Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Братська державної нотаріальної контори Братського району Миколаївської області, про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 05 січня 2000 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування земельної ділянки, проте відповідач ввів її в оману, оскільки між ними було досягнуто домовленість щодо укладання договору оренди земельної ділянки. Про наявність договору дарування їй стало відомо лише в березні 2017 року після звернення за правовою допомогою до адвокатів. Оскільки під час укладання договору дарування вона помилилася щодо дійсної природи угоди, даний договір слід визнати недійсним. В судовому засіданні позивач підтримала свій позов, суду пояснила, що в січні 2000 року домовилася з відповідачем про укладення договору оренди земельної ділянки, даний договір підписували у нотаріуса. Нотаріус не роз'яснив їй, що вона укладає договір дарування. Через рік вона звернулася до відповідача з вимогою сплатити їй орендну плату за користування земельною ділянкою, проте відповідач відмовив їй, пояснивши, що у нього не має коштів. До суду з позовом про стягнення орендної плати протягом 17 років вона не зверталася. Представники позивача також підтримали позовні вимоги, пояснивши, що позивач в силу своїй юридичної необізнаності не змогла розпізнати дійсну природу договору, який вона укладала з відповідачем, тому внаслідок помилки уклала угоду дарування. Строк позовної давності, на їх думку слід рахувати з моменту отримання нею копії договору дарування землі, а саме з 4 квітня 2017 року. Відповідач у судове засідання не з'явився, до суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач уклала з ним саме договір дарування, ніяких орендних відносин між ними не було, орендну плату він не сплачував, оскільки не було договору оренди. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що його мати не мала на меті укладення договору дарування, у сім'ї батьки завжди казали, що уклали з відповідачем договір оренди землі. Вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР ( в редакції 1963 року ), Згідно з ч.1 ст.243 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений ( ч.3 ст.244, ч.1 ст.227 ЦК Української РСР ). Статтями 47-58 ЦК Української РСР передбачені підстави недійсності укладеної угоди. Так, судом встановлено, що 05 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства "Дружба", що знаходиться в селі Петропавлівка Братського району Миколаївської області, розміром 9,87 ум.кад.од без визначення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості). Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Братської державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Відповідно до п.11 постанови пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», яка діяла на момент виникнення даних правовідносин, відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Позивачем не надано доказів того, що через свій вік та юридичну необізнаність не зрозуміла юридичну природу договору. Судом встановлено, що укладений договір дарування повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності угоди та був спрямований саме на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також відповідає вимогам ст.227, 244 ЦК Української РСР щодо його нотаріального посвідчення. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ч. 1ст. 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4ст. 60 ЦПК України). Під час судового засідання позивачем та її представниками не доведено, що укладаючи договір дарування вважала, що укладає договір оренди земельної ділянки, що також спростовується самим договором, який [PERSON] підписала. Твердження позивача, що вона укладає договір оренди також не підтверджено жодним доказом. До суду протягом 17 років позивач з позовами про стягнення орендної плати або розірвання договору оренди також не зверталася, що в свою чергу підтверджує те, що позивач розуміла, який саме договір вона укладає. Враховуючи викладені обставини суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed