Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Прокурор Вільнянського району Запорізької області, діючи в інтересах держави в особі Гнаровської сільської Ради, звернувся до суду із позовом до [PERSON], відповідно до якого вимагає стягнути з відповідача на користь Гнаровської сільради грошову суму у розмірі 17614 гривень 64 копійки на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення художнього керівника Гнаровського сільського будинку культури. Як зазначив прокурор у своїй позовній заяві, розпорядженнями Гнаровського сільського голови № 46-ОС від 08.10.2013 року та № 50-ОС від 31.10.2013 року було звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України художнього керівника Гнаровського сільського будинку культури [PERSON] Проте рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.06.2014 року зазначену особу було поновлено на вказаній посаді, стягнуті заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 14438,56 гривень, заборгованість з заробітної плати за роботу у вихідний день у розмірі 176,08 гривень, а також стягнуто 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди. 13 листопада 2014 року зазначені грошові кошти були списані у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради. Посилаючись на положення ст.ст.130, 132-134, 233 КЗпП України, прокурор просить стягнути з відповідача зазначені грошові кошти на користь сільської ради в порядку регресу. Під час судового розгляду справи прокурор Соколов М.О. підтримав заявлений позов, просить її задовольнити, посилаючись на обставини та доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, пояснивши, що Гнаровська сільська Рада не вимагає відшкодування грошових коштів, а сам прокурор не має достатніх повноважень для звернення до суду; при цьому звертають увагу, що місцевий бюджет не є складовою частиною державного бюджету, а тому інтереси держави порушені не були. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, підстав для задоволення позову не знаходить. Так, розпорядженнями Гнаровського сільського голови № 46-ОС від 08.10.2013 року та № 50-ОС від 31.10.2013 року було звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України художнього керівника Гнаровського сільського будинку культури [PERSON] Проте рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.06.2014 року зазначену особу було поновлено на вказаній посаді, стягнуті заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 14438,56 гривень, заборгованість з заробітної плати за роботу у вихідний день у розмірі 176,08 гривень, а також стягнуто 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди. 13 листопада 2014 року зазначені грошові кошти були списані у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради. Зазначені обставини підтверджені відповідними доказами (а.с.7-16), і сторони їх не оспорюють. Відповідно до п.8 ст.134 КЗпП України дійсно передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Згідно ст.237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Разом з цим, суд виходить з того, що згідно ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Суд звертає увагу, що за змістом положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", правовідносини між сільським головою та сільською Радою не розглядаються у ньому як правовідносини між власником/уповноваженим ним органом та працівником установи. Так, згідно ч.1 ст.10 зазначеного Закону, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно ж ст.12 того ж закону, сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі. Строк повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на чергових місцевих виборах, визначається Конституцією України. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях. Суд наголошує на тому, що у даній справі сільський голова відносно сільської ради не є найманим працівником, і не укладав з нею трудовий договір. Правовідносини між ними врегульовані нормами не приватно-правового, а публічно-правового характеру, у т.ч. й ті, що склалися або можуть скластися у зв'язку із заподіянням сільським головою матеріальної шкоди територіальній громаді (сільській раді) при виконанні своїх службових обов'язків. За таких обставин обґрунтування прокурором позову положеннями ст.ст.130, 134, 237 КЗпП України є некоректним, що виключає можливість задоволення його вимог з цих підстав, а інших підстав позову прокурор не навів. Враховуючи наведене, у задоволенні позову має бути відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed