Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У вересні 2015 року позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, що укладений між сторонами 29 грудня 2006 року, у зв'язку з чим у відповідача станом на 26 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 19822.62 грн., яку позивач просив стягнути із відповідача, а також 1218 грн. судового збору. У дане судове засідання представник позивача не з'явився, однак у заяві від 28 вересня 2015 року вказав, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити і розглядати справу без участі представника Банку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні та у заяві від 17 грудня 2015 року просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову у зв'язку з пропуском цього строку. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. При цьому суд виходив з наступного. Судом встановлено, що 29 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» згідно п. 1.1 Статуту, та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останньому кредит в сумі 1659.50 грн. на строк до 29 грудня 2007 року включно зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 0.42% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 41.49 грн. (а.с. 5 на звороті). Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з «29» по « 4» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 183.64 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, а також інші витрати згідно умов договору (а.с.5 на звороті). Банк виконав свої зобов'язання, надав позичальнику [PERSON] споживчий кредит на придбання товару в розмірі 1659.50 грн. Відповідач [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, порушив умови споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), у зв'язку із чим станом на 14 серпня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 19822.63 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 86.57 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 4559.89 грн., заборгованості з комісії - 41.49 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 13714.55 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 920.13 грн. (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки строк виконання [PERSON] свого зобов'язання за згаданим договором закінчився 29 грудня 2007 року, перебіг позовної давності почався з 30 грудня 2007 року, а спливла позовна давність за розглядуваними вимогами через три роки - 30 грудня 2010 року, тобто до звернення ПАТ КБ «Приватбанк в суд з даним позовом, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Доводи позивача про збільшення позовної давності до п'яти років не прийняті судом до уваги, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 29 грудня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме на ці Умови надання споживчого кредиту погодився відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника. Такий же висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року №6-1926цс15, а відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Також не заслуговують на увагу суду доводи позивача про переривання позовної давності у зв'язку з частковим погашенням відповідачем заборгованості, оскільки як слідує із наданого позивачем розрахунку, виписки по рахунку, меморіальних ордерів, такі проплати мали місце у 2007 році, тобто в період дії договору, після чого - лише починаючи з 25 липня 2011 року, тобто після спливу 30 грудня 2010 року строку позовної давності. Так як позивачем не надано переконливих доказів існування зафіксованої у письмовій формі домовленості сторін про встановлення п'ятирічної чи більшої тривалості позовної давності і поважності причин пропуску ним загальної трирічної позовної давності, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві від 17 грудня 2015 року та в судовому засіданні, у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підстави для стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору відсутні. На підставі викладеного, ст.ст. 256, 257, 267, 526, 530, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed