], яка була власником 1/3 вказаного житлового будинку, без оформлення договору купівлі-продажу, однак позивач зазначає, що з липня 2002 року вона добросовісно та безперервно володіє спірним житловим будинком, мешкає в ньому, утримує його та проводила поточні ремонти, що підтверджується актом обстеження від 11.02.2014року проведеного депутатом Врадіївської селищної ради Миколаївської області. Водночас, позивач вказує на те, що після смерті [INFO] [PERSON] її спадкоємець є відповідач [PERSON], який є сином [PERSON], спадщину не прийняв, крім того спадкоємцями 2/3 житлового будинку були [PERSON] та [PERSON], які не зареєстрували це право, а відтак не набули права власності на нього. Крім того, позивач зазначає, що оскільки спірний будинок не оформлений та не зареєстрований за нею, вона прописана у брата по [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та ч. 1 ст. 344 ЦК України позивач вважає, що її вимоги є законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим просить їх задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, вказавши, що хоча договір купівлі-продажу будинку не було оформлено, однак позивач сплатила [PERSON] домовлену суму за вказаний будинок. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши в судовому засіданні, що дійсно, зі згоди його покійної мати [PERSON], позивач проживала з 2002 року у спірному будинку, про те жодних домовленостей, щодо купівлі-продажу будинку у позивача з [PERSON] не було і жодних коштів позивач не сплачувала [PERSON] за купівлі даного житлового будинку. Позивач проживала у будинку його матері виключно з доброї волі його покійної мати, так як його мати і позивач на той час були в дружніх відносинах. Аналізуючи докази, та пояснення сторін, суд визнав доведеними такі факти: - Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно серії СВХ №553812 від 03.11.2005 року Первомайського міжміського бюро технічної інвентаризації Миколаївської області гр. [PERSON] на праві власності в розмірі 1/3 частки належить житловий будинок [ADDRESS]. Співвласниками на 2/3 частини будинку є [PERSON] та [PERSON]. - Згідно технічної документації на будинок та інформації Комунального підприємства "Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації" № 451 від 27.05.2014 року станом на 31.12.2012 року право власності на об'єкт нерухомого майна [ADDRESS] зареєстровано за: - [PERSON] - 1/3 - на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданий Державним нотаріальним архівом Миколаївської області від 19.10.2005 року Реєстр № 2-19; - [PERSON] - 1/3 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Врадіївською державною нотаріальною конторою від 23.08.1986 року реєстр № 1535; - [PERSON] - 1/3 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Врадіївською державною нотаріальною конторою від 23.08.1986 року реєстр № 1535. - [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.03.2006 року. - Згідно заяви № 8856 від 11.07.2007 року засвідченої нотаріусом Ленінського нотаріального округу Московської області [PERSON], донька [PERSON] - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті своєї матері - [PERSON] - Спадщину, після смерті [PERSON], вступила її сестра [PERSON], що підтверджується заявою [PERSON] засвідченою Державним нотаріусом державної нотаріальної контори Усатюк Л.В. та зареєстрованою в реєстрі за № 2-130. - [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується актом про смерть № 150 від 02.12.1997 року, як встановлено в судовому засіданні інших спадкоємців окрім його сестри [PERSON] у нього не було. (пояснення відповідача). - [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. - Згідно інформації Врадіївської державної нотаріальної контори № 641/01-16 від 03.07.2014 року після померлої [INFO] року [PERSON], відкрито спадкову справу № 39/2013. Заяву про прийняття спадщини за заповітом подав син спадкоємиці - [PERSON] (зареєстрована в книгу обліку і реєстрації спадкових прав за № 80 від 26.02.2013 року). Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу визнання права власності за набувальною давністю на об'єкт нерухомості. При прийнятті рішення, суд керується ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України, які визначають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Згідно ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. У відповідності до ст. ст. 1216, 1218, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач прийняв спадщину після померлої матері [PERSON], в тому числі і житловий будинок по [ADDRESS], а отже [PERSON] є належним відповідачем по даній справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію, щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З аналізу ч. 1 ст. 344 ЦК України вбачається, що обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Законність об'єкту володіння підтверджено технічними документами на спірний будинок наявними в матеріалах справи. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набування права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець на протязі всього володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. З матеріалів справи та з пояснень позивача вбачається, що між нею та [PERSON] жодного договору, щодо спірного будинку (купівлі-продажу, оренди тощо) не було укладено, а твердження позивача про існування усної домовленості щодо продажу будинку та відповідно передачу коштів за його покупку жодними доказами не підтверджено, а ґрунтуються виключно на словах самої позивачки. Підтвердження позивачем факту відсутності будь-якого договору, щодо спірного будинку з попереднім його власником - [PERSON], виключає добросовісність заволодіння позивачем вказаним будинком, оскільки позивач знала і не могла не знати про відсутність у неї підстав для набування права власності. Крім того, позивачці було відомо, що власником будинку була і залишалася [PERSON], а позивач користувалася будинком з її волі. В свою чергу позов про визнання права власності за набувальною давністю не може бути пред'явлений особою, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. Посилання позивача на акт обстеження від 11.02.2014 року, як доказ добросовісності заволодіння будинком, не береться судом до уваги, оскільки вказаний акт не є допустимим доказом, який в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України, може підтвердити даний факт. При прийняття рішення, суд керується Постановою № 5 п. 9 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав. Таким чином, з сукупності вищевикладеного, вбачається, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту добросовісності заволодіння нею житловим будинком [ADDRESS]. Натомість з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що позивач проживала та користувалася спірним будинком з волі попереднього власника - [PERSON], і завжди знала, що [PERSON] є дійсним власником будинку, а відтак вимоги позивача є безпідставними і необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed