Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору оренди недійсним. Позовні вимоги мотивовано тим, що 02.12.2011 року між сторонами було зареєстровано трудовий договір, відповідно до якого [PERSON] працювала на [PERSON] на посаді адміністратора в перукарні по [ADDRESS]. 01.05.2012 року між ФОП [PERSON] та [PERSON], нібито, був укладений договір оренди приміщення в [ADDRESS]. Такий договір укладено, як вказує позивач, для перевіряючих органів у разі виникнення питань щодо відсутності підприємця [PERSON] Однак, договір оренди нежитлового приміщення (офісу) ніколи не було застосовано та не реалізовано, оскільки всі працівники до 2014 року працювали на [PERSON], здавали звіти у контролюючі органи, перераховували прибутки за кордон роботодавцю. До договору оренди від 01.05.2012 року не додано його невід'ємну частину, а саме акт прийому-здачі та опис майна, що свідчить про те, що майно ніколи не передавалося в користування [PERSON] Позивачка ніколи не сплачувала жодну орендну плату ані на банківський рахунок [PERSON], ані вносила жодних готівкових коштів. Спірне майно (офіс) ніколи не здавалося в оренду позивачці, оскільки така перебувала в трудових відносинах з відповідачкою. Позивачка вважає, що договір оренди приміщення від 01.05.2012 року укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України, оскільки на момент вчинення правочину жодна із сторін не мала наміру на настання правових наслідків, що обумовлені ним: орендодавцем реально не передано орендарю приміщення; за період з 2012 року по сьогоднішній день приміщення перебувало завжди у користуванні [PERSON]; приміщення [PERSON] не приймала і ніколи не використовувала, оплата по договору оренди приміщення від 01.05.2012 року ніколи не проводилася, в зв'язку з чим і відсутні такі документи, як акт прийому-здачі, опис майна та платіжні первинні бухгалтерські документи. Позивач вважає, що договір оренди офісу є недійсним, оскільки являється фіктивним, тобто таким, який вчиняється тільки для виду, без намірів створення чи настання будь-яких правових наслідків. Просить суд визнати договір офісу ПП [PERSON] від 01.05.2012 року недійсним. В свою чергу представником відповідачки [PERSON] - [PERSON], подано до суду письмове заперечення на позовну заяву та доповнення до заперечення на позовну заяву про визнання договору оренди приміщення недійсним. Заперечення мотивовано тим, що для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність умислу в обох сторін правочину, а намір уникнути правових наслідків правочину повинен бути у обох його сторін. Позивачем в позові не зазначено та не обґрунтовано яку спільну протиправну мету переслідували сторони, укладаючи його. Перебування у трудових відносинах між собою згідно трудового договору від 01.12.2011 року, не підтверджує укладення фіктивного договору оренди, оскільки крім трудових відносин сторони могли бути учасниками інших цивільних правовідносин. Сторони договору досягли мети його укладення. Факт отримання в користування приміщення позивачем, а також факт існування заборгованості по орендній платі підтверджується власноручною розпискою позивача від 26.08.2014 року, актом ПАТ «Закарпаттяобленерго» від 30.05.2013 року про порушення правил користування електроенергією в приміщенні офісу по [ADDRESS], рахунком про оплату по акту від 30.05.2013 року на ім'я [PERSON] Орендар [PERSON] звернулася в суд із заявою про визнання правочину фіктивним через 3,5 роки з моменту його укладення і через 1,5 роки після написання власноручної розписки про існування заборгованості по орендній платі. На підставі викладеного [PERSON] просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В судовому засіданні позивачка [PERSON], яка також допитана в якості свідка, повністю підтримала позовні вимоги та просила суд такі задовольнити. Пояснила, що в листопаді 2011 року знайомий адвокат [PERSON] познайомив її з підприємцем [PERSON], з якою домовилися про трудові відносини. 01.12.2011 року було укладено трудовий договір про роботу у підприємця [PERSON] в якості адміністратора. В цей день на роботу оформилася також [PERSON] в якості перукаря. В її обов'язки як адміністратора входило щоденне відчинення та закриття салону, пошук і найм перукарів, здача звітів до контролюючих органів. Вона ніколи сама не приймала працівників на роботу і угод з ними не укладала. В салоні працювало 6 перукарів і 2 масажиста, за що ними сплачувалася відповідна плата. Зібраних коштів не вистачало навіть на покриття поточних витрат, пов'язаних з діяльністю салону. Договір оренди приміщення вона підписала з [PERSON] на прохання останньої, у зв'язку з тим, щоб у разі проведення податкової чи іншої перевірки могла сказати, що сама орендує офіс і відповідає в ньому за господарську діяльність. Договір був складений за присутності обох сторін. Вважає, що її обманули. Що стосується розписки від 26.08.2014 року, то написала її під примусом [PERSON] та знайомого останньої [PERSON], за запропонованою формою представника [PERSON] - [PERSON] Ключі від офісу вона передала [PERSON] в кінці 2014 року. Представники позивачки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги [PERSON], просили суд такі задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Вважають вказаний договір оренди офісу недійним, оскільки такий являється фіктивним, тобто таким, який вчиняється тільки для виду, без намірів створення чи настання будь-яких правових наслідків. Посилаючись на практику в справах про визнання угод та правочинів недійсними просять суд визнати договір оренди офісу ПП [PERSON] від 01.05.2012 року недійсним. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] повністю заперечив щодо позовних вимог позивачки, просив в задоволенні таких відмовити, посилаючись на факти, викладені в запереченні та доповненні до заперечення на позовну заяву про визнання договору оренди недійсним. Додав, що позивачка при виконанні договору оренди діяла недобросовісно, свої обов'язки за договором виконувала не сумлінно, що і призвело до виникнення заборгованості по орендній платі. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] в судовому засідання показала, що її племінниця [PERSON] з 2001 року перебувала на сезонних роботах в Італії. Після накопичення коштів остання вирішила зайнятися підприємницькою діяльністю. Вона не вникала в діяльність племінниці, однак у 2012 році до неї зверталися дві особи, які, знаючи, що вона є тіткою підприємця [PERSON], попросили посприяти у вирішенні питання щодо влаштування на роботу в салон в м.Виноградів. Її племінниця повідомила, що до діяльності перукарів в м.Виноградів відношення ніякого немає, оскільки здала приміщення для здійснення такої діяльності в оренду [PERSON] У 2013 році на прохання [PERSON] вона сплатила заборгованість по штрафах в податкову інспекцію за несвоєчасне подання звітності та заборгованість за електроенергію. [PERSON] була звільнена з роботи в 2014 році у зв'язку з невиконанням своїх трудових обов'язків за трудових договором. Повідомила, що не бачила ніякого [PERSON] під час написання [PERSON] розписки про заборгованість. Крім того, повідомила, що перебувала з [PERSON] у хороших відносинах. Остання неодноразово ночувала в квартирі [PERSON], яка знаходилася поруч з офісом ФОП [PERSON]. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона разом з [PERSON] влаштовувалася на роботу до підприємця [PERSON] в грудні 2011 року. Її чоловік займався продажем косметики і вона разом з ним декілька разів приїздили до м.Виноградів, реалізували косметичну продукцію [PERSON], яка за частину розраховувалася, а частину брала під реалізацію і розраховувалася пізніше. Повідомила, що [PERSON] хвалилася, що взяла перукарню в оренду і непогано заробляє, однак в 2013 році звільнилася. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона хотіла влаштуватися перукарем до підприємця [PERSON] Остання представила їй [PERSON] в якості нового адміністратора. У зв'язку з відсутністю клієнтів і заробітку вона не затрималася довго і пішла шукати роботу в іншому місці. Однак, про те чи був укладений договір оренди перукарні в м.Виноградів між підприємцем [PERSON] та [PERSON] 01.05.2012 року їй нічого не відомо. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору оренди задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом 4 главою 16, книги першої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. В судовому засіданні встановлено наступне. Відповідачка [PERSON] 21.04.2009 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що стверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП серії [NUMBER], виданого Виноградівською РДА 21.04.2009 року (а.с.73). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.05.2011 року [PERSON] на праві приватної власності належить приміщення офісу за адресою [ADDRESS] Закарпатської області, загальна площа якого 39,8 кв.м. (а.с.74). Позивачка та відповідачка перебували тривалий час у трудових відносинах. Так, 02.12.2011 року було зареєстровано трудовий договір між [PERSON] (роботодавцем) та [PERSON] (працівником). Відповідно до даного договору відповідачка працювала на позивачку на посаді адміністратора в перукарні по [ADDRESS]. Вказаний трудовий договір зареєстрований у Виноградівському районному центрі зайнятості 02.12.2011 року за №609 (а.с.83-84). 01.05.2012 року в м.Виноградів між приватним підприємцем [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди офісу ПП [PERSON], згідно якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння приміщення за адресою: 90300, [ADDRESS] терміном на 360 днів з моменту прийняття приміщення. Згідно умов договору приміщення що орендується, надається орендарю для розміщення ділового офісу та перукарні (а.с.10-12). Відповідно до умов даного договору (п.4.1) орендар мав сплачувати починаючи з 01.05.2012 року орендну плату за користування зазначеним майном у розмірі 2200 грн. на місяць. В матеріалах справи міститься розписка, яка власноручно написана та підписана позивачкою [PERSON], в якій вона підтверджує наявність заборгованості по орендній платі згідно договору оренди офісу ФОП [PERSON] від 01.05.2012 року в розмірі 47460,00 грн. та зобов'язується до 26.10.2014 року сплатити всю суму заборгованості орендодавцю [PERSON] (а.с.81). Питання про справжність вказаної розписки ніким не ставилося. Судом встановлено, що на момент укладення договору оренди офісного приміщення від 01.05.2012 року відповідачка [PERSON] була і є власником орендованого згідно договору [PERSON] приміщення. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмові формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. [PERSON] як фізична особа-підприємець не обмежена в праві на укладання таких договорів оренди, оскільки їх зміст не протирічить нормам чинного законодавства, при його укладанні було дотримано вимог щодо письмової форми договору. Таким чином, [PERSON] мала всі повноваження для укладення договору оренди офісу від 01.05.2012 року. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач в своїй заяві вказує, що вищезазначений договір оренди офісу є недійсним, оскільки являється фіктивним, тобто таким, який вчиняється тільки для виду, без намірів створення чи настання будь-яких правових наслідків. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин - це правочин без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, він характеризується тим, що його сторони лише «імітують» правочин, а тому його сторони діють умисно. На це звертає увагу ВСУ в абз.1 п.24 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де вказано, що для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність умислу в обох сторін правочину. Тобто, намір уникнути правових наслідків правочину повинен бути у обох його сторін. У ситуації, яка склалася, позивачка [PERSON], яка просить суд визнати правочин недійсним, повинна була довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Позивачкою [PERSON] також не зазначено та не обґрунтовано, яку саме спільну протиправну мету переслідували сторони оспорюваного правочину, укладаючи його. В ході судового розгляду встановлено, що на виконання умов договору оренди від 01.05.2012 року орендар отримав майно, використовував його, а орендодавець оплачував комунальні платежі. Сторонами вчинено ряд дій на виконання умов договору, що свідчить про їх намір створити юридичні наслідки у зв'язку з укладенням такого договору. Факт отримання та використання майна підтверджується також власноручною розпискою позивачки [PERSON] від 26.08.2014 року, яка підтверджує факт заборгованості позивачки по орендній платі відповідно до договору оренди від 01.05.2012 року. Посилання позивача на те, що сторони перебували між собою у трудових відносинах відповідно до укладеного трудового договору від 01.12.2011 року, не спростовує факту укладення договору оренди приміщення офісу між цими ж сторонами, оскільки сторони мали право бути учасниками і інших цивільних правовідносин. Відсутність акту прийому-здачі та опису майна, як додатків до Договору оренди, на думку суду не слугують підставою для визнання договору оренди приміщення недійсним. Крім цього, в матеріалах справи містяться протокол засідання комісії по розгляду актів Виноградівського РЕМ №109 від 11.02.2014 року, з якого вбачається, що за участю споживача електроенергії [PERSON] відбулося нарахування розміру відшкодування збитків та видано платнику [PERSON] рахунок на оплату по акту №104574 від 30.05.2013 року в розмірі 4034,71 грн. (а.с.85, 86). В ході судового розгляду не є доведеними твердження позивачки про наявність умислу всіх сторін правочину щодо укладення його без наміру створення правових наслідків, передбачених цим правочином, тобто про фіктивний правочин. Слід зазначити, що згідно ухвали №299/2818/15-ц від 01.03.2016 року у провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу по орендній платі, яка виникла внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов договору. Провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №299/226/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди недійсним (а.с.72). Отже, позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання правочину недійсним лише через три з половиною роки після його укладення, півтори року з моменту написання розписки про існування заборгованості по орендній платі за договором оренди від 01.05.2012 року та після відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] про стягнення заборгованості по орендній платі. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачка [PERSON] договір оренди офісного приміщення уклала добровільно при повному усвідомленні всіх можливих правових наслідків. Твердження позивачки про те, що її обманули і підписала вона договір на прохання свого роботодавця ФОП [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами по справі. Суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір, укладений у письмовій формі, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було спрямоване на укладення договору оренди. Договір оренди складений позивачем з орендарем без порушення істотних умов укладення договору оренди, досліджений в судовому засіданні примірник договору містить підпис позивача та всі істотні умови. Підстави, обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною (ст. 203 ЦК України), при розгляді справи не встановлені. Доказів порушення вимог норми щодо волевиявлення учасника правочину, щодо настання реальних правових наслідків правочину, суду не надано. Суду не надано доказів щодо наявності правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд вважає, що позивачем не наведено належних та допустимих доказів про порушене право за захистом якого було спрямоване звернення до суду, а докази, які містяться в матеріалах справи дають підстави спростувати вимоги позовної заяви. За наведених обставин вимоги позивачки про визнання недійсним договору оренди офісу ПП [PERSON] не підлягають до задоволення. Крім того, представником відповідачки [PERSON] в ході судового розгляду, а саме після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами було заявлено письмове клопотання про стягнення вартості витрат на отриману [PERSON] правову допомогу у даному процесі в розмірі 8689 грн. згідно акту виконаних робіт від 25.05.2016 року та квитанції про оплату зазначених коштів від 25.05.2016 року. У зв'язку з тим, що в судових дебатах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні, судом не з'ясовувалася думка учасників процесу щодо судових витрат.

Outcome: dismissed