Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до наказу Головного управління праці та соціального захисту населення Івано-Франківської облдержадміністрації від 04.01.2005 року № 1 інваліда війни І групи [PERSON], жителя [INFO], було забезпечено автомобілем марки «ЗАЗ-11020632» за 7 відсотків від вартості автомобіля. 28 серпня 2006 року [PERSON] помер. Відповідно до п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда. В іншому разі автомобіль повертається (вилучається) головному управлінню праці та соціального захисту у повному комплекті для реалізації в установленому порядку. Автомобіль, отриманий інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда, вилучається відповідними підрозділами державної виконавчої служби за рішенням суду за поданням департаменту. Позивач вказує, що встановлений чинним законодавством термін на переоформлення автомобіля вийшов, а відповідач не переоформила і не повернула вказаний автомобіль позивачу. Позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України та інші норми законодавства, просить суд зобов'язати відповідача, як члена сім'ї померлого інваліда повернути позивачу вказаний автомобіль. Представник позивача в судове засідання не зявився. 09.03.2016 року представник позивача [PERSON] факсом надіслав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без участі представника позивача на підставі наявних матеріалів справи. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. 22.03.2016 року представник відповідача подав до суду\~письмову заяву, в якій просить суд застосувати строк позовної давності, та у звязку з цим відмовити в задоволенні позову (а.с.27). Суд, заслухавши пояснення відповідача, її представника, зясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом № 1 від 04.01.2005 року Головного управління праці та соціального захисту населення Івано-Франківської ОДА про умови видачі інвалідам спецавтотранспорту згідно медичних показань, визначених від 06.02.1995 року № 76, [PERSON], жителя [INFO], як інваліда війни І-ї групи відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999, забезпечено автомобілем марки "ЗАЗ-11020632" за 7 відсотків вартості останнього (а.с.4). Позивачу начальником Управління праці та соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації було повідомлено 22.09.2006 року про те, що 28.08.2006 року [PERSON] помер (а.с. 7). Судом також встановлено, що листом № 1548/0-07/14 від 26.07.2010 року Головне управління повідомляло [PERSON] (сина померлого [PERSON]І.) про положення п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 та пропонувало здійснити перереєстрацію зазначеного автомобіля (а.с.8). Згідно з актом повернення автомобіля, яким було забезпечено інваліда безоплатно ( на пільгових умовах) від 23.03.2012 року передати органам соціального захисту спірний автомобіль [PERSON] (представник відповідача), як член сім'ї померлого інваліда відмовився, просив автомобіль залишити в користуванні сім'ї так як має дружину інваліда 1 групи (а.с.4). На підставі вище викладеного, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до правил, передбачених частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проаналізувавши суть спору, суд приходить до висновку, що в даному випадку до вимог позивача має застосовуватись саме загальна позовна давність тривалістю три роки. Відповідно до ст. ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивач звернувся з даним позовом 04.01.2016 року, що стверджується штампом суду (а.с. 2), тобто після спливу встановленого загального строку позовної давності, у три роки, що вбачається з матеріалів справи, і в позовній заяві не ставить питання про поновлення цього строку та будь-яких доказів щодо поважності причин пропуску останнього позивачем суду не надано. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тому, суд вважає, що слід застосувати за заявою представника відповідача наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки це відповідає положенням ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України, та в звязку з цим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 256, 257, 260, 261, 266, 267 ЦК України, та,

Outcome: dismissed