Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання пункту кредитного договору недійсним, зобов»язання вчинити певні дії. Позовні вимоги мотивує тим, що між ним та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11021739000 від 25.07.2006 року. Відповідно до вказаного договору банк мав надати йому як позичальнику іноземну валюту в сумі 39050,00 швейцарських франків, що дорівнювало на момент укладення договору 159188,18 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Зобов»язання банку надати йому суму в іноземній валюті закріплено в п. 1.1 вказаного договору. Вважає, що працівниками банку були порушені вимоги чинного законодавства України щодо валюти кредитування, оскільки, відповідно до Декрету КМ країни «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», використання іноземної валюти на території України як засобу платежу проводиться при наявності індивідуальної банківської ліцензії Нацбанку України. Як наслідок незаконного зазначення ціни кредитного договору, сума договору збільшилася майже в п»ять раз і складає на день подачі позову - 05.11.2015 року - 23,34 грн. за один швейцарський франк проти 4,08 грн. за швейцарський франк в момент укладення договору. В даному випадку істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір носить дискримінаційні по відношенню до нього, як позичальника, умови, що виключає законність пункту кредитного договору про проведення розрахунків в іноземній валюті та є підставою для їх зміни, а оскільки не можливо з банком дійти згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, договір може бути змінений за рішенням суду. Також позивач зазначає, що при підписанні кредитного договору банком були порушені його права, як споживача банківських послуг, на отримання повної та достовірної інформації щодо кредиту, зокрема на отримання інформації у письмовому вигляді відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про інформацію», оскільки перед укладенням кредитного договору йому не надано, як споживачу, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, зокрема його цільове використання, форми його забезпечення, наявні форми та валюту кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, суми та періоди повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, у т.ч із боку банку. Також його не попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе споживач, не надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов»язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов»язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Крім того, банком не отримано письмового підтвердження позичальника, тобто його - [PERSON], про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком надано споживчий кредит в іноземній валюті, що на території України забороняється. Крім того, банк безпідставно змінив валюту при видачі кредиту і надав йому в касі не швейцарські франки, а національну валюту - гривню, хоча він не надавав банку розпорядження про обмін валюти що підтверджується заявою на видачу готівки № 32 від 26.07.2006 р. Також йому є незрозумілим чому саме банк у відповідності до вказаного документа видав йому тільки 148539,20 грн. замість 159188,18 грн., що було встановлено умовами договору по курсу НБУ. Також звертає увагу на те, що в Закарпатській регіональній дирекції на рахунках відділень АКІБ «УкрСиббанк» на момент видачі кредиту, тобто 25.07.2006 р., взагалі не існували швейцарські франки в сумі 39050.00, їх не було на рахунках установи, що мала видати йому кредит. Тобто банківська установа ввела його в оману тим, що взагалі може видати йому кредит в даній валюті. Крім того, він має сумнів щодо того, що банк мав ліцензію на здійснення валютних операцій саме із швейцарським франком. А тому на підставі вищевикладеного просить суд визнати пункт 1.1 договору про надання споживчого кредиту № 11021739000 від 25.07.2006р. недійсним, зобов»язати ПАТ «УкрСиббанк» перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ на час підписання договору, а саме на 25.07.2006р. У судовому засіданні представник позивача Свида О.Г. позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні наведеним вище, просив позов задовольнити, визнати правочин, укладений 30 листопада 2007 року між ним та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 5225, про відшкодування заподіяної шкоди [PERSON] - недійсним. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства та умовах договору, укладеного між сторонами. Просив суд застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2006р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11021739000. Згідно п. 11. вказаного договору банк зобов»язується надати позичальнику, а позичальник зобов»язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 39050 та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Також даним пунктом договору визначено еквівалент суми кредиту в гривнях, який на день укладання договору становить 159188,18 грн. Позивач отримав, визначені у кредитному договорі грошові кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки № 32 від 26.07.2006р., а також не заперечується останнім. Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту № 11021739000, на момент укладення такого, позичальником не наводилось жодних зауважень щодо місту договору чи порушення його прав. Як вбачається із заявки № 171а від 18.07.2006 р. про надання іпотечного кредиту, позичальник [PERSON] заздалегідь обрав суму та валюту кредиту - 39050, 00 швейцарських франків, а також програму кредитування. Розділ 9 кредитного договору «Особливі умови договору» містить відомості про умови та особливості кредитування, про можливі валютні ризики під час виконання зобов»язання. Позивач з цими умовами та особливостями кредитування був ознайомлений, про можливі валютні ризики під час виконання зобов»язання повідомлений, про що свідчить підписання ним договору. Відповідно до п. 8.2 кредитного договору, укладеного між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк» підписанням цього договору позичальник підтверджує: свою здатність виконувати умови даного Договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов»язковими для позичальника; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що позичальник повністю розуміє всі умови даного договору, свої права та обов»язки за цим договором і погоджується з ними. Відповідно до п. 9.13 кредитного договору підписанням даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 9.17 кредитного договору передбачено, що позичальник укладаючи цей договір визнає можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту: при отриманні кредитних коштів та/або їх використанні за цільовим призначенням, внаслідок чого може виникнути необхідність у здійсненні позичальником за власний рахунок доплати за товари, послуги після проведення операції обміну/конвертації валюти, в якій видана сума кредиту, та/або при поверненні кредитних коштів згідно умов даного Договору. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно п. п. 15, 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При цьому, як встановлено в ході судового розгляду оскаржуваний кредитний договір між банком та [PERSON] укладено 25.07.2006 року. В той час як Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. за № 541/13808. А тому посилання позивача на порушення його прав як споживача при укладенні договору є безпідставними. Щодо посилання позивача на порушення при укладенні та виконанні договору вимог чинного законодавства України щодо валюти кредитування, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно умов кредитного договору, а саме п. 8.1 договору, підписанням даного договору банк підтверджує: що у нього є всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором; що даний договір підписаний з боку банку уповноваженою на те особою і підписання даного договору не є перевищенням її повноважень. Як встановлено в ході розгляду справи 28.10.1991 року Національним банком України видано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 75-2 від 24.12.2001 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, станом на дату укладення договору позивач мав у встановленому порядку банківську ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов»язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства Як встановлено в ході розгляду справи, кредитний договір, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» містить зобов'язання банку надати кредит, визначено розмір кредиту та умови його надання, визначено строки повернення кредиту та сплати процентів. При його укладенні дотримано усіх вимог закону, усіх істотних умов що ставляться до кредитних договорів та додержані вимоги статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів в редакції, яка діяла на час укладення договору. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, повязані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання позивача в обґрунтування недійсності кредитного договору на обставини, які стосуються виконання умов кредитного Договору, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині недійсності п. 1.1. кредитногодоговору є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а відповідно і вимоги про зобов»язання перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ на час підписання договору. Крім того, представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, яке мотивоване тим, що договір про надання споживчого кредиту № 11021739000 укладений між АТ «УкрСиббанк», як кредитором, та [PERSON] - 25.07.2006 року, а отже строк позовної давності сплив ще 26.07.2009 року. При цьому відповідач зазначає, що враховуючи строковість укладення кредитного договору, а саме термін дії до 25.07.2016 року, позивачем здійснено останній платіж по тілу кредиту - 30.05.2012 року, а по відсоткам - 31.10.2015 року. Згідно ст.257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 253 ЦПК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. Позовні вимоги позивача стосуються визнання недійсним пункту кредитного договору, який укладений 25.07.2006 року. Позивач та його представник ні в позовній заяві, ні в судових засіданнях не просили поновити пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, жодного належного доказу, який би підтверджував факт поважності пропуску строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права позивачем та його представником не надано. Наведене дає підстави вважати, що в даному випадку сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed