Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроірма Кривошиїнська» (далі по тексту ТОВ «АФ Кривошиїнська»"), мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, площею 2,750 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кривошиїнської сільської ради Сквирського району Київської області. З 2014 року відповідач використовує земельну ділянку, без будь-яких правових підстав, оскільки він проти цього не заперечував. У серпні 2016 року він дізнався, що 14.07.2014 року між ним та ТОВ «АФ Кривошиїнське» було укладено договір оренди землі, який зареєстровано в установленому законом порядку. Даний договір оренди землі укладено на 10 років. Зазначав, що договір оренди землі від 14.07.2014 року та акт приймання-передачі об'єкта оренди він з ТОВ «АФ Кривошиїнське»їна" не укладав та не підписував. Повноважень на підписання від свого імені вищезазначених документів та своєї згоди на укладання договору оренди землі він нікому не надавав. Підписи в зазначених документах від його імені були підроблені зі сторони відповідальних працівників ТОВ «АФ Кривошиїнське». Ураховуючи наведене, наполягав визнати недійсним договір оренди землі, який укладений 14.07.2014 року від його імені з ТОВ «АФ Кривошиїнське». Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини та просили ухвалити рішення по суті позовних вимог. Представник відповідача ТОВ «АФ Кривошиїнське» адвокат Мусійко В.В. у судовому засіданні заперечував, щодо задоволення позовних вимог позивача, вказуючи на те, що між позивачем то ТОВ «АФ Кривошиїнське» існують договірні відносини, що стверджується копією зареєстрованого в установленому порядку договору від 14.07.2014 року, який сторонами був підписаний особисто. Факт підписання договору позивачем підтверджується тим, що позивач особисто, своєчасно та в повній мірі отримував орендну плату, що підтверджується видатковими касовими ордерами. Із досліджених судом письмових доказів, пояснень сторін вбачається, що позивач [PERSON] являється власником земельної ділянки, площею 2,750 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кривошиїнської сільської ради Сквирського району Київської області, що стверджується наявною копією державного акту на право власності на земельну ділянку. З копії договору оренди землі від 14.07.2014 року вбачається, що між позивачем [PERSON] та ТОВ «АФ «Кривошиїнське» на умовах строковості, платності було укладено договір оренди належної йому на праві приватної власності земельної ділянки. Даний договір було зареєстровано Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції в Київській області 25.07.2014 року. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України, діє вимога законодавства про презумпцію правочину. Відповідно до ст.ст.124, 125, 126 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформлюється договором, який реєструється відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюється зокрема висновками експертів. 13.11.2017 року за клопотанням позивача у справі була призначена судова почеркознавча експертиза. 16.02.2018 року справа була повернута експертною установою до Сквирського районного суду Київської області із неможливістю проведення експертизи, через неподання позивачем вільних та експериментальних зразків для проведення експертизи та не сплати грошових коштів за проведення експертизи тощо. Наслідки ухилення від участі в експертизі визначені статтею 109 ЦПК України, згідно з якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п. 27 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією стороною факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Враховуючи тим, що позивачем не було надано достовірних доказів про те, що оспорюваний договір був підписаний не ним, а іншою особою, позивач фактично ухилився від проведення експертизи, то суд приходить до висновку, що правових підстав визнавати, що зазначений договір оренди земельної ділянки є недійсним немає. Крім того, факт підписання спірного договору, позивачем підтверджується тим, що останній на протязі 2014-2017 років отримував орендну плату у повному обсязі, що в свою чергу дає суду всі підстави вважати доведеною волевиявлення позивача на укладення договору оренди земельної ділянки від 14.07.2014 року. За таких встановлених обставин, слід прийти до висновку, що в задоволенні даного позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору на користь позивача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed