Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

В червні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, мотивуючи тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 10.04.2014 року по справі № 357/3086/14-ц з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання його сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 16.04.2014 року шлюб між ним та відповідачем розірваний. На даний час він офіційно працює водієм та отримує мінімальну заробітну плату. Він не може сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх доходів, оскільки його сімейний стан з 2014 року суттєво змінився. Зокрема, 11.02.2020 року він одружився вдруге. Від шлюбу він має двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Його дружина на даний час не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. За обставин, що склалися, вважає за можливе зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача до 1/6 частини усіх його доходів та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Просив суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] до 1/6 частки з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня звернення з позовом до суду ( а. с. 1 ). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 15 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 22 червня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 19 ). 20 липня 2021 року за вх. № 33692 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 20 ). Згідно отриманих відомостей, місце реєстрації відповідача [PERSON] , [INFO] є: [ADDRESS] ( а. с. 20 ). Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 22 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням ( викликом ) сторін на 12 годину 00 хвилин 23 вересня 2021 року ( а. с. 21-22 ). 16 вересня 2021 року за вх. № 43601 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. У відзиві посилалася на усталену практику Верховного Суду, а також на ту обставину, що позивач офіційно працює і з 2021 року аліменти стягуються із заробітної плати в значно меншому розмірі, чим раніше, що свідчить про покращення матеріального стану. Більш того, у червні 2021 року позивач сплатив 15 359 гривень аліментів, включаючи і майбутні періоди, що підтверджує його фінансові можливості. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд задовольнити його вимоги. Підтвердив, що матеріальний стан з 2014 року до теперішнього часу в нього не змінився, так як отримує однакову заробітну плату, лише змінився його сімейний стан, оскільки він перебуває в шлюбі, в якому у нього народилося дві дитини, які потребують додаткових витрат. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Атаманчук О.О. в судовому засіданні, кожна окремо, заперечували проти позовних вимог позивача та просили відмовити, так як позивач не довів погіршення свого матеріального стану, а зміна сімейного стану не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про зменшення розміру аліментів не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року ( а. с. 5 ). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2014 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини його заробітку ( доходу ), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 01 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначеним рішенням стягнуто з [PERSON] , [INFO] аліменти на користь [PERSON] аліменти на особисте утримання в розмірі 1/6 частини його заробітку ( доходу ), щомісячно з 01 квітня 2014 року до досягнення дитиною трирічного віку - до [INFO] включно ( а. с. 10 ). Звертаючись до суду з вищевказаним позовом позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги щодо зменшення розміру аліментів з 1/4 частина на 1/6 частини тим, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб ( а. с. 6 ) в нього народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження ( а. с. 7, 8 ). Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане судам Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 17 Постанови "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому, для збільшення чи зменшення розміру аліментів достатньо хоча б однієї із вказаних обставин. Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із погіршенням матеріального становища платника аліментів, останній може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів. Таким чином, за наявності відповідних обставин, батько дитини може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів. Слід зазначити, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна-розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано позивачем, а навпаки підтверджено останнім, що його матеріальний стан з 2014 року не погіршився, дохід він отримує на сьогодні не менш чим у 2014 році коли розглядалося питання щодо стягнення з нього аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнають учасника справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставини або добровільності їх визнання. Крім того, з довідки-розрахунку від 07.06.2021 року за вих. № 126, наданого Білоцерківським районним відділом державної виконавчої служби ( а. с. 11-13 ) вбачається, що [PERSON] станом на 07.06.2021 року заборгованості не має, а стягнення аліментів із позивача здійснювалось, відповідно до ст. 195 СК України, із розрахунку середньомісячної заробітної плати по Білоцерківському району, у зв`язку із тим, що позивач офіційно ніде не працював. Однак, із 2021 року аліменти стягуються із заробітної плати, що свідчить про те, що матеріальний стан останнього не тільки не знизився, а навпаки поліпшився. З січня 2016 року розмір аліментів на місяць становив 885,75 грн., в подальшому збільшувалися до листопада 2020 року і розмір аліментів на листопад 2020 року вже становив 2 177,25 грн., але з січня 2021 року по день видачі вказаної довідки, аліменти на місяць складають в розмірі 1 255,50 грн., тобто в меншому розмірі порівняно з 2020 роком. Звертаючись до суду з вищевказаним позовом позивач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що на утриманні останнього перебувають інші особи, яким позивач надає матеріальної допомоги. Зазначене не спростовано і самим позивачем під час розгляду даної справи, де позивач зазначив, що аліменти на утримання інших осіб не сплачує, на його утриманні інші непрацездатні особи не перебувають, а він має задовільний стан здоров`я та медичних протипоказань не має. Належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, єдиним посиланням позивача та підстава звернення до суду з позовною заявою про зменшення розміру аліментів є народження дітей від іншого шлюбу. Але, зміна його сімейного стану - народження дітей від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2021 року у справі справа № 715/2073/20, провадження № 61-1031св21. В даній постанові Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідно до судового наказу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2020 року у справі № 715/1188/20 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з [PERSON] - дочки [NUMBER] , [INFO], та суперечитиме її інтересам. Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON], оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed