Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому зазначав, що 11 листопада 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір № 01/14-00069 фінансового лізингу. Предметом лізингу по даному договору є автомобіль «Джилли Емгранд ЕС-7». Даний договір суперечить вимогам ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він був укладений шляхом здійснення діяльності, яка була вчинена представником зазначеного підприємства у м. Львів за довіреністю Мазепа О.С, яка ввела його, як споживача в оману, спонукала як споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку б не погодився. Так, попередньо зателефонувавши представнику у офіс ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у м. Львів, остання по телефону пояснила позивачеві, що для придбання автомобіля йому необхідно буде внести плату у розмірі 20% від вартості автомобіля, зазначеної на сайті підприємства. У даному випадку загальна вартість автомобіля «Джилли Емгранд ЕС-7» на сайті підприємства складала 99900 грн. (дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот) гривень, тому менеджер пояснила, що для отримання автомобіля позивачеві необхідно буде сплатити гроші в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень, що буде і першим внеском і одночасно гарантією того, що той в подальшому не відмовиться від купівлі автомобіля і сплатить його повну вартість. При цьому середня ринкова вартість такого автомобіля в Україні на момент підписання договору фінансового лізингу складала приблизно 150-170 тисяч гривень, але, як було зазначено на сайті підприємства, на підприємстві діє акційна ціна, яка складає 99900 грн. На запитання позивача про необхідність внесення яких-небудь додаткових платежів, менеджер пояснила, що достатньою для поставки товару (автомобіля) буде сума в розмірі 20% відсотків вартості автомобіля, тобто 20000 (двадцять тисяч) гривень. Також додатково вона пояснила, що при приїзді позивача у м. Львів, він також зможе оглянути автомобіль, який буде предметом купівлі. При цьому жодним чином мова про укладення договору фінансового лізингу під час телефонної розмови не йшла. Після цього, коли 11.11.2014 року позивач [PERSON] прибув у м. Львів за адресою вул. Коцюбинського, 1, представник підприємства, з якою він розмовляв по телефону, як тепер відомо на прізвище Мазепа О.С. черговий раз пояснила акційні умови, відповідно до яких він зможе придбати автомобіль за 99900 грн. Основною умовою придбання автомобіля за акційною ціною 99900 грн., як пояснила представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», буде укладення між позивачем та відповідачем договору фінансового лізингу та сплата першого авансового платежу у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень, що складає 20 відсотків від вартості зазначеного автомобіля. Як пояснила позивачеві представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» підписання даного договору фінансового лізингу є лише формальністю, але без підписання цього договору, він не зможе купити автомобіль по акційній ціні 99900 грн. Також представник зазначеного підприємства запевнила позивача, що після внесення платежу у розмірі 20000 грн., на протязі 3-х діб за адресою його проживання буде доставлено товар, та після доставки автомобіля та його огляду, позивач буде змушений сплатити залишок суми, тобто 79900 грн., а також витрати на доставку автомобіля до місця проживання. Відповідно до запевнень представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» після доставки автомобіля та сплати ним решти вартості автомобіля (79900 грн.) та витрат на доставку, представником їхнього підприємства буде видано акт приймання-передачі товару та довідка - рахунок про купівлю автомобіля, після чого позивач стане повноправним його власником та ніякі додаткові платежі вносити не буде потрібно. Підписавши договір та отримавши один його екземпляр, позивач повернувся додому. Але через три дні йому так ніхто не зателефонував, та, відповідно, автомобіль не доставив. Зателефонувавши в офіс, де він підписував договір, позивачеві пояснили, що умовою отримання автомобіля буде внесення додаткового платежу у розмірі 106000 (сто шість тисяч) грн.., із яких - 100000 грн. - це вартість 50% автомобіля, вказаної у договорі та ще 6000 грн. - оплата послуг із передачі автомобіля. Тоді ж позивач і вияснив, що 20000 (двадцять тисяч) гривень, які було ним сплачені перед підписанням договору, це не є ніяким першим внеском, а є оплатою незрозумілої організації виконання договору. Позивач вважає, що представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» його було введено в оману щодо способу розрахунку кінцевої ціни та ціни за оплату так званої «організації договору фінансового лізингу». Крім того, як пояснила йому представник підприємства, без підписання цього договору, він взагалі не зможе отримати цей автомобіль по акційній ціні. Такий спосіб ведення підприємницької діяльності грубо порушує права позивача, а також прямо суперечить вимогам п. 3 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору. Так, у даному випадку предметом оскаржуваного договору фінансового лізингу є автомобіль «Джилли Емгранд ЕС-7» і досягнення домовленості саме щодо предмету даного договору є істотними умовами, дотримання яких є обов'язковим. Проте, у п. 1.1 оскаржуваного договору фінансового лізингу зазначено, що предметом Лізингу по даному договору є автомобіль «Джилли Емгранд ЕС-7»., у додатку № 3 до даного договору, який іменується «Специфікація» зазначено автомобіль автомобіль «Джилли Емгранд ЕС-7» вартістю 200000 грн. Як видно із договору фінансового лізингу № 01/14-00069 від 11.11.2014 року, лізингоодержувачем не було зазначено ані точної специфікації речі, яку необхідно придбати ані, тим більше, умов, на яких лізингодавець повинен придбати таку річ, тобто автомобіль. Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень ч. 1ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В даному випадку мається істотний дисбаланс прав та обов'язків лізингодавця та лізингодержувача. Вважає умови даного договору фінансового лізингу № 01/14-00069 від 11.11.2014 року та дії товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема положенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», укладений він був за умов здійснення ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» нечесної підприємницької діяльності. Просив визнати недійсним укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] договір фінансового лізингу № 01/14-00069 від 11 листопада 2014 року. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача грошові кошти в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень, отриманих відповідачем за недійсним правочином. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача просив справу розглянути без його участі, надав письмові заперечення в яких зазначав, що дійсно, між сторонами було укладено договір з відповідними додатками до нього, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до положень ЦК України (а саме п.1 ст. 202) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину даного виду. Звертаючи також увагу на те, що в п.14.6. договору йдеться про те, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність та на те, що послуга, яка надається за договором та обрана лізінгоодержувачем самостійно і свідомо, і він ознайомившись із всіма істотними та іншими умовами договору, усвідомлюючи всі ризики та особливості, що є притаманні договорам лізингу як змішаним договорам в розумінні п.2 ст.628 ЦК України, та підписавши цей договір позивач все ж таки звинувачує в невиконанні відповідачем якихось усних обіцянок та запевнень, та в зв'язку цим вважає себе «введеним в оману». Позивач також обвинувачує відповідача у введенні його в оману стосовно вартості предмету договору (автомобіля) шляхом збільшення його ціни, котра на момент укладання договору становила 200 000 грн., а не 99 900 грн. Але таке обвинувачення не відповідає дійсності, оскільки в додатках №1-3, з якими позивач був ознайомлений та власноруч підписав, значиться узгоджена сторонами ціна автомобіля в 200 000 грн. Пунктом 14.1. договору передбачено, що будь-які спори або розбіжності, що виникають у процесі виконання умов даного договору, які сторони не можуть розв'язати шляхом переговорів, будуть вирішуватися в судовому порядку відповідно до діючого законодавства України. В даному випадку сторони зіткнулись з тим, що позивач підписавши договір, визнавши всі його умови, вимоги та заплативши вищезгадану комісію - намагається визнати договір недійсним в цілому та робить спробу звинувачення відповідача у тих порушеннях договірних зобов'язань, котрих він ще не здійснював. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, встановив наступне. Між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір № 01/14-00069 фінансового лізингу. Предметом лізингу по даному договору є автомобіль «Джилли Емгранд ЕС-7». Згідно з ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Позивачем та його представник не довели належними і допустимим доказами обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed