Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»(далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором вказавши, що 28 липня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № KRP0GA0000000094. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 22658,72 євро на термін до 28.07.2023 р., а відповідач зобов'язувався погасити кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Однак відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання, допустивши прострочення в погашенні суми кредиту і відсотків, станом на 07.06.2016 року сума заборгованості складає 107331,23 євро, а саме: 19985,39 євро. - заборгованість за кредитом; 20145,37 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5329,84 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 61870,63 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просить стягнути з відповідача суму 105820,10 євро (зменшивши у вимогах розмір пені до 60359,50 євро), що за курсом 28,35 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.06.2016 р. складає 2999999,84 грн., та судові витрати. Відповідач [PERSON] 23 січня 2017 року звернувся до суду з зустрічним позовом вказавши, що між ним та банком дійсно було укладено кредитний договір KRP0GA0000000094. В забезпечення виконання основного зобов'язання за договором в той же день був укладений іпотечний договір, предметом якого стала квартира [ADDRESS], що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2005 р. Кредит надавався при курсі 6,95 грн. за 1 євро, 18400 євро за курсом 6,95 грн. складає 127880 грн. Однак, зазначивши в позові, що кредит банком йому надано 22658,72 євро не вказано, яким саме чином повинні були бути видані кошти та з чого саме складається ця сума. Тобто позивач не зазначив суті позовних вимог та не описав обставин справи. У позові вказано, що договором передбачено відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у вигляді сплати відсотків за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Конкретний пункт не вказано, числове значення «подвійних відсотків» не вказано. Договором чітко встановлено порядок розрахунків у випадку невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань, а також чітко встановлено поняття суми кредиту та заборгованості за кредитом. При порушенні боргового зобов'язання за кредитним договором банк нараховує пеню в розмірі 0,15% за кожен день прострочення на прострочену суму кредиту (заборгованість по кредиту), тобто на частину щомісячного платежу - заборгованість по кредиту, однак згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Банком в додатках до позовної заяви подано копію заяви на отримання готівки, але фізичним особам таким чином готівка в іноземній валюті видана бути не може, видача готівки іноземної валюти здійснюється для фізичних осіб з їх поточних рахунків. Тому банком не надано належних та допустимих доказів щодо одержання позичальником коштів за кредитним договором саме у валюті євро. З наведених розрахунків неможливо визначити механізм нарахування сум пені та з'ясувати яким чином провадиться розрахунок заборгованості, яка за умовами договору провадиться протягом трьох років з моменту виникнення за кожен випадок порушення зобов'язання. Такі розрахунки не можуть вважатися доказами у розумінні ЦПК України. В категоричній формі банком вказано, що ним не було надано своєчасно грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісії та інших витрат. Протягом трьох місяців після укладення кредитного договору ним сумлінно виконувались грошові зобов'язання, у листопаді 2008 року через фінансові труднощі черговий платіж був прострочений на три дні, оплату було проведено 01.12.2008 р. в повному обсязі. Нажаль надалі виконувати взяті на себе кредитні зобов'язання згідно графіку погашення заборгованості через зменшення розміру заробітної плати, світову фінансову кризу, що призвела до значного підвищення курсу іноземної валюти не мав змоги. Ним було написано банку заяву про відстрочення платежу строком на 4 місяці, однак за таку відстрочку банк просив надати генеральну довіреність на іпотечну квартиру. Загалом ним було сплачено 1493,72 євро. Крім того, банк нарахував пеню не тільки всупереч умов договору, а і у валюті кредиту - євро, хоча законодавством передбачено обчислення та стягнення пені та штрафів лише у гривні. Серед додатків до позову представник банку [PERSON] надає копію банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011 р. на право здійснювати валютні операції. Кредит був наданий 28.07.2008 р., тому не має підтвердження надання банком фізичним особам кредитів в іноземній валюті. В кредитному договорі не зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. 28.07.2008 р. така інформація споживачу не надавалась. Також до первинного позову додано витяг з статуту ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого банк приймає нормативні акти НБУ за основу своєї діяльності. Але при цьому при складанні договору банк навмисно порушив норми передбачені законодавством, зокрема постановами НБУ, щодо правил складання договорів кредитування та обов'язковості певних умов у такому договорі. Банк всупереч законодавству включив до договору наступні умови: п. 8.1. в частині винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів. В договорі немає чіткого пояснення плата за які саме послуги в понятті ЗУ «Про захист прав споживачів» нараховуються дані відсотки. Немає і роз'яснення згідно з якими тарифами у відсотковому вираженні плата має складати саме таку ставку. Не зазначено, що таке резервування ресурсів, на що направлена ця послуга і чому вона є обов'язковою при укладанні даного договору. Також не зазначено, що таке плата за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми кредиту, яка також видається у кредит і на яку протягом всього терміну кредитування провадиться нарахування щомісячних відсотків, що значно збільшує номінальну суму 552 євро, які погашаються в період з 28.08.2008 р. по 28.06.2010 року згідно з графіком погашення заборгованості. Банком в кредитному договорі повинно бути зазначено реальну відсоткову ставку за кредитом, яка завжди суттєво відрізняється від номінальної ставки. В договорі зазначено реальну ставку 19,3%, Однак при розрахунку вияснилось, що отримана ставка складає 22,3% річних, що значно перевищує вказану банком. У споживача немає можливості під час укладання договору перевірити надану банком інформацію,в тому числі і щодо реальної відсоткової ставки, тобто банк в даному випадку навмисно приховав справжні вартісні елементи кредиту, які могли вплинути на рішення при оформлення кредиту в іноземній валюті, адже у національній валюті відсоткова ставка мала приблизно такий самий розмір, як і реальна ставка у валюті євро, але не передбачала валютних ризиків. Пунктом 2.9. кредитного договору зазначено, що позичальник повинен на підставі наданих банком підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв'язку з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, при цьому банк повідомляє його про назву та адресу бюро, до якого передаватиме інформацію. Такого роду повідомлень від банку йому не надходило, в тексті самого договору немає відомостей щодо назви та адреси бюро кредитних історій, до якого передаватимуться або можуть бути передані відомості щодо його боргових зобов'язань. Законодавством передбачено обов'язкове страхування життя та майна при укладенні договору іпотечного кредитування. При цьому страхування, як послуга, споживачу надається оплатно, оплата здійснюється у національній валюті України - гривні. ПАТ КБ «Приватбанк» змушує позичальника проводити страхування як майна, яке надано в іпотеку, так і особисте страхування у спорідненій компанії СК ПАТ «Інгосстрах», при цьому страхування, яке проводиться у національній валюті, перераховується банком у євро та вноситься до суми кредиту, на яку провадиться нарахування відсотків за користування кредитом та винагороди за резервування ресурсів. З 28.09.2009 р. через блокування банком будь-яких платіжних операцій він не мав змоги оплачувати щорічні обов'язкові платежі страхування, адже їх банк також не приймав. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14.05.2012 р., зміненого ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2012 р. звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу в рахунок погашення заборгованості по вказаному кредитному договору. Порушення банком по відношенню до його прав як споживача фінансових послуг носять систематичний характер, є недопустимими та постійно створюють стресові ситуації, адже намагання заволодіти його майном шляхом введення в оману щодо розміру збитків банку спричиняють негативні наслідки як психічного стану його та його сім'ї, так і порушують соціальне благополуччя родини в цілому. Очевидним є прямий зв'язок між поведінкою банку, порушенням його законних прав та інтересів та завданням моральної шкоди. Позов розміром майже в три мільйони гривень, який базується на відвертому обмані та суперечить нормам законодавства та умовам договору, викликає низку негативних наслідків таких як стрес, переживання. Можливість залишення родини без даху, в тому числі і малолітнього внука. Виникає стан постійної напруженості та невідомості перед майбутнім, тому просить стягнути з банку моральну шкоду. Вважає, що жодні умови і правила банку не можуть слугувати підставою для нарахування безпідставних боргів, суперечити нормам законодавства, приниження честі та гідності людини, неврахування складної фінансової ситуації, що склалася не з вини позичальника, а на фоні всесвітньої економічної кризи. Намагання шахрайським способом заволодіти іпотечним майно шляхом обману позичальника, створення штучного боргу як підстави для звернення стягнення на іпотечне майно є недопустимим та суперечить законодавству, основам прийнятого ділового обороту, чесності, добросовісності та справедливості та просить суд відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову про стягнення заборгованості за необґрунтованістю, визнати договір споживчого кредитування № KRP0GA0000000094 від 28.07.2008 р. недійсним, визнати іпотечний договір від 28.07.2008 р. припиненим, виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження квартири [ADDRESS], стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» моральну шкоду в сумі 300 000,00 грн., судові витрати покласти на відповідача (а.с. 86-102). Ухвалою суду від 09 грудня 2016 року цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, прийняти до свого провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 31 березня 2017 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору споживчого кредитування недійсним, іпотечного договору припиненим, виключення запису про обтяження квартири та стягнення моральної шкоди, та об'єднати в одне провадження вимоги за зустрічним позовом з первісним позовом Пат КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором . Ухвалою суду від 19 серпня 2017 року за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] призначено у справі судову економічну експертизу. провадження по справі зупинено для проведення експертизи. Ухвалою суду від 19 грудня 2017 року провадження у справі поновлено, оскільки 18.12.2017 року до суду надійшов лист директора Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] про повернення матеріалів цивільної справи без виконання. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовомБродько А.І. вимогу позову підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях. В обґрунтування зазначено, що до вимог зустрічного позову він просить застосувати строк позовної давності, з врахування рішення суду від 14.05.2012 р., яке набрало законної сили та в якому у відповідача не виникало питань щодо недійсності договорів та правильності нарахування боргу; щодо навмисного блокування рахунків для сплати кредиту, то в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, законодавством передбачена процедура сплати боргу, якщо кредитор відмовляється прийняти виконання зобов'язання, відповідач же не скористався цією процедурою, бо банк не відмовлявся від прийняття виконання зобов'язань по кредитному договору. Відповідно до розрахунку боргу банк не резервував ресурси і не нараховував 4,08% на ресурси. Просив взяти до уваги долучену 05.05.2017 року до матеріалів справи інформацію про загальну вартість кредиту підписану позичальником. Просив взяти до уваги п.п. 2.1.3, 2.2.7, 8.1 кредитного договору, відповідно до яких якщо позичальник своєчасно сплачує страхові платежі за власний рахунок, то банк не застосовує ці пункти договору. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] первісний позов банку не визнала повністю з підстав, викладених у відповіді на відзив, які аналогічні підставам, викладеним у зустрічному позові, зустрічний підтримала з викладених в ньому підстав, наполягала на його задоволенні та на застосуванні до вимог первісного позову строку позовної давності, оскільки банком відповідно до п.п. 8.1.2 кредитного договору змінено строк виконання основного зобов'язання, тому банку мав право з 30.10.2009 року протягом п'яти років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позов подано лише у червні 2016 року. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню, виходячи з таких мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що 28 липня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № KRP0GA0000000094 (а.с. 12-14 - копія договору з додатком). Згідно п. 8.1. договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати [PERSON] як позичальнику кредитні кошти на строк з 28.07.2008 р. по 28.07.2023 р. включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 22658,72 євро на наступні цілі: 19183,67 євро на споживчі цілі, з них 18400,00 євро на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 552,00 євро на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 135,38 євро - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 96,29 євро - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3475,05 євро на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 7.2. даного договору. Період сплати вважати період з «24» по «28» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 327,68 євро згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Однак відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання, допустивши прострочення в погашенні суми кредиту і відсотків, що згідно наданого позивачем розрахунку станом на 07.06.2016 року складає 107331,23 євро (а.с. 4-7 - розрахунок), а саме: 19985,39 євро - заборгованість за кредитом; 20145,37 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5329,84 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 61870,63 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Пунктом 8.1 кредитного договору сторони встановили графік та порядок погашення суми основної заборгованості та п.п. 8.1.1. погодили, що позичальник зобов'язується повернути кредит згідно порядку та в строк, які вказані у п. 8.1 Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1 даного договору. При порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день пор строчки, але не менше 1 гривні (пункт 8.4 кредитного договору). Підпунктом 8.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповіді на відзив представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.2 договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів (пункт 4.4 договору). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Згідно з підпунктом 8.1.2 кредитного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Пунктом 5.5. кредитного договору сторони погодили терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором - тривалістю 5 років. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснив 01.06.2009 року в розмірі 23,39 євро, а тому за визначенням підпункту 8.1.2 кредитного договору останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, тобто 30.06.2009 є строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) і саме з цього дня відраховується 5 років позовної давності. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Таким чином суд вважає, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання (п. п. 8.1.2 договору), та що банк мав право з 30 червня 2009 року й протягом п'яти років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише у липні 2016 року. Після зміни строку виконання зобов'язання (30 червня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою п.п. 8.1.2 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 30 червня 2009 року не підлягали виконанню. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16, та в постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 629/2942/15-ц. Що стосується доводів представника позивача за первісним позовом Бродько А.І. про переривання строку позовної давності шляхом пред'явлення банком позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, то ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки 10 серпня 2010 року, що підтверджується рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2012 року справа № 2-3039/2011, з моменту звернення суду з зазначеною вимогою до моменту звернення з вимогами про стягнення заборгованості минуло 5 років 11 місяців, тобто ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду за межами строку позовної давності, узгодженої сторонами п. 5.5. кредитного договору Стосовно позовних вимог [PERSON], заявлених ним в зустрічному позові, то представником позивача Бродько А.І. теж було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог зустрічного позову. Так, як вбачається з наданих суду письмових доказів, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку 10 серпня 2010 року, рішення судом приймалося 14 травня 2012 року та згідно тексту рішення відповідач [PERSON] був обізнаний з наявністю позову, більш того вказане рішення оскаржувалося ним в апеляційному порядку, що не заперечувалося сторонами. Зустрічний позов пред'явлено [PERSON] 23 січня 2017 року, тобто за межами строку позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови [PERSON] у зустрічному позові. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню позивачу за первісним позовом не підлягають, а оскільки позивач за зустрічним позовом положеннями ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору, судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed