Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

05 березня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особою, яка втратила право користуватися житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що він на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2008 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. 10.10.2009 року був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем. Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 04.02.2014 року шлюб був розірваний. Відповідач зареєстрована у даному будинку, проте з 03 серпня 2013 року не мешкає у будинку без поважних причин. З моменту виїзду з будинку відповідач даним житлом не цікавиться, житлово-комунальні послуги не сплачує, тому позивач вимушений сплачувати додаткові витрати на сплату комунальних послуг. За таких обставин позивач просить визнати відповідача особою, яка втратила право користуватися житловим приміщенням, та зобов’язати Єнакіївський відділ Державної міграційної служби України в Донецькій області зняти з реєстрації відповідача. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі на підставах, викладених у позові, та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання з'явилася, пояснила, що вона не проживає у будинку з серпня 2013 року з поважних причин, іншого житла вона не має, за таких обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з червня 2013 року він почав спілкуватися з позивачем [PERSON], з цього часу він ніколи не бачив його дружину, її особисті речі у квартирі також відсутні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом позивача, йому відомо, що дружина позивача у серпні 2013 року виїхала з квартири [ADDRESS], причини виїзду йому невідомі. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частини будинку № 69 по вулиці Свердлова в місті Єнакієве на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку від 25.09.2008 року (а.с. 7-11). Відповідач зареєстрована у [INFO] (а.с. 3-5). Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 04 лютого 2014 року, що набрало чинності 14 лютого 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 6) Згідно акту, складеного 01.03.2014 року депутатом Єнакієвської міської ради у присутності свідків, відповідач не проживає у [INFO] з 03.08.2013 року за власним бажанням, особисті речі у квартирі відсутні (а.с. 15). Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Стаття 72 Житлового кодексу України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 167 Житлового кодексу України встановлює, що наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз’яснень, що містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. П. 11 вказаної постанови зазначає, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд вважає, що акт депутату Єнакієвської міської ради від 01.03.2014 року з точки зору належності та допустимості не може вважатися доказом, оскільки з даного акту не вбачається те, що він був складений безпосередньо під час огляду квартири [ADDRESS], не встановлюються причини відсутності відповідача [PERSON] на час складання акту, а також дійсне місцеперебування відповідача не перевірялося. Лише з одного акту неможливо встановити, що відповідач був відсутній протягом визначеного законом строку. Також при зверненні 05.03.2014 року до суду позивач не мав належних та допустимих достовірних доказів, які б підтверджували вибуття відповідача зі спірного будинку на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, оскільки до позову був доданий лише один єдиний акт, складений 01.03.2014 року. Суд критично ставиться до пояснень свідків, допитаних у судовому засіданні, оскільки свідкам невідомі причини вибуття відповідача зі спірної квартири, їх показання достовірно не підтверджують безспірної відсутності відповідача в зазначеній квартирі. У зв’язку з розірванням шлюбу між позивачем та відповідачем відповідач не є членом сім`ї позивача, крім того, позивач та відповідач заперечили наявність іншої домовленості між ними стосовно обставин права користування спірним житлом. Посилання позивача на те, що він є власником спірного будинку, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, саме по собі не може бути підставою для визнання особи такою, яка втратила право користуватися житловим приміщенням. Таким чином, позивачем не додержано обов’язкових, встановлених чинним законодавством України вимог та умов, які могли бути підставою для визнання особи такою, яка втратила право користуватися житловим приміщенням. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позивач не навів переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для визнання відповідача особою, яка втратила право користуватися житловим приміщенням, оскільки у судовому засіданні не встановлено, що відповідач вибула з квартири [ADDRESS] на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, що відсутність відповідача має постійний характер, що причини відсутності відповідача не можна визнати поважними, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для визнання відповідача особою, яка втратила право користуватися житловим приміщенням. Крім того слід зазначити, що порядок реєстрації, зняття з реєстрації громадян, а також іноземців чи осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають в України, визначено Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Відповідно до ст. 7 даного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. З огляду на зазначене, обов'язковою умовою для зняття з реєстрації відповідача з місця реєстрації є визнання її такою, що втратила права користування житловим приміщенням у будинку позивача. До того ж зі змісту Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України", таке питання як зняття з реєстрації здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації (ст.ст. 7, 11 вказаного Закону) на підставі відповідних документів. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині зобов’язання Єнакіївський відділ Державної міграційної служби України в Донецькій області зняти з реєстрації відповідача. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання особою, яка втратила право користуватися житловим приміщенням, слід відмовити у повному обсязі. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові у повному обсязі судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed