Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач 10.12.2013 року звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних та відсотків за порушення грошового зобов'язання в загальному розмірі 46 230, 32 грн., витрат по сплаті судового збору в розмірі 463 грн. Свій позов обґрунтовував тим, що 01.07.2009 року позичив відповідачу 9000 доларів США., які той зобов'язався повернути до 01.09.2009 р., що підтверджується письмовою розпискою відповідача. У зазначений термін і по даний час відповідач не повернув йому позичені кошти. В зв'язку з цим він був змушений звернутись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Ріщенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2012 року вказаний позов було задоволено та стягнуто з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 71820,00 грн.. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07.02.2013 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2011 року залишено без змін. З урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, починаючи з 02.09.2009 року до 30.11.2013 р., та 3% річних від простроченої суми сума боргу складає 9155,57 грн., інфляційні збитки - 24578,07 грн., відсотки на рівні облікової ставки НБУ від простроченої суми - 24578,07 грн,. згідно наданих ним розрахунків. Просив захистити його порушене право. Пзивач у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволення, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності та з підстав зазначених в письмових запереченнях. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що 01.07.2009 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 9000 доларів США., які зобов'язався повернути до 01.09.2009 року, що підтверджується оригіналом письмової розписки відповідача. У зазначений термін і по даний час відповідач не повернув позивачу позичені кошти. В зв'язку з цим він був змушений звернутись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Ріщенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2012 року вказаний позов було задоволено та стягнуто з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 71820,00 грн.. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07.02.2013 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2011 року залишено без змін. З урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, починаючи з 02.09.2009 року до 30.11.2013 р., та 3% річних від простроченої суми сума боргу складає 9155,57 грн., інфляційні збитки - 24578,07 грн., відсотки на рівні облікової ставки НБУ від простроченої суми - 24578,07 грн,. згідно наданих ним розрахунків. У відповідності з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З вищевикладеного вбачається, що чинне законодавство України, у випадку порушення однією із сторін своїх зобов'язань, передбачає грошову компенсацію іншій стороні, яка була позбавлена можливості користуватися певний час грошовими коштами, що їй належать, у зв'язку з несвоєчасним поверненням їх від боржника. Верховний Суд України у своїй постанові від 26.03.2006 року по справі № 2-4/11319-2004 зазначив, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження по його примусовому виконанню. В Інформаційному листі Верховного Суду України від 15.07.2005 року № 3.2.-2005 викладена правова позиція про природу індексу інфляції, що передбачені статтями 214 ЦК УРСР та 625 ЦК України. Так Верховний СУД України зазначив, що інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів. Судом встановлено, що чинне законодавство не заперечує права особи (стягувача) на звернення до суду з вимогою щодо стягнення з боржника суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації за період після прийняття судом рішення про стягнення відповідної суми. Право особи вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту її майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі від 13 квітня 2011 року зазначив, що саме наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки належним виконанням зобов'язання є виконання, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання (ст. 599 ЦК України). Крім того, як вбачається з Рішення Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що невиконання судового рішення на користь заявника понад три роки було втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Отже, відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини користування боржником грошовими коштами стягувача в період виконавчого провадження порушує право стягувача на мирне володіння своїм майном у світлі вимог статті 1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції. Враховуючи вищевикладене, а також те, що інфляційні втрати та три відсотки річних не є санкцією, штрафом, неустойкою і не є способом забезпечення зобов'язання, оскільки є частиною самого зобов'язання, яке відповідачем порушено. Відповідно до ч. ч. 1,2,3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Наявність оригіналу розписки у позивача є доказом неповернення боргу по договору позики відповідачем. Статтями 256 і 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З розписки [PERSON] вбачається, що він отримав від [PERSON] в борг кошти строком на два місяці, тобто до 02 вересня 2009 року. Оскільки [PERSON] не отримав вчасно позичені [PERSON] кошти, з позовом про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних та відсотків в судовому порядку він мав право звернутися до 03 вересня 2012 року. Однак з матеріалів справи вбачається, що такий позов [PERSON] подав до суду 10 грудня 2013 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку звернення до суду. Відповідно до ст. 259 ЦК України тривалість позовної давності може бути збільшено за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Договору про збільшення позовної давності вони не укладали. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з вимогами ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed