Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

15 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 січня 2018 року, укладеного між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Дильним І.Г. зареєстрованого в реєстрі за №76. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27.03.2012 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки придбав земельну ділянку площею 0,1121 га за адресою Луцький район, с. Рованці, кадастровий номер 0722880700:04:001:0134, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При цьому, з 22.09.2012р. по 11.06.2018 року позивач та [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Золотоніського міського суду Черкаської області. Разом з тим, 17.04.2015 року позивач уповноважив [PERSON] бути його представником при вирішенні будь-яких питань, пов`язаних зі спірною земельною ділянкою, реєстрацією права власності на належне йому нерухоме майно, виготовлення проектної документації на забудову вказаної земельної ділянки тощо. Вказує, що спірний договір укладений внаслідок зловмисної домовленості [PERSON] та [PERSON] (батько [PERSON] ), з перевищенням наданих повноважень [PERSON] та не відповідав волі власника спірної земельної ділянки. Крім того, укладаючи спірний договір відповідачка приховала наявність на земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва. На підставі ухвали суду від 1 листопада 2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 17 червня 2020 року судом постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду в судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач вимоги позову заперечив та просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з`явилася, просила розгляд справи здійснювати без її участі, водночас у відзиві від 19 листопада 2019 року просила у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що при посвідченні спірного договору було встановлено відсутність будь-яких забудов на земельній ділянці. Вказує, що [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки діяла в межах довіреності, виданої позивачем (а.с. 61-62). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1121 га за адресою Луцький район, с. Рованці, кадастровий номер 0722880700:04:001:0134, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 20). 17 квітня 2015 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Онищук І.П. посвідчив довіреність за реєстровим № 1263, згідно з якою позивач уповноважив відповідача [PERSON] представляти його інтереси при вирішенні будь-яких питань, що пов`язані з управлінням земельною ділянкою площею 0,1121 га за адресою Луцький район, с. Рованці, кадастровий номер 0722880700:04:001:0134, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; реєстрацією права власності на належне йому нерухоме майно; виготовленням проектної документації на забудову вказаної земельної ділянки; оформленням всіх необхідних документів, які необхідні для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на вищевказаній земельній ділянці, починаючи із моменту збору вихідних даних для оформлення проектно-кошторисної документації і закінчуючи введенням будинку в експлуатацію та одержанням свідоцтва про право власності на житловий будинок; розпорядженням (продажем, обміном тощо) на умовах та за ціною на розсуд представника, належного йому на праві власності нерухомого майна; розпорядженням всіма відкритими рахунками у будь-яких банківських установах та у всіх їх філіях та відділеннях на території України (а.с. 21). Діючи на підставі довіреності відповідач [PERSON] 25\~січня 2018\~року уклала\~з відповідачем\~ [PERSON] договір\~купівлі-продажу\~земельної ділянки,\~посвідчений приватним\~нотаріусомЛокачинського районного нотаріального округу Дильним І.Г., зареєстрований в реєстрі за №76. Земельна ділянка продана за ціною 45\~154,00 грн. (а.с. 22). Підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними позивач зазначив вчинення правочину за зловмисною домовленістю його представника [PERSON] та іншої сторони правочину [PERSON] . Позивач вважає недійсним договір про купівлю-продаж, як такий, що укладений з порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203, ст. ст. 215, 232, 238 Цивільного кодексу України. Надаючи правову оцінку встановленим фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. Cуд зауважує, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. В ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. За правилами\~статті 12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна\~сторона несе\~ризик настання\~наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій. Суд,\~зберігаючи об`єктивність\~і неупередженість: керує\~ходом судового\~процесу; сприяє\~врегулюванню спору\~шляхом досягнення\~угоди між\~сторонами; роз`яснює\~у випадку\~необхідності учасникам\~судового процесу\~їхні процесуальні\~права та\~обов`язки,\~наслідки вчинення\~або невчинення\~процесуальних дій; сприяє\~учасникам судового\~процесу в\~реалізації ними\~прав,\~передбачених цим\~Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив, що у відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу не було зловмисної домовленості з метою отримання вигоди, оскільки право розпорядження земельною ділянкою передбачено довіреністю, тобто дії представника здійснювалися в межах наданих їй повноважень від [PERSON] , що підтверджено представником останнього у судовому засіданні. Також не встановлено жодних негативних наслідків для довірителя, оскільки його незгода полягає у тому, що у нього була відсутня воля на відчуження земельної ділянки, що не є підставою для визнання правочину недійсним згідно заявлених позовних вимог. Суд відхиляє доводи позивача про прихованням відповідачем 1 при укладенні спірного договору факту наявності об`єкту незавершеного будівництва на земельній ділянці, як такі, які спростовуються матеріалами справи, зокрема, копією кадастрового плану земельної ділянки, зробленого з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.01.2018р., експлікацією земельних угідь (а.с. 63, 64). Заперечення позивача щодо ціни продажу земельної ділянки спростовуються тим, що довіреністю від 17.04.2015 року уповноважено [PERSON] , зокрема розпоряджатися (продавати, обмінювати тощо) на умовах та за ціною на розсуд останньої належним позивачу на праві приватної власності нерухомим майном. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, доходить висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, оскільки ним добровільно видано [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, якою він уповноважив останню, зокрема розпоряджатися спірною земельною ділянкою. Видаючи довіреність, позивач повинен був усвідомлювати, що наділив відповідача правом продажу квартири будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказана довіреність позивачем не оспорювалася, що підтверджено і представником останнього у судовому засіданні. Таким чином, в судовому засіданні не здобуто доказів, які б свідчили про зловмисну домовленість при укладені спірного правочину, оскільки позивач особисто уповноважив відповідачку [PERSON] на продаж належної йому на праві власності земельної ділянки на суму та на умовах на її розсуд, протилежного суду не доведено, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову. Решта доводів позивача не спростовують висновків суду. На підставі ст. 141 ЦПК України зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивача залишаються за ним.

Outcome: dismissed