Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселенняіз житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , до іншого постійного жилого приміщення - квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що 10.12.2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5932212, відповідно до якого позивач зобов`язався надати позичальникові кредит у розмірі 150 000 доларів США, а позичальник зобов`язався сплатити плату за кредит та повернути банку суму кредиту. У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, між [PERSON] та банком був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку банку житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку. У зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, 30.05.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком В.М. було зареєстровано за банком право власності на зазначений будинок та земельну ділянку. Однак, після набуття права власності банком на зазначений будинок, згідно з довідкою № 685 від 17.08.2016 року органу самоорганізації населення мікрорайону «10 ст. Великого фонтану у м. Одесі» у житловому будинку зареєстровані відповідачі, які порушують права та законні інтереси банку. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце судових засідань повідомлялися належним чином шляхом надсилання кореспонденції на адресу, надалі відзив на позовну заяву, у якій заперечували проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що із письмовою вимогою про добровільне виселення позивач до відповідачів не звертався, вимогу про звільнення жилого приміщення відповідачі не отримували. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.12.2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5932212, відповідно до якого позивач зобов`язався надати позичальникові кредит у розмірі 150 000 доларів США, а позичальник зобов`язався сплатити плату за кредит та повернути банку кредит. 12.12.2007 року у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, між [PERSON] та банком був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку банку житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку. У зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, 30.05.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком В.М. було зареєстровано за банком право власності на предмет іпотеку на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.06.2016 року за індексним номером 29874791, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.06.2016 року № 60525430. Згідно з довідкою органу самоорганізації населення мікрорайону «10 ст. Великого Фонтану у м. Одесі», № 685 від 17.08.2016 року у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним. У 2007 році [PERSON] було укладено договір оренди житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). Згідно зі ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно зі ст. 811, 816 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі. У договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Відповідно до укладеного договору оренди будинку, відповідач [PERSON] прийняв у строкове платне користування зазначений будинок, строком оренди до 01.10.2047 р. з 01.10.2007 р. Відповідач [PERSON] користується правами та несе обов`язки орендаря будинку відповідно до умов договору та чинного законодавства України. У будинку разом з відповідачем [PERSON] має право проживати, проживають та зареєстровані члени його сім"ї [PERSON] , [PERSON] . Згідно з п. 5.1. договору оренди будинку, орендар має право проживати разом із членами своєї сім"ї: дружиною, дітьми, батьками орендаря та батьками дружини орендаря. На дату укладення цього договору, разом з орендарем проживають: [PERSON] - батько орендаря; [PERSON] - мати орендаря. Згідно зі ст. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Викладене свідчить, що після набуття права власності на будинок до позивача перейшли права та обов`язки наймодавця. Що також свідчить про відсутність правових підстав для виселення відповідачів з будинку. Згідно з п. 6.2. договору оренди будинку, орендодавець зобов`язується не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватися об`єктом, чи майном яке в ньому знаходиться, на умовах цього договору. Згідно з п. 6.3. договору оренди будинку, орендодавець зобов`язується забезпечити безперешкодний доступ до об`єкту орендаря та інших осіб, що з ним проживають. У позовній заяві позивач посилається на ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», як на підставу для виселення відповідачів з будинку, однак з таким твердженням неможливо погодитись. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до матеріалів справи, 15.06.2018 року позивач надсилав відповідачам вимогу про звільнення жилого приміщення після прийняття позивачем рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку жилий будинок шляхом позасудового врегулювання, однак відповідачі не отримали зазначену вимогу через, на конверті є відмітка щодо закінчення терміну зберігання. Відповідачі проживали у житловому будинку ще до моменту укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] іпотечного договору від 12.12.2007 року, про що було відомо позивачеві. Відповідно до ч.3 ст. 109 ЖК УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Враховуючи викладені обґрунтування відсутності підстав для виселення відповідачів суд вважає, що посилання позивача на ч. 2 статті 109 ЖК РСР є необґрунтованим, щодо запропонованого позивачем виселенням до іншого постійного жилого приміщення, у іншій населений пункт, квартири [ADDRESS] , загальною площею 48.1 кв. м. Частиною 2 статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Виселення людей з жилого приміщення - це позбавлення їх права на проживання, надання іншого постійного жилого приміщення є компенсацією втрати такого права. Відтак, право на проживання в іншому приміщенні, що їм надається, повинно не гіршим від того, яке вони мають. Квартира, у яку пропонує позивач виселити, розташована у іншому населеному пункті, знаходиться в [ADDRESS] , та має менше площу 48,1 кв.м, у той час, коли відповідачі проживають у житловому будинку, загальною площею 524,6 кв.м. з усіма комунікаціями та в місті Одесі - місті обласного значення. Суд, здійснюючи правосудця, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, відповідно до ст. 5 ЦПК України. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави, визначені статтею 109 ЖК УРСР, для виселення відповідачів та інших мешканців з житлового будинку, тому у позовній заяві слід відмовити. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Outcome: dismissed