Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Чернігова з позовом до відповідача [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , в якому просила суд визнати в порядку поділу майна подружжя за нею право власності на 3/16 частки в будинку за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що 3/8 часток будинку придбавалась в період шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] , і є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечує. Провадження у справі відкрито ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.06.2020 року. В судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали. Представники відповідача в задоволенні позову просили відмовити, заявили про застосування строків позовної давності. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ст..13 ЦПК України). Судом встановлено, що з 27.11.2003 року по 28.09.2005 року позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцем є його син [PERSON] . Позивач вказує, що за час шлюбу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 12.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А., було придбано 3/8 частин будинку під номером [ADDRESS] . Зазначає, що вказане майно є спільною сумісною власністю і вона має право на Ѕ його частини, тобто на 3/16 частин будинку [ADDRESS] . Після смерті [INFO] [PERSON] вона звернулась до Другої чернігівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, однак їй було відмовлено. Отже, вона вимушена в судовому порядку визнавати в порядку поділу майна подружжя право власності на 3/16 частин будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні представники відповідача заперечуючи проти позову, вказують на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між позивачем та померлим [PERSON] розірвано в 2005 року, в червні 2010 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка змінила прізвище після шлюбу на « [PERSON] ». [INFO] у них народився син [PERSON] . Вся сім`я разом проживала за адресою [ADDRESS] , де і були зареєстровані. Позивач же в спірному будинку не проживала, про факт реєстрації шлюбу, народження дитини і їх проживання у спірному будинку позивачу було відомо ще у 2010 року ( вказаний факт було підтверджено позивачем у судовому засіданні), за життя [PERSON] позивач до нього з питанням поділу майна не зверталась, договорів про добровільний поділ не надала. Крім того, представники відповідачів в судовому засіданні зазначили, що вказана частина будинку була придбана за особисті кошти померлого [PERSON] , що отримані ним за продаж 24.03.2004 року квартири [ADDRESS] , право власності на яку набуте до реєстрації шлюбу з позивачем. Як вбачається з матеріалів справи 24.03.2004 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали належну їм на праві власності у рівних частинах квартиру за 56498 грн. Тобто частина кожного власника становить 18832 грн. 67 коп. Договір купівлі-продажу 3/8 часток будинку по [ADDRESS] [PERSON] було укладено 12.05.2004 року за 22000 грн. Допитаний в суді свідок [PERSON] показав, що кошти від продажу квартири [ADDRESS] його батько [PERSON] витратив на придбання частини спірного будинку. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Під час розгляду справи, позивач жодних доказів про те, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя не надала, жодного доказу про те, що вона на час придбання житла працювала, отримувала дохід, або з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) не отримувала не надала. Тобто не довела, що джерелом набуття 3/8 часток будинку [ADDRESS] є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя [PERSON] та [PERSON] . Представниками відповідача факт придбання майна за спільні кошти подружжя заперечувався. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed