Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

У травні 2018 року позивач ПАТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до Подільського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13.03.2007 [PERSON] уклав з ПАТ КБ „ПриватБанк" кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вказує у позовній заяві позивач, банк виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредит в обумовлений договором сумі, але відповідач, всупереч умовам кредитного договору, не здійснював погашення сум кредиту та відсотків по ньому, у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість, загальна сума якої станом на 31.03.2018 року складає 21 150,03 грн., а саме: 995,44 грн. - заборгованості за кредитом, 13952,56 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4718,70 грн. пені та комісії, а також штрафи - 500 грн. штрафу (фіксована частина), 983,34 грн. штрафу (процентна складова). Посилаючись на наявність заборгованості у відповідача та небажання погашати її у добровільному порядку, банк звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 21150,03 грн. та 1762,00 грн. судових витрат. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Посилався на те, що за його карткою не було встановлено додатку «Приват24», а тому він не знав і не міг знати про те, що банк з власної ініціативи нараховує відсотки, пеню та комісію, розмір яких йому не відомий та не погоджувався під час підписання Заяви про видачу кредиту у розмірі 1000 грн. Відповідач вказував на те, що йому видавалася картка на 3 роки. Після закінчення терміну дії картки він не отримував нової картки, не підписував документів на пролонгацію дії кредиту. Посилаючись на те, що в березні 2009 року він звертався до працівників банку та від них дізнався, що заборгованості за кредитом не має, вважає, що термін дії договору закінчився у 2010 році. З огляду на те, що до суду з даним позовом банк звернувся лише у 2018 році, просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 13.03.2007 [PERSON] підписав Заяву № б/н, на підставі якої 27.03.2007 отримав від ПАТ КБ „ПриватБанк" платіжну картку № [NUMBER] з терміном дії «березень 2010 року» зі встановленим кредитним лімітом на карті 500 гривень та базовою відсотковою ставкою за кредитом на момент підписання договору 1,9 % на місяць із розрахунку 360 днів у році (а.с.7). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг, про що підтвердив підписом у заяві. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитну картку з кредитним лімітом 500 грн.. В липні 2008 року, як вбачається з наданих суду розрахунків заборгованості по кредиту, банк в односторонньому порядку збільшив кредитний ліміт до 1000 грн. (а.с.4-6). Відповідач [PERSON] 27.03.2007 отримав кредитну карту та користувався кредитними коштами, починаючи з 16 квітня 2007 року. Відповідач з певною періодичністю вносив платежі на погашення заборгованості по кредиту, сплату відсотків, пені та комісії. При цьому, останній платіж на погашення заборгованості по кредиту відповідач здійснив 16 лютого 2009 року у розмірі 1000 грн. Станом на 26 березня 2009 року розмір поточної заборгованості по кредиту у відповідача [PERSON] становив 995,44 грн. У зв`язку з наявною заборгованістю по кредиту, банк в 2018 році звернувся до суду з даним позовом, у якому просив стягнути заборгованість по кредиту, яка утворилась у 2009 році, а також просив стягнути відсотки, пеню, комісію та штрафи, які продовжував нараховувати до 31.03.2018. Відповідач заявив суду про застосування строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи спір, суд керується наступним. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язання. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Судом встановлено, що відповідно до пункту 3.1.1 Правил користування платіжною карткою, строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця. Таким чином, у конкретному випадку останнім днем дії картки була дата - 31 березня 2010 року. Пунктом 5.4. Правил користування платіжною карткою було встановлено строк погашення процентів за картами без встановлення мінімального обов`язкового платежу: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць, а строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на картці. У конкретному випадку, останній платіж по кредиту [PERSON] здійснив в лютому 2009 року, дія картки закінчилась 31 березня 2010 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у травні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який необхідно рахувати від дати 31.03.2010. Підстав стверджувати про те, що строк дії кредитного договору продовжувалася на підставі п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, оскільки жодна із сторін не інформувала іншу сторону про припинення договору, та банк правомірно вважає карту пролонгованою, що дає право нараховувати відсотки та штрафні санкції, у конкретному випадку не має. Так, підписуючи Заяву про видачу кредитної карти, сторони відразу встановили строк дії договору - до 31.03.2010. Після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику [PERSON] грошові кошти і нову платіжну картку. Таким чином, підстав стверджувати, що договір діяв на тих же умовах, що діяли у 2007 році, не має, адже після 31.03.2010 відповідач вже був позбавлений можливості користуватися кредитними коштами за платіжною карткою № [NUMBER] . Зважаючи на те, що боржник свої зобов`язання за кредитним договором до 31.03.2010 не виконав, з 01.04.2010 розпочався перебіг позовної давності. Звернувшись до суду з даним позовом у травні 2018 року, банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, як це передбачено ст. 267 ЦК України. За таких обставин, у задоволенні позовних ПАТ «Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 13.03.2007 року слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed