Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 16 листопада 2007 року вона розірвала шлюб з [PERSON].Від даного шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Позивач разом з сином з 04.03.2014 проживає в Арабській Республіці Єгипет. Незважаючи на те, що батьку дитини не здійснюється перешкод, він не виконує свої батьківські обов'язки, не бере участі у вихованні сина, життям дитини не цікавиться, цькує дитину через переїзд його з позивачем до арабської країни, фінансової допомоги не надає. Борг по сплаті аліментів на дитину станом на 01.06.2017 становить 21417,24грн. Відповідач викликає тільки негативні емоції у дитини. У зв'язку з вищевикладеним вона вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до власної дитини, матеріально її не забезпечує, не цікавиться її життям та здоров'ям, не спілкується з нею, а тому просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON]. Позивач на своїх вимогах наполягає, просить їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що позивач разом із сином [PERSON] проживають у Арабській Республіці Єгипет з 2014 року, де дитина навчається у школі. Створені всі необхідні умови для його розвитку та навчання. Відповідачу не створюються перепони в участі життя сина, він знав, де знаходиться дитина. Проте відповідач з сином не спілкується, ніяких спроб та ініціатив у спілкуванні з дитиною не проявляє. Ще до від'їзду дитини відповідач перестав сплачувати аліменти на його утримання. Представник позивача [PERSON] пояснила, що сторони ще під час подружнього життя жили у недоброзичливих відносинах. Відповідач зловживав алкогольними напоями та лякав сина своєю поведінкою. Зазначає, що у серпні 2017 року позивач з дитиною приїхали до м. Гребінки Полтавської області, проте відповідач не бере ніякої участі у розвитку дитини. За півтора місяці перебування дитини в м. Гребінка відповідач лише декілька разів навідував сина. В телефонних розмовах обіцяв, що навідається до нього, проте обіцянок не виконував. Востаннє говорив з дитиною 02.10.2017 по телефону, коли вітав з днем народження. Особисто бачився в останню суботу вересня 2017 року у присутності позивача. Вказала, що позивач боїться відпускати сина до батька наодинці, оскільки теперішня дружина відповідача постійно погрожує позивачу та неповнолітньому [PERSON]. За час перебування у Арабській Республіці Єгипет відповідач також не телефонував сину, хоча міг це робити по інтернет програмі Скайп або через інші засоби зв'язку. Неодноразово відповідача запрошували приїхати особисто та відвідати сина, але відповідач так і не приїхав. Відповідач знав, що син знаходиться у Арабській Республіці Єгипет, оскільки сам надавав дозвіл на його виїзд за кордон на відпочинок. Вважає, що вказаних підстав достатньо, щоб позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON]. Відповідач у судовому засіданні з позовом не погодився. Пояснив, що після розлучення щоранку відвозив дитину до школи та іноді забирав його після уроків й відвозив додому. Бере участь у розвитку дитини, возив грати у боулінг, придбав сину ноутбук. Востаннє бачився з сином у присутності матері, бо за словами сина, мати не пустила його самого. У м. Гребінку їздив навідувати сина по можливості, оскільки майже щодня він працює. Щодо сплати аліментів погоджується сплачувати у розмірі 1000грн. Раніше не сплачував, тому що в нього не було реквізитів для сплати. У двадцятих числах серпня 2017 року він з позивачем пішли до банку та відкрили картковий рахунок, на який він уже сплачував двічі аліменти у розмірі 500 грн та 800 грн. 22 серпня 2017 року дав дозвіл на перебування сина за кордоном терміном на один рік, оскільки сину подобається у Арабській Республіці Єгипет та він не хоче повертатися до України. Намагався поспілкуватися із сином, проте мобільний номер позивача був відключений а інтернет адресу Скайпу позивача він не знав. Після того, як він дізнався інтернет адресу Скайпа позивача, неодноразово телефонував до сина, але йому щоразу відповідали, що син збирається на заняття англійською та арабською мовами. Останнім часом не мав змоги телефонувати сину через мережу інтернет, оскільки комп'ютер не працює, а по мобільному зв'язку послуга роумінг дорого коштує. Приїздити особисто до Арабської Республіки Єгипет він також не має можливості через брак коштів. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що дитина перебувала у Арабській Республіці Єгипет за дозволом батька місяць, інший період перебування сина у Арабській Республіці Єгипет було без його дозволу. У зв'язку з цим відповідач не мав можливості повноцінно виконувати свої батьківські обов'язки. Під час перебування сина та позивача в Україні відкрито картковий рахунок, на який відповідач сплачує аліменти. Вважає, що відповідач бажає брати участь у вихованні дитини та налагодити з ним відносини. Вважає недоцільним позбавляти відповідача батьківських прав. Допитаний в якості свідка представник Пирятинського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області [PERSON] повідомив, що відповідач з 2014 року аліменти на утримання дитини не сплачував, повідомляв виконавців, що сплачуватиме по мірі можливості у зв'язку з тяжким матеріальним становищем. Відносно нього було відкрите ще одне виконавче провадження. До вересня 2017 року в матеріалах виконавчого провадження наявні реквізити для сплати аліментів на ім'я представника позивача за довіреністю - матір позивача [PERSON], проте відповідач відмовився сплачувати аліменти на рахунок [PERSON] У серпні 2017 року відповідач з'явився до Пирятинського РВ ДВС та цікавився, на який рахунок сплачувати аліменти. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представників, відповідача, представника третьої особи, допитавши свідка, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані по справі докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом установлено, що позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний, про що мається відповідний актовий запис та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.6). Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 18.02.2008 з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.7). З 2014 року позивач разом із сином проживає в Арабській республіці Єгипет, де зверталася до консульського підрозділу української дипломатичної установи з проханням оформити їй довідку про сімейний стан у зв'язку з майбутнім укладенням шлюбу з громадянином Єгипту на території цієї країни (а.с.26). У Висновку Пирятинської районної державної адміністрації № 01/42/558 від 03.10.2017 зазначено, що з 2014 року [PERSON] разом з сином проживають у Арабській Республіці Єгипет. Зі слів [PERSON] [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме: життям дитини не цікавиться та матеріально не допомагає. Працівники служби у справах дітей провели бесіду з [PERSON], який пояснив, що в 2014 році без його відома колишня дружина вивезла сина на постійне місце проживання у Каїр, Арабська Республіка Єгипет. З тих пір він не має можливості повноцінно виконувати свої батьківські обов'язки. [PERSON] повідомив, що відкрив на ім'я сина банківський рахунок, щоб допомагати йому матеріально. Надав характеристику з місця роботи, відповідно до якої характеризується добре. Також надав довідки про те, що на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини про райдержадміністрації було прийнято рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно неповнолітнього сина (а.с.47). Після встановлення зазначених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.12, 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі ст. 141, 142 СК України слідує, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно приписів ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу статті 6 Декларації, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з приписами пунктів 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні особою обов'язків по вихованню, а також встановити, що вона ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачами позовної заяви про позбавлення батьківських прав щодо дітей може свідчити про їх інтерес до них. Установлені судом в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] приймає та бажає приймати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином, для чого вживає всі необхідні дії. У період часу, коли син перебував на території України, відповідач зустрічався з ним, відвідував разом з ним кафе, переймався його життям та дозвіллям, що не заперечувалося представниками позивача. Коли син знаходиться за кордоном він спілкується з ним через мережу інтернет та мобільний зв'язок, що також не заперечувалось позивачем та її представниками. Також у серпні цього року надав дозвіл на виїзд дитини за кордон строком на один рік. Крім того 12.02.2014 відповідач також давав згоду на тимчасовий виїзд на відпочинок своєму сину [PERSON] у супроводі його матері [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет до 20 березня 2014 року. Після того, як [PERSON] з сином до України не повернулися, 31 березня 2014 року з метою встановлення місця перебування сина відповідач звернувся до Посольства Арабської Республіки Єгипет в України (а.с.25). Про те, що колишня дружина та син поїхали до Арабської Республіки Єгипет на постійне місце проживання дізнався з відповіді МЗС. На підтвердження доводів представника позивача про те, що теперішня дружина відповідача погрожує позивачу та її дитині, представник позивача надала роздруківки переписок [PERSON] (теперішньої дружини відповідача) та [PERSON] з соціальної мережі Фейсбук. Проте, дослідивши надані матеріали, суд не вбачає погроз життю та здоров'ю [PERSON] та [PERSON] (а.с.28-46). Згідно довідки - розрахунку № 03-15 від 25.05.2017, виданої Пирятинським РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, з січня 2014 року по квітень 2017 року відповідач аліменти не сплачував, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 20571,99грн (а.с.8). Відносно вказаного боргу відповідач надав пояснення, що рахунок, на який необхідно сплачувати аліменти, відкритий на ім'я матері позивача, тому він не бажав сплачувати аліменти на її користь. На пропозицію відкрити рахунок на ім'я дитини позивач дала згоду лише у серпні 2017 року, і з цього часу відповідач сплатив на рахунок сина 500грн аліментів, згодом ще 800грн., та в подальшому буде сплачувати аліменти. При цьому суд зазначає, що сам по собі факт несплати аліментів не впливає на вирішення справи, оскільки і у разі позбавлення батьківських прав за батьками залишається передбачений законом обов'язок щодо участі в утриманні дитини. Отже, аналізуючи спірні правовідносини в контексті вищевказаних норм права, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності свідчили б про невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від виховання сина [PERSON] і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. З огляду на вищевикладене та враховуючи бажання батька приймати участь у вихованні сина суд вважає, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутні, у зв'язку з чим в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за необґрунтованістю. Суд вважає недоцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON], оскільки це буде суперечити інтересам дитини.

Outcome: dismissed