Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

У липні 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], де третя особа Головне управління Міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю, виселенні та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 04.06.1990 виданого Виконкомом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська 35/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.05.1998 65/100 частин домоволодіння [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] В даному домоволодінні з її згоди були зареєстровані її племінниці [PERSON] та [PERSON] Після того, як [PERSON] вийшла заміж вона переїхала проживати в належну їй квартиру [ADDRESS]. Племінниця позивача [PERSON], її чоловік [PERSON] та їх донька [PERSON] продовжують проживати в домоволодінні без дозволу позивача та без її згоди. Відповідачі стали створювати неможливі умови для спільного проживання. Створюють таку обстановку, що позивач постійно знаходиться в стресовій ситуації, не має можливості спокійно проживати в своєму домоволодінні, користуватися ним на власний розсуд. Останнім часом позивачка боїться не лише за стан свого здоров'я і самопочуття, а також за власне життя. Також відповідачі обмежують позивача в здійсненні її права власності, натомість самі користуються домоволодінням та надвірними приміщеннями. Оскільки реєстрація та проживання відповідачів перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні своєю власністю, вона вимушена нести додаткові витрати, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд виселити з будинку [ADDRESS] без надання житлового приміщення [PERSON], [PERSON], [PERSON]; зняти з реєстрації [PERSON], зобов'язати відповідача [PERSON] сплатити завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; зобов'язати відповідачів усунути позивачу перешкоди у володінні та користуванні особистим майном, всіма прибудовами та територією в повному обсязі шляхом вивільнення приміщень негайно; усунути перешкоди в користуванні належним позивачу майном, що розташоване за адресою - [ADDRESS] шляхом виселення без надання житлового приміщення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та шляхом зняття з реєстрації [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], представники відповідачів - адвокати [PERSON], [PERSON], у судовому засіданні проти позову заперечували у повному обсязі та просили суд відмовити позивачу у його задоволенні, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог. Третя особа Головне управління Міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду свого представника не направила, надавши заяву щодо розгляду справи у відсутності їх представника, просили винести рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується на свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 04 червня 1990 року виданого Виконкомом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська - 35/100 частин домоволодіння, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 травня 1998 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори - 65/100 частин домоволодіння. В спірному домоволодінні зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується домовою книгою, копія якої наявна в матеріалах справи. Крім того в домоволодінні [ADDRESS] проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідач [PERSON] проживає окремо. Дані обставини встановлено у судовому засіданні та визнаються сторонами по справі, а отже в силу вимог ст.61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Реєстрація відповідачів в спірному домоволодінні перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим вона звернулася до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли неприязненні стосунки з приводу спільного проживання та утримання спірного домоволодіння, що не заперечували самі сторони по справі. Із роз'яснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України" відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В матеріали справи не надано жодного доказу щодо звернення позивача [PERSON] до органів внутрішніх справ з приводу антисуспільної поведінки відповідачів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, показали, що спірне домоволодіння належало батькам [PERSON] В великому будинку проживає [PERSON], а у флігелі, яким раніше користувалися батьки [PERSON] та [PERSON], проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Кожна із сімей користується своїм приміщенням, несе на його утримання трати. [PERSON] не проживає в будинку у зв'язку з відсутністю умов для проживання в ньому. Жодний із свідків нічого не може пояснити з приводу перешкод [PERSON] у користуванні власністю з боку відповідачів, навпаки саме [PERSON], яка є рідною тіткою, виховувала [PERSON] та [PERSON] і відносини до останнього були як у матері з доньками. Розглядаючи справу, суд зважує на те, що [PERSON] та [PERSON] вселилися в домоволодіння та були в ньому зареєстровані зі згоди попередніх власників, а в подальшому і позивача. [PERSON] також вселився, зареєструвався та став проживати зі згоди власника - [PERSON], що визнала і позивач по справі. [PERSON], яка є донькою [PERSON] та [PERSON], зареєстрована за місцем проживання своїх батьків. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідачі порушують правила статті 116 ЖК УРСР, суду не надано. Крім того, позивач [PERSON] визнала в судовому засіданні, що саме [PERSON] перешкоджає їй користуватися своєю власністю шляхом того, що оскорбляє її, а тому вона подала позов про стягнення моральної шкоди лише до нього. Відповідно до наданих доказів відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] постійно проживають у домоволодінні [ADDRESS], вселилася туди як члени сім'ї, набули права користування житловим приміщенням та зареєстрували своє місце проживання в установленому законом порядку. Розглядаючи позовні вимоги щодо зняття з реєстрації [PERSON], суд зважує на те, що дані правовідносини регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зі статті 7 якого вбачається, що питання про зняття з реєстрації залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ЖК УРСР та ЦК (статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК). Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідачку [PERSON] з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Оскільки позивачем не ставиться питання щодо права користування домоволодінням [ADDRESS] [PERSON], тому питання зняття з реєстрації є передчасним. Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження своїх вимог щодо виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з підстав передбачених ст.116 ЖК України, та зняття з реєстрації [PERSON], ці вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог позивача з приводу стягнення з [PERSON] моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки позивач не навів мотивів спричинення шкоди, якими винними діями відповідача [PERSON] це підтверджується, причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням відповідача, а зазначила лише загальні вимоги закону. Також позивачем не доведено та необґрунтовано з чого вона виходить оцінюючи заподіяну моральну шкоду в розмірі саме 5000 грн. Таким чином, на підставі вищевикладеного, вимоги позивача є недоведеними і задоволенню не підлягають в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають і відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed