Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, [INFO] померла його мати [PERSON]. Псля її смерті відкрилася спадщина, яка складається в тому числі, з житлового будинку з господарськими будівлями, що розміщений по [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,60 га в с. Плоска Рівненського району Рівненської області, виділена Мапошпаківською сільською радою Рівненського району Рівненської області на підставі рішення № 33 про передачу у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства. Згідно заповіту від 16 серпня 1991 року спадкоємцем даного майна є позивач, син спадкодавиці, як спадкоємець за заповітом відповідно до ст.1233 Цивільного кодексу України. Інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. Позивач прийняв спадщину після смерті матері, подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за останнім місцем проживання спадкодавця. Однак одержати свідоцтво про право на спадщину позивач не може, оскільки відсутній документ, що підтверджує право власності на зазначене будинковолодіння та земельну ділянку. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом, та просить суд його задовольнити, визнавши за ним право власності на будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS], та на земельну ділянку площею 0,60 га в с. Плоска Рівненського району Рівненської області. Позивач не з'явився в судове засідання. Представник позивача не з'явився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без її участі. В разі неявки відповідача не заперечує щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача не з'явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04 серпня 2007 року. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається в тому числі і з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS]; та земельної ділянки площею 0,60 га, що в с. Плоска Рівненського району Рівненської області, і була виділена Мапошпаківською сільською радою Рівненського району Рівненської області на підставі рішення № 33 про передачу у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства. Згідно заповіту від 16 серпня 1991 року спадкоємцем даного майна є позивач, син спадкодавиці, як спадкоємець за заповітом відповідно до ст.1233 Цивільного кодексу України. Статті 1216, 1217, 1261, 1268 ЦК України 2003 р. визначають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Аналогічні положення викладені в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування". Крім того, в зазначеному п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК України, передбачає, що крім інших загальних вимог до правочину, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до матеріалів спадкової справи, наявний ще один спадкоємець за заповітом, що був посвідчений 22.05.2000 року: [PERSON]. Але цей заповіт складений, в тому числі й на користь позивача, і стосується спадкування земельної частки (паю) розміром 3,43 умовних кадастрових гектари. Щодо даного майна нотаріус видав свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивач прийняв спадщину після смерті матері, подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за останнім місцем проживання спадкодавця, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 45576959 від 27 жовтня 2007 року, з якого вбачається, що у спадковому реєстрі за № 43694653 зареєстрована спадкова справа Рівненською районною державною нотаріальною конторою. Державним нотаріусом перевірено права позивача, як спадкоємця за заповітом після смерті спадкодавиця, однак одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі позивач не може, оскільки відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавиці на вказане будинковолодіння та земельну ділянку. Дане будинковолодіння було побудоване матір'ю позивача, про що свідчить: виписка з погосподарської книги Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Також Рівненською районною радою народних депутатів 11.01.1989 року приймалося рішення про оформлення документів та реєстрацію житлових будинків, які належать громадянам та колгоспним дворам на правах особистої власності. Згідно до додатку № 14 до зазначеного рішення, міститься запис № 1 щодо оформлення права власності на будинковолодіння на ім'я [PERSON]. Отже, за життя спадкодавець набула права власності на зазначене майно. Стаття 1299 проголошує, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Єдиним способом оформити власність на успадковане майно є звернення за захистом свого права до суду. Зважаючи на наведене суд вважає, що заявлений позов про визнання права власності на будинковолодіння є обґрунтованим та доведеним, а тому підлягає до задоволення. Щодо решти заявлених позовних вимог. Також спадкодвцю, як вже зазначалося вище, виділялась земельна ділянка площею 0,60 га в с. Плоска Рівненського району Рівненської області на підставі рішення № 33 Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області про передачу у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Таким чином, до спадкоємців переходять усі майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, в тому числі право на завершення процедури приватизації земельної ділянки. Зазначене підтверджено листом Вищого спеціалізованого суду України від 16.05.2013 року №24-753/01-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Враховуючи те, що спадкодавець набула майнове право на земельну ділянку, оскільки за її життя було прийнято рішення компетентним органом про передачу земельної ділянки у власність, однак не набула права власності, оскільки не отримала Державний акт на право власності на земельну ділянки чи не провела державну реєстрацію нерухомого майна, то, відповідно, позивач набув майнові права в порядку спадкування щодо цієї земельної ділянки. Згідно з п. 3.5. листа Вищого спеціалізованого суду України від 16.05.2013 року № 24-753/01-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Положеннями ст.ст. 6, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять державні реєстратори на нерухоме майно (в тому числі нотаріусів). Таким чином, нотаріус за умови надання дозволу на продовження процедури приватизації вчиняє останню реєстраційну дії для набуття права власності на земельну ділянку - реєструє право власності та видає свідоцтво про право власності. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання Державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця (на час виникнення відповідниї правовідносин), або проведення державної реєстрації, одержання свідоцтва (витягу з реєстру, чи у інший визначений законодавством спосіб) про право власності, а не права власності на земельну ділянку. Тому позовні вимоги в цій частині - про визнання права власності на земельну ділянку - не підлягають до задоволення. За наведеного позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: dismissed