Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказує, що Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 09 грудня 1976 року був розірваний шлюб між ним та його дружиною - [PERSON] і з того часу він залишився мешкати один. В січні 2016 року йому виповнилося 90 років, останні п'ять років він часто хворіє та потребую стороннього догляду. Разом з ним в будинку зареєстрований та проживає його син - [PERSON], [INFO]. 15 листопада 2013 року він потрапив до хірургічного відділення Запорізької обласної клінічної лікарні, де йому зробили операцію. Тоді син запропонував свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної ділянки. Замість цього, він просив переписати на нього житловий будинок №36, по вулиці Чапаева, села Балки, Василівського району Запорізької області. 20.11.2013 року його виписали з Запорізької обласної клінічної лікарні, син забрав його, а по дорозі додому він дав згоду сину на його пропозицію щодо оформлення договору. 25.11.2013 року йому в хірургічному відділенні Запорізькій обласній клінічній лікарні знімали шви, а коли вони з сином поверталися додому, заїхали в місто Василівка Запорізької області, де у приватного нотаріуса [PERSON] він підписав договір, тексту якого не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися. Перший рік після укладання договору відповідач сумлінно виконував свої обовязки, а з початку січня 2015 року припинив забезпечувати його харчуванням і доглядом, не відвідує його. Він залишився проживати один, змушений звернутися за допомогою до сторонніх людей, які погодилися доглядати за ним за умови, що він укладе з ними договір довічного утримання. Його це влаштовувало, тому він почав збирати документи, необхідні для укладення цього договору. Під час звернення до РКП «Василівське БТІ» він дізнався, що фактично, між ним та відповідачем був укладений договір дарування житлового будинку, чого він не бажав. Вважає, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином. Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку №36 по вулиці Чапаева, села Балки Василівського району Запорізькі області, укладений 25 листопада 2013 року між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Василівського районного нотаріального округу Запорізької області; судові витрати, пов'язані з розглядом даної позовної заяви, присудити відповідачеві. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Також він пояснив, що не заперечує того факту, що підписав договір дарування, який є предметом даного спору, читав його перед підписом, однак, вважав, що будинок перейде у власність сина тільки після його смерті. В день укладення договору він не дуже добре себе почував, тому, не в повній мірі усвідомлював те, що відбувалося, а також зміст договору. Будинок, в якому він проживає, розділений фактично на дві окремі частини, в одній із яких проживає він, а в іншій-син з дружиною. З будинку його ніхто не виганяє, однак стверджує, що між ним та сином склалися неприязні відносини, син не допомагає йому. В судовому засіданні представник позивача в особі [PERSON] також підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позові, просить суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач заперечує проти позову, підтримав свої письмові заперечення. Також він пояснив, що позивач, який є його батьком, сам запропонував йому укласти договір, який є предметом даного спору, на що він погодився. При цьому, батько читав текст договору, добровільно підписав його, нотаріус розяснювала їм права та обовязки. Будинок, в якому вони проживають, розділений фактично на дві окремі частини, в одній із яких проживає позивач, а в іншій - він з дружиною. З будинку батька ніхто не виганяє. Він завжди надав допомогу батькові, вони добре спілкувалися, однак, у останній час до батька стали приходити сторонні люди, які, як він вважає, налаштували його проти сімї, спонукали до подачі даного позову, з метою заволодіння будинком, який є предметом позову. При цьому, батько став відмовлятися від будь-якої допомоги з його боку чи його дружини. В судовому засіданні нотаріус [PERSON] проти позову заперечує, пояснивши, що договір, який є предметом даного спору, було укладено відповідно до вимог діючого законодавства. Позивач та відповідач до укладення договору приїздили удвох до неї на консультацію щодо укладення договору дарування житлового будинку. В день укладення договору вони також приїхали удвох, при цьому, жодних сумнівів стосовно фізичного та психічного стану позивача у неї не було, він добре все розумів. Вона розяснила їм права та обовязки, наслідки укладення такого договору, на що сторони були згодні. Позивач та відповідач самі читали текст договору, вона розяснила їм його зміст. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено в судовому засіданні і як видно із матеріалів справи, позивач є батьком відповідача, що підтверджується їх поясненнями та не заперечується сторонами. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: с.Балки Василівського району Запорізької області, вул.Чапаєва,будинок №36, належав позивачеві на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №10129271, виданого Реєстраційною службою Василівського районного управління юстиції Запорізької області 28.09.2013 року, що підтверджується Договором дарування, який є предметом даного спору. Позивач, як власник вказаного житла, мав право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. [PERSON], що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Користуючись своїм правом, позивач, як власник майна, 25.11.2013 року розпорядився належним йому житловим будинком та уклав з сином - [PERSON] [PERSON] дарування житлового будинку, копія якого є в справі, який є предметом даного спору, відповідно до умов якого, [PERSON] передав безоплатно у власність (в дарунок), а [PERSON] прийняв у власність нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: с.Балки Василівського району Запорізької області, вул.Чапаєва,будинок №36. Відповідно до вимог ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. [PERSON] укладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу [PERSON]. Обдаровуваний [PERSON], відповідно до вимог ст.722 ЦК України, прийняв дарунок, зареєстрував своє право власності на житловий будинок, проживає в будинку, піклується про його стан, сплачує всі необхідні платежі за його користування. Зазначені факти підтверджуються поясненнями сторін, Інформаційною довідою, Договором та платіжними документами, які є в справі. Таким чином, сторонами на законних підставах було укладено вищевказану угоду, яка є предметом спору. Сторони зобов'язані дотримуватися умов укладеної угоди та виконувати взяті на себе зобов'язання у встановлений угодою строк (термін) її виконання, що передбачено ст.ст.526-530 ЦК України. Відповідно до п. 4.1 Договору, сторони домовилися про те, що договір не носить характеру фіктивного чи удаванного правочину, укладений ними добровільно, без стороннього впливу, без впливу тяжкої обставини, що спонукають укласти його на вкрай невигідних умовах, його зміст та умови відповідають їх намірам, вони однаково розуміють значення та умови цього договору і усвідомлюють його правові наслідки для кожної із сторін, дійшли згоди щодо всіх його положень, про що свідчить їх особистий підпис на договорі. Сторони підтверджують, що цей договір до його підписання особисто ними прочитаний. Відповідно до п. 4.3, п. 4.4, п.4.8 Договору, нотаріусом розяснено, що позовна давність, щодо вимог про розірвання договору дарування, становить один рік. Сторони розуміють, що за своєю природою дарування є безоплатним, а тому, дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Зміст ст.ст.81, 120, 125, 126 Земельного кодексу України та ст.ст.351, 377, 717, 721 ЦК України сторонам нотаріусом розяснено. [PERSON] містить особисті підписи сторін. Той факт, що сторони особисто підписали текст договору, вони підтвердили в судовому засіданні. Таким чином, сторони мали право укладати зазначену угоду, вони були знайомі з її змістом, добровільно підсписали її, договір правомірно був укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, їм було розяснено нотаріусом права та наслідки укладення такої угоди. Той факт, що сторони особисто читали текст договору до його підписання також підтвердили вони в судовому засіданні. Крім того, судом встановлено, що приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу [PERSON] під час посвідчення зазначеного Договору діялам в межах своїх повноважень, у відповідності до вимог Закону України "Про нотаріат", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Земельного кодексу України та ЦК України. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач, [INFO], є особою похилого віку. Він долучив до позову медичні документи. При цьому, в судовому засіданні не було надано належні та достатні докази на підтвердження того факту, що за своїм станом здоровя, на час укладення угоди, яка є предметом спору, він не розумів значення своїх дій, не здатен був ними керувати, що його було визнано недієздатним, що він помилявся, що його ввели в оману, тощо. Сам по собі факт похилого віку та факт лікування, не може бути підставою для відмови особі в укладенні або посвідченні за її участі угоди, або для визнання такої угоди недійсною, за відсутності інших обставин. Крім того, й в судовому засіданні суд пересвідчився в тому, що позивач добре розуміє значення своїх дій та здатен ними керувати. В судовому засіданні не було надано жодного належного та достатнього доказу, який би свідчив про неналежну поведінку відповідача по відношенню до позивача, про те, що відповідач чинить позивачеві перешкоди у користуванні житловим будинком, який є предметом спору. При цьому, сам позивач пояснив в судовому засіданні, що відповідач не чинить йому таких перешкод. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що ці вимоги під час укладення Договору дарування було дотримано. Позивач у позовній заяві посилається на ст.235 ЦК України, відповідно до якої, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В судовому засіданні не було надано докази на підтвердження того факту, що вищевказана угода була укладена для приховання будь-якого іншого правочину. Відповідач, як власник вказаного житла, має право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Його право приватної власності є непорушним. Згідно ст.321 ЦК України, позивач не можуть бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них; відповідно до ст.383 ЦК України, власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва; відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Таким чином, права позивача, як власника житлового будинку, захищаються державою. Належні та достатні підстави для того, щоб позбавити його цього права, в судовому засіданні встановлено не було. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В судовому засіданні підстави для визнання Договору дарування, який є предметом даного позову, недійсним, не встановлено. Крім того, згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Згідно до п. 4.3 Договору дарування, сторонам за договором, нотаріусом було роз'яснено, що позовна давність, щодо вимог про розірвання договору дарування становить один рік. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 258 ЦК України, щодо вимог про розірвання договору дарування (ст. 728 ЦК України), застосовується строк позовної давності в один рік. Статтею 728 ЦК України, передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Згідно до ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позової давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У своїх письмових запереченнях, які підтримав в судовому засіданні, відповідач просить суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, посилаючись на його пропуск позивачем. Суд погоджується з тим, що позивачем пропущено зазначений річний строк звернення до суду, докази на підтвердження поважності пропуску цього строку, позивач суду не надав. При цьому, суд приймає до уваги той факт, що позивачеві про укладення оспорюваної угоди було відомо з 25.11.2013 року, а тому, саме з цього часу починається перебіг строку давності. Станом на 14.09.2016 року дату подачі даного позову до суду, річний строк звернення до суду сплив. Разом з тим, проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, обєктивності, справедливості та розумності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову саме у звязку з безпідставністю позовних вимог. Судові витрати, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає необхідним віднести за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed