Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання квартири [ADDRESS] - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Позов мотивується тим, що сторони перебували у шлюбі з 14.06.2006 року по 20.12.2012 року. Ще до укладання шлюбу відповідач мала у власності зазначену квартиру. За час спільного проживання позивач особисто робив ремонт у квартирі за власні кошти через що вартість квартири збільшилась. Отже, позивач має право на частину спірної квартири. Перед розлученням сторони домовились на добровільний поділ спільного майна, однак після розлучення відповідач уникає від виконання домовленостей. Позивач посилається на положення ст.62, ст.69-72 СК України, ст.372 ЦК України. Відповідач надала відзив в якому проти позову заперечує. Пояснила, що є власником спірної квартири з 1998 року. З позивачем, під час спільного проживання, робили незначні косметичні ремонти за рахунок коштів [PERSON] - мами відповідача. Зазначені ремонти не можуть істотно збільшити вартість квартири. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідач переїхала з дітьми до іншої країни, а позивачу дозволила безоплатно проживати в спірній квартирі, де він проживав до 2015 року. Потім позивач почав здавати квартиру в піднайом щодобово, через що відповідач забрала ключі від квартири. Позивач не надав доказів істотного збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик тому позов необґрунтований. В судовому засіданні позивач та представник відповідача [PERSON] підтримали свої правові позиції. Судом встановлено: Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] виникло на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 01.12.2005 року та зареєстровано 22.02.2006 року (а.с.27). Спору щодо виникнення права власності у відповідача на спірну квартиру - немає. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20.12.2012 року розірвано шлюб, що був зареєстрований між сторонами 14.09.2006 року (а.с.7). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є знайомим позивача та бачив як позивач, будучи добрим майстром, власноруч робив ремонт у спірній квартирі. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до частини першої статті 62 СК України - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із роз`ясненнями, що надані у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17). За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем, відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, джерел і час його придбання. Також не надано доказів обставини що спірна квартира істотно збільшилась у своїй вартості саме за рахунок його особистих та спільних з відповідачем грошових та трудових затрат, а тому правові підстави для визнання її спільною сумісною власністю подружжя - відсутні.

Outcome: dismissed