Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] 10 січня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і ПАТ Акта банк про виключення з опису та зняття арешту з майна, фактично усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю та скасування арешту, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 09 січня 2013 року уклав з відповідачем [PERSON] договір відповідального зберігання майна з правом його користування (перелік майна є). 10 листопада 2016 року позивач надав вказаному відповідачу вимогу про повергнення всього вказаного в цьому договорі майна, що належить позивачу на праві власності, але дізнався що виконавчою службою накладено арешт на вказане майно, загальною вартістю 98 000 грн. Позивач вважає, що діями управління виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області порушені охоронювані Законом права та інтереси позивача, виходячи з такого. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначалося вище, 09 січня 2013 року вищевказане нерухоме майно було передано на відповідальне зберігання відповідачу з правом користування ним. Згідно ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до п. 2 постанови № 5 Пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачем в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Отже, на думку позивача, третьою особою неправомірно накладено арешт на вищевказане нерухоме майно. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи наведене, [PERSON] звернувся до суду за захистом свого порушеного права, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству України, він не звертався до адміністративного суду з позовом про скасування постанови про накладення арешту чи з інших підстав, щодо належного йому майна, отже, на його думку, позивачем обрано єдиний законний спосіб захисту порушеного права. Звернувся до відповідача і третьої особи з питанням про звільнення з-під арешту цього майна, зняття арешту і обтяжень, усунення перешкод в користуванні майном, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. А тому просив зняти арешт та обтяження спірного майна та усунути перешкоди йому в користуванні, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вказаним, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду, не заперечував проти позову, просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вказаним, на думку суду, фактично про розгляд справи знає і не заперечує проти розгляду справи без його участі за наявними матеріалами; надали письмові заперечення проти позову і прохання слухати справу без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення сторін, зясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська стягнуто солідарно, в тому числі і з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 01-1194/Т від 28 січня 2013 року станом на 04 листопада 2014 року в сумі 3 446 256.75 грн., рішення набрало законної сили і по ньому були видані виконавчі листи, які надійшли для виконання до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області; боржнику [PERSON] було надано час для добровільного виконання вказаного рішення суду, але він цього не зробив. 08 липня 2016 року державним виконавцем в присутності представника стягувача та 2-х понятих за місцем мешкання боржника в [ADDRESS] складено постанову про опис та арешт майна вказаного боржника; вказане майно в передбаченому законом порядку арештоване і передане на відповідальне зберігання. Зараз позивач стверджує, що 09 січня 2013 року уклав з відповідачем [PERSON] договір відповідального зберігання майна з правом його користування (перелік майна є). 10 листопада 2016 року позивач надав вказаному відповідачу вимогу про повергнення всього вказаного в цьому договорі майна, що належить позивачу на праві власності, але дізнався що виконавчою службою накладено арешт на вказане майно, загальною вартістю 98 000 грн.; діями управління виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області порушені охоронювані Законом права та інтереси позивача, виходячи з такого. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначалося вище, 09 січня 2013 року вищевказане нерухоме майно було передано на відповідальне зберігання відповідачу з правом користування ним. На думку позивача, третьою особою неправомірно накладено арешт на вищевказане нерухоме майно. [PERSON] вказує, що він звернувся до відповідача і третьої особи з питанням про звільнення з-під арешту цього майна, зняття арешту і обтяжень, усунення перешкод в користуванні майном, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації обтяження є втому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону дії або бездіяльність державного реєстратора може бути оскаржена до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено наступне: «кожен має право на справедливий … розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру…». Згідно до статті 129 Конституції України, «основними засадами судочинства є: законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;…гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом». Згідно до існуючої практики Європейського суду по правам людини, яка згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, наряду с Конвенцією є джерелом права, наявність безпристрасності по п.1 ст. 6 повинно визначатися по субєктивному та обєктивному критеріям. У відповідності до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська стягнуто солідарно, в тому числі і з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 01-1194/Т від 28 січня 2013 року станом на 04 листопада 2014 року в сумі 3 446 256.75 грн., рішення набрало законної сили і по ньому були видані виконавчі листи, які надійшли для виконання до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області; боржнику [PERSON] було надано час для добровільного виконання вказаного рішення суду, але він цього не зробив. 08 липня 2016 року державним виконавцем в присутності представника стягувача та 2-х понятих за місцем мешкання боржника в [ADDRESS] складено постанову про опис та арешт майна вказаного боржника; вказане майно в передбаченому законом порядку арештоване і передане на відповідальне зберігання. На виконанні в виконавчій службі перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з вказаного відповідача не тільки вищезазначеної суми на користь цього ж банку, а ще і 4 485 074.60 грн. за іншим виконавчим листом. Це було інше рішення суду, яке цим відповідачем також навмисно не виконується. Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом. Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Судом в засіданні зясовано, що як вбачається з позовної заяви спір між сторонами виник з приводу майна на яке постановою ДВС було накладено арешт та заборону на його відчуження, однак позивач не є учасником виконавчого провадження в рамках якого було вчинено вище вказані виконавчі дії, а тому з урахуванням зазначеного він має право звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав та інтересів згідно ч. 1 ст. 287 КАС України відповідно до якої учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Державний виконавець в межах вказаного зведеного виконавчого провадження намагався вирішити питання про оцінку арештованого і описаного майна боржника, що знаходиться за вищевказаною адресою, але відповідач [PERSON] до оселі державного виконавця і оцінювача не допустив, майно для огляду і оцінки не надав, іншим чином виконувати законне і набравше законної сили рішення суду відмовляється. Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим \~ \~ \~ \~[PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] і ПАТ Акта банк про виключення з опису та зняття арешту з майна відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зняття арешту та усунення перешкод в користуванні приміщенням в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed