Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Орган опіки та піклування Хмільницької районної державної адміністрації в інтересах [PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов мотивований тим, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO] Розпорядженням голови Хмільницької райдержадміністрації Вінницької області № 194 від 21.03.2012 року [PERSON], [INFO], надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, оскільки останній був відібраний у матері [PERSON], без позбавлення батьківських прав, а батько дитини перебував в місцях позбавлення волі. Після повернення з місць позбавлення волі відповідач не звернувся із заявою до органу опіки і піклування про повернення дитини, хоча про можливість отримання права на виховання дитини йому було відомо, на засідання комісії на якому розглядалося питання про доцільність позбавлення його батьківських прав, не з'явився. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про свідоме ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, а тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідача аліменти на його утримання. Ухвалою суду від 10.12.2018 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Костюк О. В. позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити, зазначивши, що дитині важко буде адаптуватись на новому місці, в новій школі, з батьком, якого він більше десяти років не бачив та не пам'ятає. Крім того зазначила, що під час розгляду справи відповідач звернувся до Органу опіки і піклування з заявою про повернення дитини, вони обстежили місце проживання відповідача, де проживає також його мати, бабуся [PERSON], та встановили, що будинок придатний та добре облаштований дл проживання дитини, відповідач працює та здатен утримувати сина. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що він бажає сам виховувати сина та має для цього умови - місце проживання, стабільний заробіток. Він подав відповідну заяву до органу опіки, з часу повернення на проживання до Хмільницького району - літа 2018 року, він забирав сина на канікули до себе в гості, показав йому школу в с. Березна,. Третя особа [PERSON], просила відмовити в задоволенні позову, оскільки відповідач бажає забрати сина та виховувати його самостійно та має для цього всі можливості, [PERSON] із задоволенням їхав в гості до батька і бабусі влітку, провів там тиждень шкільного карантину напередодні судового засідання. Неповнолітній [PERSON] просив не позбавляти його батька батьківських прав, так як він хоче проживати з ним. Заслухавши пояснення учасників справи, а також думку дитини, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (копія на а.с. 3) підтверджено, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] матір'ю [PERSON], [INFO] Рішенням Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області № 194 від 21.03.2012 року (копія на а.с. 7) [PERSON], [INFO], надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням Хмільницької міської ради Вінницької області № 421 від 19.10.2012 року (копія на а.с. 8-9) [PERSON], [INFO], з 23.10.2012 року передано на виховання та проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] З відповідної характеристики (копія на а.с. 10) встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає в сім'ї [PERSON]. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15.02.2016 року, що 23.02.2016 року набрала законної сили (копія на а.с. 6) підтверджено, що відповідач умовно-достроково звільнений від відбування покарання. З відповідної заяви від 29.01.2018 року (копія на а.с. 11) вбачається, що дитина не пам'ятає свого тата. З відповідної заяви від 29.01.2018 року (копія на а.с. 12) вбачається, що [PERSON] у вересні 2016 року зустрічалася з батьком дитини з метою налагодження контакту з дитиною. Розпорядженням Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області № 434 від 18.07.2018 року (копія на а.с. 13) вирішено надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO]., стосовно [PERSON], [INFO] Згідно доданого до розпорядження висновку Органу опіки і піклування Хмільницької РДА (копія на а.с. 14) позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], стосовно [PERSON], [INFO], є доцільним і буде в інтересах дитини. Вирішуючи даний спір суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересів дитини. Таке визначення може бути необхідними у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ) дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В абзаці 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд критично оцінює висновок Органу опіки і піклування Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області (копія на а.с. 14) про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], стосовно [PERSON], [INFO], оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим, а тому не може бути беззаперечним доказом для підтвердженням факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, а також застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому, суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України). Враховуючи викладене, та приймаючи до уваги те, що відповідач, з часу повернення з місць позбавлення волі цікавиться життям та вихованням сина, бажає самостійно його виховувати, має матеріальну можливість це робити, оскільки працює та має належні умови для проживання дитини, що було визнано представником позивача в судовому засіданні, наявність контакту відповідача і його сина, що підтверджується поясненнями дитини в судовому засіданні, відповідач свої наміри підтвердив поданням заяви до органу опіки і піклування, що відомо суду зі слів представника позивача, що свідчить про виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, відтак позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу, який не буде відповідати інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed