Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

у травні 2018 р. позивач звернулася з позовними вимогами про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 27638 грн 55 коп. та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.12.2009 позивач придбала у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , яку в подальшому на підставі рішення Апеляційного суду м. Дніпропетровська витребувано у власність [PERSON] . У період перебування майна у власності позивача, а саме, 23.12.2009 нею здійснено поліпшення житла, зокрема, придбано та встановлено пластикові вікна на суму 8300 грн 00 коп. по курсу НБУ 7,969 грн. за 1 дол. США. Враховуючи, що на даний час позивач не може здійснити демонтаж вікон та придбати їх за такою ж ціною, оскільки вартість курсу іноземної валюти збільшилась та складає 26,55 грн. за 1 дол. США, що становить 27638 грн 55 коп., а тому, на думку позивача, вказана сума підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку. Ухвалою суду від 04.06.2019 позовну заяву залишено без руху (а.с. 43). Ухвалою суду від 06.08.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 93). 25.09.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву, проти позовних вимог заперечує з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, зазначає, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 витребувано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , майно повернуто [PERSON] . Рішення набрало законної сили. До суду з позовом позивач звернулася у червні 2019 р., тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, дані позовні вимоги вже були предметом спору Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, у задоволенні позовних вимог позивачу, на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.11.2014, відмовлено, що є підставою для відмови у задоволенні даних вимог (а.с. 101-103). Ухвалою суду від 02.12.2019 позовну заяву залишено без розгляду (а.с. 110-111). Постановою Київського апеляційного суду від 04.03.2020 ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02.12.2019 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 179-181). Позивач у судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, 27.05.2020 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с. 191-192). Відповідач та третя особа в судове засідання не зв`явилися, повідомлялися належним чином (а.с. 97-98, 188, 190), причини неявки суду не відомі. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що у 11.12.2009 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за ціною 20000 дол. США, що еквівалентно 160000 грн 00 коп. Квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2009 (а.с. 5-8). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 15.12.2009 право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем (а.с. 11). 23.12.2009 [PERSON] уклав з [PERSON] договір №10Д/222, відповідно до умов якого остання зобов`язалась поставити замовнику металопластикові вироби в кількості 8 шт. на суму 8300 грн 00 коп. (а.с. 12-13). Факт виконання належним чином умов договору підтверджується актом прийому-передачі товару (а.с. 14-15). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2010 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09.10.2009, за яким правом власності на вказану квартиру набула [PERSON] . Вказані обставини встановлені рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.08.2018 (а.с. 18-21). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013, у [PERSON] витребувано квартиру [ADDRESS] та передано у власність [PERSON] . Вказані обставин встановлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2014, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 192441 грн. 00 коп. вартості ремонтних робіт, проведених у квартирі, 1600 грн 00 коп. податку до пенсійного фонду, 1000 грн. 00 коп. відшкодування нотаріальних витрат, 1000 грн 00 коп. моральної шкоди (а.с. 27-31). Згідно з ч. 3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Частиною 4 ст. 390 ЦК України визначено, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, положення ч. 3 зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим, положення ч. 4 ст. 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріальних прав суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема, за положеннями ч. 3 підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна. На відміну від норми ч. 3 ст. 390 ЦК України за положеннями ч. 4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість спірної квартири, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-389цс16. Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами, зазначила про обґрунтованість підстав для задоволення вимог. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про пропущення позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Встановлено, що до спірних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, який становить 3 роки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними. Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Поняття позовної давності унормовано главою 19 ЦК України. Норми про позовну давність мають імперативний характер. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у підтверджених доказами правовідносинах, що є предметом судового спору у цій справі, можна вважати, що позивач дізнався про порушення свого права з моменту ухвалення судом рішення про витребування майна (квартири) з його володіння, тобто, від 02.10.2013. Саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності, який, з урахуванням вимоги ст. 257 ЦК України, закінчився 02.10.2016. Проте, до суду з даним позовом позивач звернулась лише 03.06.2019. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 03.06.2019, що свідчить про пропуск строку позовної давності. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed