Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

30.11.2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] України в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що йому на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Попова, буд.1, де він проживав зі своєю родиною. З 07.04.2014 по 05.07.2014 року на території м. Словянська проводились диверсійні дії, неодноразові обстріли житлових районів міста, в звязку з чим, на час проведення антитерористичної операції, він був змушений покинути свій дім. 12.07.2014 року він повернувся додому і знайшов свій будинок повністю зруйнованим, внаслідок неодноразового потрапляння в нього снарядів. Є відомим фактом, що селище Семенівка м. Словянська, де був розташований його будинок, в період з початку проведення антитерористичної операції до 05.07.2014 року більш, ніж інші райони м. Словянська, піддавалося обстрілам. Комісія у складі директора, інженера по інвентаризації 2 категорії, водія-обмірювача КБ «БТІ» м. Словянськ обстежила його будинок та дійшла висновку, що він не підлягає відновленню, третя категорія технічного стану. Зазначене також підтверджується звітом про незалежну оцінку вартості матеріальної шкоди від 25.07.2014 року, актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції від 08.08.2014 року. Таким чином, при проведенні антитерористичної операції в період часу з 07.04.2014 року по 05.07.2014 року його будинок був повністю зруйнований і відновленню не підлягає. Він лишився свого житла, до теперішнього часу інше житло йому не надано, завдана йому шкода не відшкодована. З 06.07.2014 року органи державної влади на території м. Словянськ Донецької області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте він до теперішнього часу, вже більше, ніж протягом двох років, житлом не забезпечений. У звязку з викладеним, просив відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений будинок, розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Попова, буд.1, в сумі 3\~344\~137 грн. 30 коп. та стягнути з відповідача понесені судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити з підстав наведених у заяві. Додатково зазначив, що про руйнування житлового будинку він по телефону повідомив поліцію 07.05.2014 року, його заяву було розглянуто в порядку ЗУ «Про звернення громадян», більше він до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень з приводу пошкодження належного йому будинку не звертався, оскільки не бачив у цьому сенсу. Із заявою про передання належного йому будинку та земельної ділянки територіальній громаді він не звертався, згодний буде їх передати після того, як йому виплатять компенсацію за зруйноване житло. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 10.11.2016 року (а.с.37), в судовому засіданні також наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Навела доводи, тотожні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності №5/07-10 від 05.01.2017 року (а.с.58 зв.ст.), в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи свої заперечення наступним. Вважає, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі. Так, організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначені в Законі України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII. Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади в Україні, спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України. Нормативно-правовим актом, що регламентує відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, є Закон України «Про боротьбу з тероризмом» №638-1V від 20.03.2003 року. Статтею 19 цього Закону передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Механізм реалізації вказаного Закону здійснюється шляхом прийняття Верховною Радою України відповідного закону. Відповідно до статті 96 Конституції України, [PERSON] бюджет України затверджується щорічно Верховною радою України на період з 01 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Згідно ч.1 ст.22 Бюджетного кодексу України, для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні кошти надаються розпорядникам бюджетних коштів. Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів. Статтею 1177 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. [PERSON] не надав жодного належного доказу руйнування його житлового будинку саме від терористичного акту. Відповідно до частини 9 статті 86 КЦЗ України, забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. З матеріалів справи не відомо чи здійснив [PERSON] передачу зруйнованого житла органам місцевого самоврядування. Зазначив також, що розмір матеріальної шкоди за пошкоджений будинок, який вимагає стягнути позивач з держави, не співпадає з розміром матеріальної шкоди, завданої [PERSON], а навіть значно перевищує її. Відповідно до статті 95 Конституції України, будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування визначаються виключно законом про [PERSON] бюджет України. Частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в її частині, якій вони не суперечать закону про [PERSON] бюджет України. Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про [PERSON] бюджет України. Враховуючи викладене, передбачення в Державному бюджеті України бюджетних призначень для відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, можливе лише у разі законодавчого врегулювання вказаного питання. Однак, на теперішній час відсутній будь-який закон чи нормативний акт, який регулює такий порядок, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Кабінет Міністрів України безпосередньо не здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а отже відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування матеріального збитку з [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України. Просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі (а.с.76-80). Відповідач [PERSON] Казначейська служба України був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2, 3 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Словянською міською радою 26.03.2012 року та витягу про державну реєстрацію прав №33607404 від 26.03.2012 року, номер запису 1614 в книзі 12а-46, належить житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Попова, буд.1 (а.с.10-11). Згідно акту обстеження об'єкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції № 344 від 08.08.2014 року, який затверджено протоколом засідання робочої комісії № 2 від 15.08.2014 року та рішенням Слов'янської міської ради від 18.02.2015 року № 99, комісією у складі директора КП «БТІ» [PERSON], інженера по інвентаризації 2 категорії КП «БТІ» [PERSON], водія-обмірювача КП «БТІ» [PERSON], в присутності власника [PERSON], з метою визначення обґрунтованих заходів щодо забезпечення надійності та безпеки при подальшій експлуатації об'єкта (визначення придатності/непридатності об'єкта для подальшої експлуатації), а також обсягу та видів ремонтно-відновлювальних робіт проведено обстеження житлового будинку, розташованого за адресою м. Словянськ, вул. Попова, буд.1. Встановлено, що частково зруйнований фундамент будинку та господарського блоку, а також перегородки будинку, повністю зруйновані стіни, перекриття, підлога, покрівля, вікна, двері будинку, стіни господарського блоку зруйновані від пошкодження осколками, повністю зруйнована прибудова до будинку, навіс, огорожа, ворота, водопровід. Комісія прийшла до висновку, що будинок не підлягає відновленню, категорія технічного стану обєкта третя (а.с.35-36). Відповідно до висновку про незалежну оцінку вартості матеріальної шкоди житлового будинку [PERSON], розташованого за адресою м. Словянськ, вул. Попова, буд. 1, від 25.07.2014 року, вартість спричиненої матеріальної шкоди рівна реальній вартості втраченого майна складає 2\~243\~220 грн. 00 коп. (а.с.17-34). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте, в порушення статті 41 Конституції України, право приватної власності позивача порушено, належний йому будинок не з його волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується актом обстеження будинку № 344 від 08.08.2014 року (а.с.35-36). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилався на те, що така шкода завдана йому внаслідок подій, які відбувалися на території м. Словянська в період з 07 квітня 2014 року по 05 липня 2014 року, а саме, внаслідок обстрілу житлових районів міста в період проведення антитерористичної операції. Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст.1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07.04.2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Слов'янськ Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: [PERSON] агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: [PERSON] агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Відповідно до статті 4 та частини 4 ст. 5 Закону України від 20.03.2003 року\~\~№ 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.10.2012 р. № 5461-VI). Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Враховуючи зазначене, доводи представника [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України про те, що належним відповідачем по цій справі є заподіювач шкоди, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Таким чином, згідно ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону, тобто покладається на державу. Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте, держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Звертаючись до суду з дійсним позовом, [PERSON] в якості відповідача зазначив саме [PERSON] Україна та відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно. Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яке діє на підставі довіреності Міністерства юстиції України від 03.01.2017 року за № 7/9.1/32-17, виданої відповідно до ст. 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (а.с.60), про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам. Позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України [PERSON] не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди позивач просив стягнути з держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з окремого органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України). Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється [PERSON] казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив відшкодувати йому шкоду за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Хоча стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, проте, такий механізм визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 01.07.2013 року. Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4). Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Актом № 344 обстеження об'єкта пошкодженого під час проведення антитерористичної операції від 08.08.2014 року підтверджується, що будинок 1 по вул. Попова м. Словянська, власником якого є позивач, для подальшої експлуатації не придатний та відновленню не підлягає (а.с.35-36). Зазначене також підтверджується копією рішення виконкому Словянської міської ради від 18.02.2015 року №99 та протоколу засідання робочої комісії №2 від 15.08.2014 року (а.с.134; 135-143). Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований (частина 3). Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок (частина 4). Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб'єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується (частина 7). Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються (частина 8). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Місто Слов'янськ Донецької області до таких населених пунктів не відноситься. З 06 липня 2014 року органи державної влади та території міста Слов'янськ Донецької області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте позивач до теперішнього часу, вже більш ніж два роки, житлом не забезпечений. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Проте, до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий. [PERSON] же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися. Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про [PERSON] бюджет України. Проте, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26). Відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджений житловий будинок, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Однак, частиною 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Відповідно до повідомлення Словянської міської ради від 08.02.2017 року №01.01.-07-350, за фактом руйнування під час антитерористичної операції будинку № 1 по вул. Попова Слов'янською міською радою було вжито наступні заходи. Розпорядженням міського голови створено робочу комісію з обстеження об'єктів, які постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції, а також затверджений порядок обстеження об'єктів, пошкоджених під час бойових дій, відповідно до якого, комісія на підставі наданих заяв від постраждалих, проводить обстеження цих об'єктів. Згідно акту обстеження [PERSON] включено до реєстру осіб, майно яких повністю зруйноване, та присвоєно III категорію руйнування житла. Рішенням Слов'янської міської ради ухвалено Порядок надання одноразової матеріальної допомоги громадянам, власникам квартир, будинків приватного сектору (індивідуальної забудови), які зруйновані внаслідок проведення антитерористичної операції. Згідно Порядку надання одноразової матеріальної допомоги громадянам, власникам квартир, будинків приватного сектору (індивідуальної забудови), які зруйновані внаслідок проведення антитерористичної операції матеріальна допомога надається одноразово у розмірі 10 прожиткових мінімумів встановлених законом для осіб працездатного віку на момент звернення. Комісією розглянуто заяву [PERSON] (як власника квартири) зареєстровану за №46 від 12.11.2015 року та прийнято рішення щодо надання одноразової матеріальної допомоги у розмірі 13\~780,00 грн., яка перерахована 13.07.2016 року на його особистий рахунок. Допомога надається одноразово (а.с.120). Зазначене підтверджується рішенням Словянської міської ради від 16.03.2016 року №210 та доданим до нього списком для надання одноразової матеріальної допомоги громадянам, власникам квартир, будинків приватного сектору, які зруйновані внаслідок проведення антитерористичної операції (а.с.132 133). Зі змісту повідомлення Словянської міської ради від 17.02.2017 року № 01.01.-07/213 вбачається, що [PERSON] не звертався до Ради з питань передачі пошкодженого майна до комунальної власності територіальної громади (а.с.130). Цю обставину підтвердив і позивач в судовому засіданні. Згідно ст.ст. 31, 42, 43 Житлового Кодексу України жилі приміщення надаються громадянам, які перебувають на квартирному обліку згідно черги (черговість надання житлових приміщень визначається за часом взяття на квартирний облік) та постійно проживають у даному населеному пункті. Відомості щодо звернення [PERSON] до Слов'янської міської ради з приводу забезпечення житлом замість зруйнованого суду не надано. Положення пункту 2 частини 1 статті 346 ЦК України передбачають, що право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Положення\~ст. 1177 ЦК України\~не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину, мають визначатись спеціальним законом. До прийняття такого закону про відшкодування державою шкоди відповідно до\~ст. 1177 ЦК України\~на підставі загальних правил здійснюватися не може. На час вирішення спору по суті єдиним окремим законом про відшкодування шкоди, завданої злочином, за рахунок державного бюджету, є\~Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо. Як вбачається з повідомлення Словянського відділу поліції ГУНП в Донецькій області №1937/303/07/2017 від 14.02.2017 року, 07.05.2014 року до Словянського МВ ГУМВС України в Донецькій області надійшло повідомлення, яке було зареєстровано до Журналу Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій за №6377 від 07.05.2014 року, стосовно руйнування житлового будинку за адресою: м. Словянськ, вул. Попова, буд.1. У звязку з відсутністю в первинних матеріалах за зверненням підстав для відкриття кримінального провадження, воно було спрямовано до сектору кримінальної поліції та розглянуто згідно вимог ЗУ «Про звернення громадян». За вказаним фактом була проведена ретельна та всебічна перевірка, в результаті якої ознак будь-якого кримінального злочину встановлено не було, та було винесено висновок про закінчення перевірки за №5693 від 30.09.2014 року, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились (а.с.124). Відповідно до повідомлення слідчого відділу Управління СБ України в Донецькій області №56/13-719 від 03.02.2017 року, СВ СБУ в Донецькій області відомості за фактом руйнування житлового будинку за адресою: м. Словянськ, вул. Попова, буд.1, до єдиного Реєстру досудових розслідувань України за період з 07.04.2014 року по теперішній час не вносились. Відповідні кримінальні провадження станом на теперішній час в провадженні СВ СБУ в Донецькій області відсутні (а.с.144). Встановлені у справі обставини та надані сторонами докази, не дають підстави зробити висновок, що шкода завдана позивачу внаслідок зруйнування будинку, завдана саме внаслідок кримінального правопорушення, оскільки за даним фактом відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились та відповідне кримінальне провадження на теперішній час відсутнє. Перевіркою кримінальної поліції не встановлено ознак будь-якого кримінального злочину. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди на підставі положень\~ст.1177 ЦК України, оскільки обовязковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. Зазначена правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду України від 01 вересня 2015 року по справі № 6-1268цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для судів. Таких процесуальних документів позивач суду не надав і на їх наявність не посилається. Враховуючи зазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, оскільки відсутня добровільна згода позивача на передачу всього обєкта нерухомості органу місцевого самоврядування та відсутні підстави для висновку, що шкода, завдана позивачу внаслідок зруйнування будинку, завдана саме внаслідок кримінального правопорушення. Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 88 ЦПК України слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed