Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона з 20.03.2010 року працює у відповідача. Згідно наказу від 02.01.2013 року була призначена на посаду операційного директора компанії, їй було встановлено посадовий оклад у розмірі 16 661 грн. 77 коп. Протягом всієї роботи у відповідача вона не мала жодних нарікань, зауважень, стягнень, обов'язки виконувала відповідально і у повній відповідності із посадовою інструкцією. Після призначення на посаду в.о. Генерального директора відповідача [PERSON] 02.08.2013 року між ними відбулася розмова, в якій останній їй запропонував звільнитися, не навівши при цьому будь-яких підстав чи причин. Почувши від неї відмову, він дав зрозуміти, що в компанії вона не буде працювати і що він створить всі необхідні умови для того щоб звільнити її. Одразу після цієї розмови, за усним розпорядженням [PERSON] її було відключено від облікового запису компанії, доступу до папок мережі, електронної пошти, що в свою чергу зробило неможливим виконання нею практично в повній мірі своїх посадових обов'язків. 05.08.2013 року вона звернулася до керівництва із заявою надати їй частину щорічної відпустки, в чому їй було відмовлено з підстав наявності узгодженого з нею графіку відпусток на 2013 рік, в якому передбачений інший період її відпустки. Зауважує, що нею такий графік не підписувався. 05.08.2013 року вона написала службову записку з проханням відновити електронний доступ, але відповіді не отримала, як і не отримала відновлення свого облікового запису. Наступні робочі дні на неї чинився психологічний тиск, було поставлено ряд завдань, які завідомо неможливо було виконати. Кожен свій крок та дії вона звітувала особисто [PERSON] в службових записках. 08.08.2013 року вона повторно написала службову записку з проханням відновити доступ до електронних ресурсів. В цей же день вона отримала письмову відповідь від директора департаменту ІТ [PERSON], у якому він підтвердив той факт, що електронний доступ був відключений по розпорядженню [PERSON] Останній своїми діями порушив вимоги трудового законодавства - ст.ст.21, 29, 141 КЗпП України. 08.08.2013 року їй була надана для ознайомлення нова посадова інструкція операційного директора, затверджена [PERSON] та підписана директором юридичного департаменту, в якій не було зазначено яким наказом і коли вона була затверджена. Згідно даної нової інструкції значно збільшилося коло її обов'язків, ряд з який взагалі не можуть бути віднесені до обов'язків операційного директора компанії, а ряд таких, що суперечить вимогам законодавства України. Така зміна істотних умов праці (зміна посадової інструкції) торкнулася лише посади операційного директора, на якій вона перебуває. В результаті зазначених обставин у неї значно погіршилося здоров'я, що виразилося у підвищенні артеріального тиску, постійній втомленості, погіршення загального психологічного стану, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до лікаря, який призначив їй лікування і відкрив лікарняний з 12.08.2013 року. В період її лікарняного [PERSON] видав наказ від 14.08.2013 року, в якому зазначено, що у зв'язку з низькими фінансовими показниками підприємства та організаційними змінами встановлюється з 14.10.2013 року операційному директору посадовий оклад у розмірі 3 000 грн. в місяць. Зміни окладу були лише операційному директору. Тобто, будь-яких правових, об'єктивних фінансових та організаційних підстав для видачі наказу від 14.08.2013 року немає, тому вважає його незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним. Вказаний факт та інші зазначені факти підтверджують вибіркове ставлення керівника до співробітників, в даному випадку - до неї, що, на її думку, є порушенням її конституційних прав. В результаті таких дій керівника компанії їй стало очевидним, що працювати їй не дають і не дадуть можливості. Не погоджуючись з таким відношенням до неї, розуміючи що [PERSON] грубо порушуються норми трудового законодавства, норми суспільної моралі, відкрито демонструється неповага до підлеглих, 29.08.2013 року нею була підготовлена доповідна записка на ім'я в.о. генерального директора [PERSON], в якій були викладені зазначені обставини. Оскільки керівництво впродовж тривалого часу ігнорувало її прохання та попередження, обмежували її права та грубо порушували та не виконували законодавство України, вона була змушена разом з доповідною запискою подати заяву на звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак, ця заява не була розглянута [PERSON] і не було надано будь-якої відповіді як на неї, так і на доповідну записку від 29.08.2013 року. Така невизначеність вимусила її вдруге написати 11.09.2013 року заяву на звільнення, а 13.09.2013 року її ознайомили з наказом про відпустку. Своєчасного розрахунку за дні відпустки не було проведено, що є порушенням п.1 ст.21 Закону України "Про відпустки". Внаслідок незаконних дій в.о. директора [PERSON] їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральному, фізичному болю та стражданнях, у зв'язку з погіршенням здоров'я. Її здоров'я значно погіршилося, з'явилися постійні головні болі, біль в області серця, погіршився нормальний сон, з'явилося відчуття тревоги та страху. Як наслідок, істотно порушені нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного життя. Її оцінка розміру моральної шкоди обгрунтовується тим, що внаслідок поганого психологічного стану і лікування була вимушена брати лікарняні та не виходити на роботу, що також відображається на матеріальному становища сім'ї. Ступінь її моральних та фізичних страждань був досить високий, оскільки вказані обставини та незаконні протиправні дії з боку керівництва, завдали шкоду її моральному та фізичному здоров'ю, спричинили дуже серйозні проблеми з її колегами, її сім'єю, і найголовніше - зі здоров'ям. Постійна моральна напруга на робочому місці стали причиною розвитку захворювання сердечно-судинної системи, у неї знизився рівень гемоглобіну, з'явився щоденний нестерпний головний біль, набряки нижніх кінцівок, запаморочення, неможливість вести повноцінний образ життя, а також виконувати свої сімейні та просто материнські обов'язки, в результаті вона вимушена постійно відвідувати лікаря і просто стала залежна від ліків. Дії керівництва компанії ображають її і принижують її гідність. Для відновлення своїх порушених прав звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позові обгрунтування та просив позов задовольнити та зобов'язати відповідача звільнити позивача із займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України із дати прийняття відповідного рішення суду; стягнути з відповідача на підставі ст.44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 48 447 грн. 63 коп.; визнати незаконним та скасувати наказ №00000000106 від 14.08.2013 року; стягнути з відповідача моральну шкоду - 20 000 грн. та витрати на правову допомогу 8 000 грн. Пояснив, що позивач працює у відповідача і по цей час. Крім зазначених заяв про звільнення вона писала ще заяву за звільнення 12.11.2013 року. Після написання заяв продовжувала працювати, оскільки боялася, що її звільнять за прогул, якщо не вийде на роботу. Просив врахувати викладені в позовній заяві обставини та факти, обгрунтування позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та врахувати їх письмові заперечення, долучені до справи. зазначив, що відповідачем не порушувалися права позивача, після написань заяв про звільнення позивач продовжувала свою роботу, працює і по цей час. Вислухавши пояснення представників обох сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що позивач з 20.03.2010 року працює у відповідача. Згідно наказу №0000898 від 02.01.2013 року позивач призначена на посаду операційного директора компанії, їй було встановлено посадовий оклад у розмірі 16 661 грн. 77 коп. Згідно наказу №977 відповідача від 08.07.2013 року позивачу було надано щорічну відпустку з 08.07.2013 року по 21.07.2013 року. Відповідачем було видано наказ від 08.08.2013 року Про виконання планових показників ТП Бальзака, яким наказано позивачу привести показники товарообороту по всім категорія і групам товару до результату 2012 року (аналогічний період), з зазначенням конкретних видів робіт у визначені строки та зобов'язано надавати звіти в письмовій формі керівнику про виконання вказаних завдань кожен четвер до 15.00 годин. З даним наказом позивач була ознайомлена. Цього ж числа - 08.08.2013 року, відповідачем було видано і наказ Про внесення змін до штатного розкладу ЦО, згідно якого з 08.08.2013 року введено 1 ставку посади регіонального менеджера, що здійснюватиме операційне керівництво 12 магазинами: Аврора, Бровари, Бровари-Короленко, Вишгород, Вишгородська-2, Оболонь, Бажана, Перемоги, 129, Р, Окіпної, Харківське шосе, Васильківська, Дитячий світ. Після цього, 14.08.2013 року дирекцією відповідача видано наказ №00000000106 про внесення змін в штатний розклад центрального офісу, згідно якого посадовий оклад операційного директора, посаду якого обіймала позивач, встановлений з 14.10.2013 року в розмірі 3 000 грн. в місяць. Згідно даного наказу було складено попередження про зміну істотних умов праці, копія якого в цей же день була направлена поштою позивачу, і останньою була отримана 21.08.2013 року, що підтверджено поштовими повідомленнями. З наданих документів та вказаних фактів слідує, що керівництвом відповідача була здійснена перевірка показників по результатам діяльності магазинів, за результатами якої керівництво прийняло рішення про введення нової одиниці (посади), якій було передано в обов'язки діяльність 12 магазинів, а один магазин по Бальзака, який не виконував планові торгівельні та економічні показники, залишився у позивача і останній було доручено займатися виключно покращенням торгівельно-економічних показників даного магазину. Тобто, обсяг роботи позивача значно зменшився (з 13 магазинів залишився 1), результатом чого стало і зменшення заробітної плати позивача - з 16 661 грн. 77 коп. до 3 000 грн. Про дані зміни в штатному розкладі, в об'ємі роботи, в розмірі заробітної плати позивач знала, була повідомлена, що підтверджено наданими документами та діями самого позивача, а саме: виконанням нею роботи по одному магазину, отриманням визначеної заробітної плати. Позивач і по даний час працює на даній посаді, виконує обов'язки, пов'язані з роботою магазину по Бальзака, від керівництва ніяких зауважень до її роботи на даний час не має. Встановлено, що позивач 29.08.2013 року подала до відповідача заяву про її звільнення з посади 02.09.2013 року за ч.3 ст.28 КЗпП України, однак 03.09.2013 року позивач вийшла на роботу і продовжила працювати та виконувати свої посадові обов'язки. Крім цього, 11.09.2013 року позивач подала відповідачу заяву за відпустку, яка їй була надана в період з 12.09.2013 року по 21.09.2013 року, що підтверджено наказом №1314 від 11.09.2013 року. Крім цього, з пояснень сторони позивача, наданих в судовому засіданні, позивач подала аналогічну заяву і 12.11.2013 року. Але і після цього продовжувала та продовжує працювати, виконувати свої посадові обов'язки по даний час. Відповідно до ст.32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36. Статтею 32 КЗпП України передбачено, що про зміну істотних умов праці (розмірів оплати праці) працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. По даній справі встановлено, що зміна розміру оплати позивача була пов'язана із значним зменшенням посадових обов'язків, об'єму роботи позивача. Крім цього, позивач не посилалася в своїх заявах про звільнення як на підставу - на ст.36 п.6 КЗпП України. Введення нового розміру заробітної плати позивачу було визначено після спливу двох місяців з дати видачі наказу. Той факт, що позивач дізналася про такі зміни, які мали наступити з 14.10.2013 року, менше ніж за два місяці (отримала попередження 27.08.2013 року згідно поштового повідомлення), не може бути прийнятий до уваги як належний доказ та як підставу до вимоги про визнання наказу від 14.08.2013 року незаконним та скасування його. Ця обставина може бути лише підставою для подовження терміну (два місяці з дня ознайомлення позивача з попередженням - 27.08.2013 року), тобто не з 14.10.2013 року мало би бути введено нову заробітну плату позивача, а з 27.10.2013 року. З урахування того, що вказаний наказ набув чинності, виконаний, слідує, що можливе лише питання про здійснення доплати за 14 днів попередньої заробітної плати. Однак, позивач такі вимоги не пред'являє в своїй позовній заяві. Окремо слід зазначити, що наказ від 14.08.2013 року, яким встановлено позивачу посадовий оклад 3 000 грн., пов'язаний із значним зменшенням обсягу роботи позивача (операційне керівництво замість 13 магазинами, як було раніше, одним магазином). Крім цього, позивач не просила її звільнити у зв'язку з незгодою таких змін в заробітній платі (п.6 ст.36 КЗпП України), як і не просила скасувати цей наказ у зв'язку з неповідомленням її за два місяці про зміни. Слід зазначити і те, що позивач просить скасувати наказ від 14.08.2013 року, яким визначено її оклад 3 000 грн., що свідчить у разі задоволення цієї вимоги, про повернення її окладу у розмірі 16 661 грн. 77 коп., при тому, що цей оклад вона мала, коли виконувала операційне керівництво 13 магазинами. Питання про повернення їй обов'язків по решті 12 магазинам (скасування наказу від 08.08.2013 року про введення посади Регіональний менеджер) позивач не ставить. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що коли працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. По даній справі, встановлено, що позивач кілька разів писала заяви про звільнення, однак після визначених нею дат звільнення - виходила на роботу та продовжувала далі працювати, як і працює по цей час. Дані обставини свідчать про те, що позивач змінила своє бажання щодо звільнення та трудовий договір продовжує свою дію. Крім цього, підставою для звільнення є заява працівника, яка подається роботодавцю і саме останній наділений повноваженнями приймати рішення про звільнення працівника. Суд не наділений правами приймати рішення замість роботодавця про звільнення працівників з займаних посад. Питання щодо організації роботи, визначення працівникам обсягу роботи, встановлення розмірів окладів (приватне акціонерне товариство) відносяться безпосередньо до власника, засновника, роботодавця товариства. Відповідно до ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Безстроковий трудовий договір може бути розірваний за ініціативою працівника на підставі заяви останнього. Розірвання трудового договору за ініціативою працівника, окрім як на підставі заяви останнього, трудовим законодавством України не передбачено. Враховуючи викладене, слідує, що всі позовні вимоги позивача, які є пов'язані одна з одною, є безпідставні, не грунтуються на вимогах законодавства. Враховуючи це, суд приходить до висновку, що всі вимоги позивача не підлягають задоволенню. Безпідставними та бездоказовими є і посилання сторони позивача на порушення відповідачем вимог ст.ст.21, 29, 141 КЗпП України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed