Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 19 800 грн.. Свої вимоги обгрунтовував тим, що 22 березня 2014 року між ним та з відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримала від нього 19 800 грн. грошових коштів . Погашення відповідачем позики за умовами договору повинно бути здійснено в строк до 01.12.2014 року . Усі умови позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, власноручно написаній відповідачем.\~ Посилаючись на те, що відповідач не виконала свої зобовязання за договором позики, просив стягнути з [PERSON] 19 800 грн.- суму позики. В судовому засідання позивач, його представник підтримали позовні вимоги. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, пояснили, що розписку про позику 19 800 грн. відповідач власноручно писала, однак розписка була безгрошова. Між сторонами у 2014 році виникли правовідносини стосовно підприємницької діяльності. Позивач, бучи підприємцем, в магазин, що належав чоловікові відповідача, завіз товарно-матеріальні цінності , які реалізовувала відповідач, і по мірі реалізації товару грошову виручку віддівала позивачу, який в свою чергу вимагав на суму залишку товару писати розписки про позику. Саме така розписка нею була написана 22.03.2014 року, однак грошові кошти - виручка за реалізований товар в сумі 19 800 грн., вона повернула, про що в суд надала оригінал розписки від 22.03.2014 року. Вислухавши сторони, їх представників, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та ткої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі -2- або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Із пояснень відповідача, судом встановлено, що 22 березня 2014 року нею, за наполяганням позивача, в його редагуванні, так як він надав друкований текст розписки, в якій вона власноручно заповнила деякі графи, зі змісту якої вбачається, що відповідач бере в борг у [PERSON] кошти в сумі 19 800 грн., які зобовязується повернути до 1.12.2014 року. Як стверджувала відповідач , між нею та позивачем відсутні були правовідносини за договором позики, оскільки самої передачі грошей не було. Між ними в 2014 році виникли правовідносини стосовно підприємницької діяльності позивача, який орендував магазин "Альбіна", розташований в с. Тридуби Кривоозерського району, належний чоловікові відповідача, а остання на правах продавця, без укладення трудової угоди, здійснювала реалізацію товарно-матеріальних цінностей, належних позивачу. З приводу саме цих відносин, між сторонами виникали сварки, тому позивач припинив завозити товар в магазин, а залишок товару відповідач мала реалізувати і повернути йому грошові кошти, які поверталися частинами, на суму залишку товару відповідач заповняла розписки про взяття в борг грошових коштів. Такі розписки заповнялись нею неодноразово, остання 22 березня 2014 року. В своїх поясненнях під час судового розгляду позивач підтвердив вказані обставини, однак перед судовими дебатами, коли в справу вступив його представник, стверджував, що розписка написана відповідачем саме в зв'язку з позикою грошових коштів. В судовому засіданні відповідач надала суду оригінал розписки від 22 березня 2014 року та пояснила, що виручку за реалізований товар в сумі 19 800 грн. вона передала позивачу , а він їй повернув розписку, що підтверджує наявність у неї на руках оригіналу розписки. Відповідач заперечував ці твердження відповідача, спростовуючи останні тим, що за його пропозицією відповідач переписувала розписку від 22.03.2015 року, так як в останній була допущена помилка у написанні номеру ідентифікаційного коду відповідача. Відповідач також підтвердила, що через певний час, позивач наполіг переписати розписку, так, як в написаній 22.03.2014 року була помилка - одна із букв була наведена декілька раз, вона переписала , позивач забрав обидва екземпляри розписки, а коли вона йому відала виручку за товар в сумі 19 800 грн. , він їй повернув оригінал розписки, яку вона надала в суді. Також вказувала, що повернула гроші за товар після сварок та бійок, які були між ними. Вказане підтвержується заявою відповідача на ім'я начальника міліції, про те, що бажає повернути 19 800 грн. боргу, (а.с.32), та постановою про закриття кримінального провадження від 29.12.2014 року (а.с. 37-38). Ананлізуючи надані сторонами розписки (а.с. 3, 33), суд встановив, що розписок від 22.03.2014 року дві та є ідентичними, однак одна, яку надав позивач (а.с. 3), має виправлення букви, а розписка, яку надала відповідач (а.с. 33) без будь-яких виправлень, в обох розписках номер ідентифікаційного коду відповідача написано розбірливо і чітко. При таких обставинах, суд вважає доведеними пояснення позивача та такими, які відповідають фактичним обставинам справи, та критично відноситься до пояснень позивача, який їх змінював в ході судового розгляду, та чітко не вказав про обстивини наявності у відповідача розписки , а також які саме грошові кошти передавав у позику відповідачу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вмог і заперечень, крім випадків, встановлених стеттею 61 цього кодексу. -3- Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позивач не довів, як це передбачено ч. 1 ст. 60 ЦПК України, факт передачі відповідачу грошових коштів в позику, що вказує на те, що договір позики між сторонами не укладений, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed