Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні, усунення перешкод в здійсненні права власності на житло та виселення з житла, вказуючи, що відповідач у справі [PERSON] є її рідним братом, а відповідачка [PERSON] - є донькою відповідача [PERSON] 05.01.2012 року помер її та відповідача [PERSON] батько - [PERSON]. Після смерті батька, вона, як спадкоємець за заповітом, успадкувала належні при житті спадкодавцю [PERSON] ѕ частки квартири № [ADDRESS]. Комсомолу в м. Вільногірську Дніпропетровської області, та ѕ частки будинку № 24 в с. Посуньки Верхньодніпровського р-ну Дніпропетровської області на які вона отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідач [PERSON], як непрацездатна особа, успадкував за законом обов'язкову частку в спадщині та має право на спадщину в розмірі ј частини квартири та будинку, перелічених вище, що вона не заперечує. Крім того, відповідач [PERSON], незаконно, без її згоди та без її дозволу, впустив для проживання в будинку свою доньку - [PERSON], яка на цей час фактично користується всім будинком та земельною ділянкою та всіляко перешкоджає позивачу користуватись як будинком, так і земельною ділянкою, в зв'язку з чим вона зверталась до міліції із заявою, на яку отримала відповідь про відмову внесення її заяви до ЄРДР в зв'язку з наявністю спору про право. На цей час відповідач [PERSON], спадковою квартирою в м. Вільногірську і спадковим будинком в с. Посуньки не користується, за утримання та за комунальні послуги не сплачує, наміру користуватися цим майном в майбутньому не має, оскільки постійно проживає в іншому населеному пункті та в майбутньому змінювати своє місце проживання також наміру не має. Так само і відповідачка [PERSON] за користування будинком не платить, комунальні послуги також не сплачує, плату за землю та інші обов'язкові платежі не здійснює. На цей час мирним шляхом здійснювати спільне користування квартирою та будинком немає можливості, оскільки між нею та відповідачами неможливо досягти згоди щодо усіх істотних умов користування цією квартирою з причин відмови відповідачів домовлятися у будь-який спосіб вирішувати це питання. Крім того, відповідачка [PERSON] не віднесена законодавцем до переліку осіб, що можуть мати статус членів її сім'ї. Відповідно до вимог ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду, якщо частка цієї особи є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Так, спірна квартира, згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, розташована на 3-му поверсі житлового багатоквартирного 5-поверхового будинку, складається із двох житлових кімнат, житловою площею 24,2 кв. метри та допоміжних приміщень загального користування. Таким чином, загальна площа квартири складає 40,3 кв. метри, а житлова площа квартири складає 24,2 кв. метри. Виходячи із об'єму прав власності на частку в квартирі, яка складає 1/4, на відповідача [PERSON] припадає 10,07 кв. метри загальної площі квартири та 6,05 кв. метри житлової площі квартири із розрахунку: 40,3 кв. м. (загальна площа): (поділити) 4 (частки) = (дорівнює) 10,07 кв. метри, та 24,2 кв. м. (житлова площа): 4 = 6,05 кв. метри. Тобто є очевидним, що ј частка в квартирі, належна відповідачу [PERSON], є незначною, оскільки розмір житлової площі квартири, що йому належить менше, ніж санітарна норма - 9 кв. метрів, яка встановлена чинним законодавством України та є чинною на сьогоднішній день. Також є очевидним той факт, що двокімнатну квартиру поділити в натурі та виділити відповідачу його ј частку - є технічно неможливим, тобто ця квартира є неподільною річчю; спільне її володіння і користування квартирою з відповідачами є неможливим та недоцільним з підстав, на які вона вже наголошувала вище. Припинення права відповідача [PERSON] на його ј частку квартири не завдасть йому істотної шкоди, оскільки він має окреме, капітальне, благоустроєне житло в Межівському районі Дніпропетровської області, розмір належного відповідачу цього житла більший, ніж розмір ј частки в спірній квартирі, користуватись спірним житлом відповідач [PERSON] дійсного наміру не має, оскільки він проживає в іншому житлі, в іншому населеному пункті області. Крім того, згідно з вимогами ч. 2 ст. 365 ЦК України, відповідач [PERSON] отримає грошову компенсацію за свою частку в квартирі за ринковими (дійсними) цінами, що діють на час розгляду справи в суді. Так само в спірному будинку по вул. Бригадній в с. Посуньки, відповідачу [PERSON] також належить ј частка в будинку. Загальна площа будинку становить 42,1 кв. метри, тобто ј частка загальної площі складає: 42,1:4=10,52 кв. метри, житлова площа будинку становить 28,8 кв. метри, а ј частка житлової площі становить: 28,8 : 4 = 7,20 кв. метри. Тобто житлова площа в спірному будинку, що належить відповідачу [PERSON] також менша санітарної норми - 9 кв. метри на особу, тобто є незначною. Крім того, згідно з технічним паспортом на будинок, в будинку відсутні окремі житлові приміщення, розмір яких би відповідав санітарній нормі, крім одного - 22,20 кв. метри, що перевищує розмір житла, належного відповідачу в три рази. Запропоновані нею варіанти вирішення спору щодо квартири та будинку, відповідач [PERSON] з невідомих їй причин обговорювати не бажає. Від сплати вартості за його частку в спірній квартирі та будинку відповідач [PERSON] також відмовляється. Коштів сплатити їй вартість її ѕ частки в квартирі та будинку відповідач [PERSON] не має і така можливість у нього в майбутньому виключається. Вона на цей час має достатньо коштів для того, щоб сплатити відповідачу [PERSON] дійсну вартість його ј частини спірної квартири та будинку, що дасть йому змогу значно поліпшити своє житло, зазначене вище, розташоване в Межівському районі Дніпропетровської області. В зв'язку з наявністю підстав, передбачених положеннями ч. 1 ст. 365 ЦК України та наявністю в неї реальної можливості компенсувати дійсну вартість ј частини майна іншому співвласнику - відповідачу [PERSON], а також з урахуванням відсутності у відповідача [PERSON] можливості та бажання компенсувати їй вартість її ѕ частки спірної квартири та ѕ частки спірного будинку, вона вважає за можливе припинити право власності відповідача [PERSON] на його ј частку в спірній квартирі та на ј частку в спірному будинку. Оскільки відповідачка [PERSON], з її слів має житло в м. Вільногірську, право на користування житлом в будинку № 24 по вул. Бригадній в с. Посуньки Верхньодніпровського р-ну Дніпропетровської області, відповідно до вимог чинного законодавства України не отримала, вселилась в будинок незаконно - без її відома, без її згоди та без узгодження з нею всіх питань щодо користування цим майном, що протирічить вимогам ст. 358 ЦК України, вона не є членом її сім'ї, користується її майном без її дозволу та без її згоди на це, створює їй перепони в реалізації нею свого права власності на своє майно, договорів з нею на користування житлом в будинку та земельною ділянкою в садибі вона не укладала та укладати наміру не має, вона вважає, що слід усунути перешкоди в здійсненні нею свого права власності на зазначений вище будинок шляхом виселення відповідачки [PERSON] з цього будинку. Позивачка просить: 1. Припинити право власності відповідача [PERSON] на належну йому ј частку квартири № [ADDRESS], а також на належну йому ј частку будинку № 24 по вул. Бригадній в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що є її з відповідачем [PERSON] спільною частковою власністю. 2. Визнати за нею право власності на спірні квартиру № [ADDRESS] та на будинок № 24 по вул. Бригадній в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в цілому. 3. Стягнути з неї на користь відповідача [PERSON] дійсну (ринкову) вартість належних відповідачу ј частки спірної квартири та ј частки будинку, зазначених вище. 4. Усунути перешкоди в здійсненні нею свого права власності на належний їй будинок № 24 по вул. Бригадній в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, шляхом виселення з нього відповідачки [PERSON]. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги та їх обґрунтування, що викладені в позовній заяві, підтримали в повному обсязі. Посилаючись на вищевказані обставини. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення на позов, згідно яких позов не визнав, та заперечує проти сплати йому компенсації, оскільки у власності крім спірного майна він іншого нерухомого майна немає, є інвалідом 3 групи і саме як інвалід, тобто непрацездатна особа, отримав право на спадкування спірного нерухомого майна, тому вважає, що позбавлення його примусово права власності на частку у вказаному майні позбавить його права на житло, що є неприпустимим з огляду на ст. 47 Конституції України, (а.с. 107-110 т.1, 123-125 т.1) Представник відповідача, [PERSON], позов не визнав, пояснив, що частки відповідача [PERSON] в будинку і квартирі не є незначними, спільне користування позивачкою та відповідачем спірним майном можливе. На сьогодні у [PERSON] не має житла на праві власності, він проживає у будинку на умовах найму, це приміщення є службовим і не підлягає приватизації. Передача цього майна на баланс органу місцевого самоврядування, на що вказує представник позивачки, на його думку, також не забезпечує гарантованої можливості приватизації цього житла відповідачем в майбутньому, оскільки цей орган знаходиться у стані реорганізації. Відповідач [PERSON] являється інвалідом, а згідно з ст. 2 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», житлові умови інвалідів не можуть бути погіршені, на теперішній час він є пенсіонером, не працює. Припинення права власності на частки у спірному майні завдасть шкоди [PERSON] та його дочці [PERSON], яка є членом сімї відповідача. У [PERSON] є право власності на 1/5 частку квартири, в якій зареєстровані 6 чоловік, а фактично проживає сестра [PERSON] з сімєю із 4-х чоловік, тому [PERSON] фактично не має можливості проживати у цій квартирі разом із своєю дитиною. У разі її переселення у вказану квартиру житлові умови її малолітньої дитини будуть погіршені, бо в цьому житлі не будуть дотримані санітарні умови. Право власності [PERSON] на спірне майно оформлено належним чином, а виплата позивачкою компенсації вартості частин належного відповідачу житла, зокрема, у розмірах визначених експертизою, яка була призначена за клопотання позивачки, не дозволить відповідачу придбати нове житло, тому на отримання такої компенсації відповідач [PERSON] не погоджується. Відповідач [PERSON] регулярно сплачує комунальні платежі за будинок в якому проживає. Вселена вона була за згоди її діда та батька. У задоволенні позову просить відмовити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що проживає в спірному будинку в с. Посуньки з 2003 р., куди вселилася за згоди її покійного діда, який на той час був власником цього будинку. На той час домовлялися, що будинок у спадщину залишиться її батьку, а квартира позивачці, але після смерті діда будинок дістався тітці. На даний час проживає у спірному будинку разом із своєю малолітньою дитиною, сплачує за комунальні послуги, користується частиною городу. Зареєстрована в [INFO], це трикімнатна квартира, де їй належить 1/5 частина цієї квартири. Фактично у квартирі проживає сестра із своєю сімєю, тому можливості проживати у вказаній квартирі вона не має. Просить у позові відмовити. Представник третьої особи [PERSON] позов не підтримала, пояснила, що відповідно до вимог закону дитина має проживати у належних умовах разом з батьками. В квартирі, де зареєстрована відповідачка [PERSON] фактично проживає її сестра з сімєю, тому проживання там же відповідачки з дитиною утруднено. Органом опіки проведено обстеження квартири за місцем реєстрації [PERSON] і дитини, санітарно-гігієнічний стан квартири відповідає встановленим вимогам, обстеження умов проживання відповідачки [PERSON] не проводилося, оскільки вона фактично проживає в с. Посуньки, що територіально відноситься до Верхньодніпровського району. Третя особа - Дмитрівська сільська рада Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання свого представника не направили, надали заяву про розгляд справи без їх участі (а.с. 87 т.3) Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, 05.01.2012 року помер [PERSON], який був батьком позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], що визнано сторонами і в силу ст. ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно копій свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 3/4 частки успадкованої нею після смерті [PERSON] квартири № [ADDRESS] (нині Молодіжна) в м.Вільногірську Дніпропетровської області (а.с. 8-10 т.1). Згідно копії технічного паспорту на квартиру № [ADDRESS] (нині Молодіжна) в м.Вільногірську Дніпропетровської області, квартира складається з двох житлових кімнат, має загальну площу 40,3 кв.м. (а.с.11-12 т.1) Згідно копій свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] також належить на праві приватної спільної часткової власності 3/4 частки успадкованої нею після смерті [PERSON] житлового будинку № 24 по вул. Бригадній в селі Посуньки, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 13-15 т.1). Згідно копії технічного паспорту на № 24 по вул. Бригадній в селі Посуньки, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, будинок складається з 2-х жилих кімнат, має загальну площу 42,1 кв.м. (а.с.16-18 т.1) Згідно копій свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON], належить на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частка успадкованого ним після смерті [PERSON] житлового будинку № 24 по вул. Бригадній в селі Посуньки, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 198-199 т.1). Згідно копій свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON], належить на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частка успадкованої ним після смерті [PERSON] квартири № [ADDRESS] (нині Молодіжна) в м.Вільногірську Дніпропетровської області (а.с. 200-201 т.1). Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 4523-15 від 12.05.2016 року ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: вул. Ленінського Комсомолу (нині Молодіжна) [ADDRESS] в м.Вільногірську Дніпропетровської області складає 326633,00грн. та відповідно, ринкова вартість ј частини цієї квартири складає 81658,00 грн. (а.с. 46-53 т.2) Згідно акту від 06.07.2016 року, складеного депутатом Вільногірської міської ради, [PERSON], проведено обстеження квартири № 9 в будинку 34а, в м.Вільногірськ, вул. Лен.Комсомолу (нині Молодіжна) та встановлено, що в квартирі проживає син позивачки [PERSON] її невістка та малолітня дитина. В квартирі також було проведено ремонт, встановлені нові вікна, вхідні та балконні двері, вбудована шафа, зроблена заміна сантехніки, газової плити, виконані електромонтажні двері, вбудована шафа, ремонт підлоги, оздоблювальні ремонтні роботи квартири та встановлено газовий котел. (а.с. 119 т.2) Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 6173-16 від 18.09.2017 року ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: вул. Ленінського Комсомолу (нині Молодіжна) [ADDRESS] в м.Вільногірську Дніпропетровської області, до проведення поліпшень, здійснених відповідно до будівельно-кошторисної документації, що містяться в матеріалах справи (а.с. 102-119 т.2), станом на час проведення експертизи, складає 110020,00 грн., та відповідно, ринкова вартість ј частини цієї квартири складає 27505,00 грн. (а.с. 218-226 т.2) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 25.09.2014 року [PERSON] не має на праві власності нерухоме майно (а.с. 104, 105 т.1) Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 04.11.2016 року, від 25.01.2018 року [PERSON] не має на праві власності іншого житла, окрім 1/4 частки квартири № [ADDRESS] (нині Молодіжна) в м.Вільногірську Дніпропетровської області та ј частини житлового будинку № 24 по вул. Бригадній в селі Посуньки, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 190-191 т.2, 70-71 т.3) Згідно інформаційної довідки КП «БТІ м.Вільногірська» за [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на 1/5 частку квартири № 48 в будинку № 60 б по вул. Молодіжна (колишня Ленінського Комсомолу) в м.Вільногірську Дніпропетровської області. (а.с. 106 т.1) цей факт також підтверджується копією свідоцтва про право на власність від 10.06.2007 року (а.с. 151 т.1, 171 т.2) Згідно копії свідоцтва про народження серії ІІ-КИ № 277004, [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON] (а.с. 4 т.2) Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання громадян від 13.04.2015 року, що складено комісією в складі депутата Дмитрівської сільської ради, встановлено, що за адресою: с. Посуньки, вул. Бригадна, буд. 24 з 2003 р. проживає [PERSON], на даний час з дочкою [PERSON] [INFO] (а.с. 197, 204 т.1) згідно копій квитанцій сплачує вартість спожитої електроенергії за вказаною адресою. (а.с. 133-143) Згідно довідки № 892 від 05.10.2015 року [PERSON] зареєстрована за адресою: вул. Ленінського Комсомолу (Молодіжна)[ADDRESS] в м.Вільногірськ Дніпропетровської області (а.с. 170 т.2) Згідно звіту про незалежну оцінку оціночної, ринкової вартості двокімнатної квартири № 9, розташованої по вул. Ленінського Комсомолу, буд. 34-а в м.Вільногірську Дніпропетровської області, складеного 23.05.2014 року, [PERSON], сертифікованим експертом-оцінювачем приватного підприємства «ГЕОТРОН», ринкова вартість вказаного обєкта становить 108000,00 грн., а ј частина вартості квартири складає 27000,00 грн. (а.с. 36 т.1) Згідно звіту про незалежну оцінку оціночної, ринкової вартості житлового будинку № 24, розташованого по вул. Бригадній, в с.Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, складеного 23.05.2014 року, [PERSON], сертифікованим експертом-оцінювачем приватного підприємства «ГЕОТРОН», ринкова вартість вказаного обєкта становить 120000,00 грн., а ј частина вартості квартири складає 30000,00 грн. (а.с. 37 т.1) Згідно наданих позивачем квитанцій від 28.04.2014 року на суму 243,60 грн. (а.с. 1 т.1) та від 03.07.2014 року на суму 57000,00 грн. (а.с. 35 т.1) позивачкою внесено на розрахунковий рахунок 31213206700012, МФО 805012, отримувач УК у м.Вільногірську судовий збір. Згідно довідки про вартість послуг експертної ринкової оцінки квартири та житлового будинку складає 2000,00 (а.с. 38 т.1) Згідно квитанції № 2014100 від 08.05.2014 року [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] 2000,00 грн. за юридичні послуги (а.с. 39 т.1) Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22 грудня 1995 року (з послідуючими змінами), роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається гідно із законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу , має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його часки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливий за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, які у відповідності до приписів ст. 360-7 ЦПК України. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-68цс14), зазначено, що відповідно до п. 4 ч. 1ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. До того ж, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, між сторонами склалися правовідносин щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою одного із співвласників та виселення з займаного житла. Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири № [ADDRESS] (нині Молодіжна) в м.Вільногірську Дніпропетровської області та житлового будинку № 24 по вул. Бригадній в селі Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, при цьому позивач [PERSON] є власником 3/4 часток цієї квартири та житлового будинку, а відповідач [PERSON] є власником 1/4 частки вказаного нерухомого майна, вказані частки у спільному майні в натурі не виділені. [PERSON] в якості підстав для припинення права [PERSON] на частки у праві спільної часткової власності на квартиру № [ADDRESS] (нині Молодіжна) в м.Вільногірську Дніпропетровської області та житловий будинок № 24 по вул. Бригадній в селі Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та визнанням за нею права власності на це майно в цілому зазначає, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена у натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, а припинення права власності на частку в майні не завдасть відповідачу істотної шкоди, а також вказує, що нею внесено на депозитний рахунок суду компенсацію вартості часток відповідача у спільному майні у розмірі 57000 грн., що буде достатньо для відшкодування відповідачу вартості належних йому часток. Разом з тим, частка відповідача у спірному майні складає ј, і позивачкою не доведено, що виділ належних позивачу часток в квартирі та будинку в натурі неможливий, висновок щодо технічної можливості поділу обєкта нерухомого майна від 23.07.2015 року, виданий начальником бюро технічної інвентаризації (а.с. 2 т.2), згідно якого за технічними показниками житловий будинок по вул. Бригадній № 24, в с.Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області не може бути поділено та проведено його реконструкцію за строком давності, суд не приймає у якості допустимого доказу по справі, оскільки даний доказ стороною відповідача не визнається, і до того ж цей висновок не містить даних про те, з яких саме правових норм виходила особа, яка його видала, не зазначено, чи володіє ця особа спеціальними знаннями в галузі будівництва та її повноваження на надання такого висновку, а клопотання про призначення по справі експертизи з вказаного питання, сторонами не заявлялося. Доказів щодо неможливості поділу спірної квартири стороною позивача не надано. При таких обставинах, у суду відсутні підстави вважати, що спірна квартира та житловий будинок є неподільними та неможливо виділити 1/4 частку вказаного майна, належного відповідачу [PERSON], в натурі. Також, позивачкою не доведено, що припинення права власності відповідача [PERSON] на частки у вказаному майні не завдасть йому істотної шкоди, оскільки відповідач отримав право власності на спірне майно на законних підставах, в порядку спадкування, та бажає користуватися належною йому власністю, що можливо за умови досягнення між сторонами згоди по користуванню належним їм майном, іншого житла на праві власності відповідач не має, і являється особою з інвалідністю, тому, за таких умов, припинення права власності відповідача на належне йому майно, завдасть останньому істотної шкоди, оскільки отримання грошової компенсації, зокрема, у розмірах зазначених позивачкою, не буде достатньою сатисфакцію позбавлення відповідача права на належну йому власність. Доводи сторони позивача щодо можливості набуття відповідачем права власності на житло, в якому він на даний час проживає, в майбутньому, суд оцінює критично, оскільки ці обставини фактично є припущеннями. До того ж, відповідач заперечує проти отримання ним компенсації вартості його часток у спірному майні, а за приписам ч.2 ст. 364 ЦК України, вказана компенсація може бути надана співвласникові лише за його згодою. Також, позивачкою не внесено на депозитний рахунок суду суму компенсації вартості часток у квартирі та будинку, що належать відповідачу, оскільки сума в розмірі 57000,00 грн. (а.с. 35 т.1) внесена нею як судовий збір на рахунок держави, а не на депозитний рахунок суду. При таких обставинах, у суду відсутні підстави вважати, що спірна квартира та житловий будинок є неподільними та неможливо виділити 1/4 частку вказаного майна, належного відповідачу [PERSON], в натурі, а припинення права власності останнього на належне йому майно, не завдасть йому істотної шкоди. Також, суд вважає, що позивачкою не доведено, що спільне володіння і користування спірним майном є неможливим, оскільки сторони проживають за різними адресами, спільно володіти та користуватись цим майном навіть не намагались, і як було встановлено в судовому засіданні, у спірній квартирі проживає син позивачки із своєю сімєю, а в будинку проживає дочка відповідача [PERSON] із своєю сімєю. При таких обставинах, вимоги позивачки щодо припинення права власності відповідача [PERSON] на належні йому ј частки квартири та будинку та визнання позивачкою права власності на ці обєкти нерухомого майна в цілому, стягнення з неї на користь відповідача [PERSON] дійсної (ринкової) вартості належних відповідачу часток спірного майна, задоволенню не підлягають. При вирішенні заявлених позивачкою вимог про усунення перешкод в здійсненні нею свого права власності на належний їй будинок № 24 по вул. Бригадній в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області шляхом виселення з нього відповідачки [PERSON], суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 157 ЖК УРСР, членів сімї власника будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Відповідно до ч.ч.1 ст. 156 ЦК України, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сімї справі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] мають на праві спільної часткової власності будинок № 24 по вул. Бригадній в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, в якому проживає з 2003 року дочка [PERSON] [PERSON], та вселилася у це житло з дозволу її діда - [PERSON], який помер 05.01.2012 року, і проживає разом з малолітньою дитиною у вказаному будинку за згодою іншого співвласника цього житла відповідача [PERSON], що стороною позивача не спростовано. Доводи сторони позивача щодо можливості проживання відповідачки [PERSON] разом з малолітньою дитиною за місцем реєстрації відповідачки в квартирі № [ADDRESS] (колишня Ленінського Комсомолу) в м.Вільногірську Дніпропетровської області, суд оцінює критично, оскільки у вказаному житлі проживає сестра відповідачки разом зі своєю сімєю, а проживання двох сімей в одному житлі загальна площа якого становить 58,6 м. кв., а житлова 36,0 м. кв., поза розумним сумнівом, є вкрай утрудненим. До того ж, на думку суду, ці обставини, не мають суттєвого значення для вирішення заявлених позивачкою вимог у вказаній частині позову. Фактів вчинення відповідачкою [PERSON] будь-яких дій, які б давали підстави для її виселення з займаного нею житла, передбачені ст. 116 ЖК УРСР (руйнування і псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному житлі), в судовому засіданні не встановлено. Таким чином, оскільки питання поділу спірного будинку в натурі чи порядку користування ним між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] не вирішено, а позивачка не являється власником спірного будинку в цілому, відповідачка [PERSON] у будинку проживає з дозволу колишнього власника та за згодою співвласника будинку [PERSON], то підстави для її виселення з займаного нею житла відсутні, а в задоволені цієї частини позовних вимог також слід відмовити. В звязку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі, понесені позивачкою [PERSON] слід віднести на її рахунок. Оскільки відповідачем [PERSON] не надано суду фінансових документів, підтверджуючих понесення ним витрат за проведення експертизи, то підстави для стягнення вартості вказаної експертизи, з позивачки відсутні. На підставі ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316,317,319,328,355,357,358,361, 364, 365 ЦК України, ст.ст. 150, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст. 12, 81, 128, 133, 141, 178, 247, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed