Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , про захист гідності, честі і ділової репутації, який мотивував тим, що 21 грудня 2018 року він як начальник Пирятинського відділення поліції повернувся до службового приміщення національної поліції після закінчення 46-ї сесії 7-го скликання Пирятинської міської ради Полтавської області, де звітувався про стан законності та боротьбу із злочинністю, стан правопорядку на території Пирятинської міської ОТГ за 2018 рік. Офіцер поліції [PERSON] запропонував йому переглянути на мобільному телефоні веб сайт соціальної мережі Facebook « [INFO] ». Відкривши вказану веб-сторінку він побачив свіжу інформацію про себе, яка супроводжувалась фотозображенням про те, як він звітується на сесії Пирятинської ОТГ за трибуною на фоні президії під головуванням голови Пирятинської ОТГ [PERSON] та супроводжувалася дописами в діалоговому режимі між [PERSON] та [PERSON] . Інформація на веб-сайті соціальної мережі Facebook « [INFO] » від 21 грудня 2018 року об 11 годині 29 хвилин: автор Олена [PERSON] : «слідство триває. Таку відповідь дав начальник Пирятинського РВ поліції на питання про стан розгляду кримінальної справи про перешкоджання журналістській діяльності «Свіжого Апельсину» та ТРК «Пирятин» на території Пирятинської ОТГ»; відповідь автора [PERSON] : « [PERSON] цей [PERSON] от і все що можна про цю пику сказати. Слідство триває? Ця наволоч намагається затягнути справу, щоб потім тихенько закрити і не повідомляти про це, так як він зробив минулого разу, коли злочинець пошкодив техніку ТРК «Пирятин» в будинку культури, під час концерту [PERSON] . Тоді також «розслідування тривало», щоправда ця наволоч в погонах, яка сміє себе називати начальником поліції не змогла навіть допитати підозрюваного, який був десять метрів від поліції». Публікація на веб-сайті мережі Facebook «Апельсин Pablic Group» від 10 січня 2019 року оприлюднено анонс газети «Свіжий Апельсин» №1 від 10 січня 2019 року, в якому серед іншого анонсовано статтю під заголовком: «Чому начальник поліції Возний може довго не кінчати?». І дійсно на сторінці третій цього друкованого видання розміщено анонсовану статтю під назвою: «Майстер-клас: як довго не закінчувати», яка супроводжується фотозображенням позивача та колажем, позначеним як цитата номера: «Слідство триває», де знову ж таки в образливій формі уперто піднімає питання кримінальних проваджень, позиціонуючи його як особу, яка такі провадження закриває і ще має намір закрити, знову спонукаючи його таким чином до скоєння незаконних дій щодо втручання в діяльність слідчого. Публікація на веб-сайті мережі Facebook « [INFO] » від 12 січня 2019 року, де облив брудом ні в чому не повинних молодих спеціалістів, назвавши їх підлеглими місцевих «псевдо-поліцейських» які є «некомпетентними», «імпотентними у своїй роботі», «перевертнями в погонах», з корисливою вмотивованістю, які тільки і можуть що «безпритульного побити і підняти собі авторитет та ще й премію за таке отримати». З огляду на вище викладене, слід зазначити, що системний незаконний вплив на його діяльність журналіста [PERSON] продовжується і набирає обертів. Така дифамація подіяла на позивача як психотравмуючий фактор, який одночасно пригнічує його гідність, принижує його честь і посягає на його ділову репутацію та є втручанням у діяльність працівника правоохоронного органу, що перешкоджає нормальному функціонуванню державного правоохоронного органу і тим самим значною мірою послабляє ефективність діяльності у сфері боротьби зі злочинністю, бо підривається авторитет як самого органу поліції так і система управління цим органом зсередини. Ця дифамація поширюється автором-відповідачем у мережі Facebook серед мільйонів користувачів у відкритому доступу, у зв`язку\~з цим\~просить визнати\~поширену автором\~ [PERSON] \~інформацію від\~21\~грудня 2018\~року на\~веб-сайтіFacebook « [INFO] » ( режим доступу: https://www.facebook.com/groups/orangetv41)\~відносно нього\~як такого,\~що:\~«Ця наволоч\~намагається затягнути\~справу,\~щоб потім\~тихенько закрити\~і не\~повідомляти про\~це,\~так як\~він зробив\~минулого разу,\~коли злочинець\~пошкодив техніку\~ТРК «Пирятин»\~в будинку\~культури,\~під час\~концерту [PERSON] .»\~наклепом та\~зобов`язати спростувати\~звинувачення проти\~нього,\~на цьому\~ж сайті,\~крім того,\~визнати поширену\~автором [PERSON] \~інформацію від 10 січня 2019 року на веб-сайті Facebook « [INFO] » ( режим доступу: https://www.facebook.com/groups/orangetv41)\~відносно нього\~як такого\~що:\~«...\~начальник поліції\~Возний може\~довго не\~кінчати»,\~наклепом та\~зобов`язати спростувати\~(смисловий\~зміст анонсу)\~висвітлений на\~цьому ж\~сайті,\~крім того\~визнати поширену\~автором [PERSON] \~інформацію від 12 січня 2019 року на веб-сайті Facebook\~« [INFO] » ( режим доступу: https://www.facebook.com/groups/orangetv41)\~відносно нього\~ як\~особи-поліцейського\~що:\~« настільки\~некомпетентна та\~імпотентна у\~своїй роботі,\~що не\~спроможна навіть\~допитати свідків.\~Хіба якщо\~в них\~є особиста\~вмотивованість (бажано\~фінансова).\~Такі поліцейські\~хіба бабцю\~оштрафувати можуть,\~або безпритульного\~побити і\~підняти собі\~авторитет та\~ще й\~премію за\~таке отримати»,\~наклепом та\~зобов`язати спростувати\~звинувачення проти\~нього з\~висвітленням на\~цьому ж\~сайті. Визнати\~поширену автором\~ [PERSON] \~інформацію в\~повному обсязі\~від 10\~січня 2019\~року в\~газеті «Свіжий\~Апельсин» Суспільно-політичної\~газети «Свіжий\~Апельсин» (Свідоцтво\~ПЛ 1247-504Р\~про держреєстрацію\~від 06\~серпня 2018\~року,\~загальний тираж\~2000\~екз.,\~редактор газети\~ Альона\~ [PERSON] )\~у статті\~під заголовком\~«Майстер-клас:\~як довго\~не закінчувати»\~відносно нього,\~наклепом та\~зобов`язати спростувати\~звинувачення проти\~нього з\~висвітленням в\~газеті «Свіжий\~Апельсин». Стягнути з\~автора [PERSON] \~на його\~користь в\~рахунок відшкодування\~моральної шкоди\~грошові кошти\~в розмірі\~12519\~(дванадцять\~тисяч п`ятсот\~дев`ятнадцять)\~грн.\~00\~коп.\~за поширення\~у засобах\~масової інформації\~суб`єктивних суджень\~висловлених в\~брутальній,\~принизливій і\~непристойній формі,\~що принижує\~його гідність,\~честь та\~ділову репутацію,\~а саме:\~« [PERSON] цей\~ [PERSON] от\~і все\~що можна\~про цю\~пику сказати»,\~«Ця наволоч\~намагається затягнути\~справу щоб\~потім тихенько\~закрити...»,\~«...\~ця наволоч\~в погонах,\~яка сміє\~себе називати\~начальником поліції...»\~(\~у інформації\~на веб-сайті\~Facebook\~від 21\~грудня 2018\~року);\~«Чому начальник\~поліції Возний\~може довго\~не кінчати?»\~(\~у інформації\~на веб-сайті\~Facebook\~від 10\~січня 2019\~року);\~«Майстер-клас:\~як довго\~не закінчувати»\~(\~у інформації\~в статті\~газети «Свіжий\~Апельсин» №1\~від 10\~січня 2019\~року)»;\~«Псевдо поліцейські»,\~«Перевертні в\~погонах».\~«Поліція настільки\~некомпетентна та\~імпотентна у\~своїй роботі»\~(\~у інформації\~на веб-сайті\~Facebook\~від 12\~січня 2019\~року). Судові витрати судовий збір та послуги адвоката, просив покласти на відповідача та стягнути їх після закінчення розгляду справи по суті. До Чорнухинського районного суду Полтавської області після задоволення заяв суддів Пирятинського районного суду Полтавської області про самовідвід надійшла цивільна справа № 544/384/19 провадження № 2/544/226/2019 . Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 02 травня 2019 року було відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 13 год 30 хв 27 травня 2019 року. 31 травня 2019 року на адресу суду, у визначений судом строк, від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі і просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі, виходячи з такого. Обгрунтовуючи свій позов, Позивач не погоджується з оціночними судженнями, висловленими Відповідачем і просить їх спростувати. Подібні вимоги Позивача суперечать законодавству України, оскільки спростуванню можуть підлягати лише відомості, тобто інформація. Оціночні судження, які Позивач намагається подати як інформацію, це висловлювання, критика, оцінка дій. Вживання мовних засобів не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. [PERSON] зазначає, що право на наявність і можливість висловлювання власного судження, оцінки, думки, що власне і було ним зроблено, гарантоване статтею 10 Європейської конвенції з прав людини і основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України. Оцінка є ставленням особи до певного явища або події, висловленням її поглядів та/або переконань. З огляду на це, висловлення оціночних суджень, не може бути визнано проявом неправомірної поведінки. Вказав також, що спірні судження, які Позивач просить визнати наклепом та спростувати, мають фактичне підґрунтя, яке не заперечується навіть самим Позивачем. Спростування достовірної інформації законодавством України не передбачено. Так, зокрема, Позивачем не заперечуються та підтверджуються доказами наступні факти кримінальні провадження за фактом перешкоджання законній журналістській діяльності [PERSON] .. В позовній заяві це викладено як Подія 1 та Подія 2. Саме перебіг попереднього розслідування і призвів до спірних публікацій і дописів. Відповідно, ці спірні висловлювання є оціночними, яке повністю ґрунтується на достовірних фактах. Як висновок, підстави для його спростування відсутні. Також зазначає, що підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 12519 грн 00 коп немає, оскільки Позивачем не надано належних доказів, які свідчили б про наявність та розмір нібито спричиненої йому шкоди, не наведено фактів зниження ділової репутації. Крім того, [PERSON] зазначає, що [PERSON] як публічна особа , є більш відкритою для критики, а тому має бути більш терпимою до неї. Це також дає підстави для висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Просив суд в задоволенні позову відмовити. Відзив на позовну заяву відповідачем 29.05.2019 року направлено позивачу [PERSON] , про що свідчить копія квитанції про відправку рекомендованого листа. В порушення строку, встановленого ухвалою Чорнухинського районного суду від 02 травня 2019 року, на адресу суду 04.07.2019 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про захист, гідності, честі та ділової репутації, копія якої була надіслана відповідачу [PERSON] 29.06.2019 року, що підтверджується квитанцією про відправку рекомендованого листа. Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 01 серпня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист гідності, честі та ділової репутації призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги, надавши аналогічні пояснення обставин справи, які викладені ними в позовній заяві та просили задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю і пояснив, що його висловлювання є особистою думкою та оціночними судженнями і ніяких намірів завдати шкоди честі, гідності та ділової репутації [PERSON] він на меті не мав. Вказав, що позивачем не надано доказів того, що його дії були неправомірними та опублікуванням спірної інформації була завдана шкода його честі, гідності та діловій репутації. Також зазначив, що позивачем не надано будь яких доказів заподіяння йому моральної шкоди, а тому вимоги цього позову є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволеними бути не можуть. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи та аналізувавши ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику застосування прецедентного права Європейським судом з прав людини при вирішенні дифамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні, та норми національного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що [INFO] на веб сайті Fecebook «Апельсин Public [INFO] » був розміщений допис [PERSON] наступного змісту: «… Ця наволоч намагається затягнути справу, щоб потім тихенько закрити і не повідомити про це, так як він зробив минулого разу, коли злочинець пошкодив техніку ТРК Пирятин в будинку культури під час концерту [PERSON] …» та [INFO] 2019 [INFO] на веб сайті Fecebook «Апельсин Public [INFO] » також був розміщений допис відповідача такого змісту: «… начальник поліції Возний може довго не кінчати…». Крім того, відповідачем [PERSON] 12 січня 2019 року на веб сайті Fecebook «Апельсин Public Group» була поширена інформація наступного змісту: «… настільки некомпетентна та імпотентна у своїй роботі , що не спроможна навіть допитати свідків. Хіба, якщо в них є особиста вмотивованість (бажано фінансова) . Такі поліцейські хіба бабцю оштрафувати можуть, або безпритульного побити і підняти собі авторитет та ще й премію за таке отримати…». В судовому засіданні встановлено, що в газеті «Свіжий Апельсин» , заступником редактора якої є [PERSON] 10 січня 2019 року опубліковано статтю під назвою «Майстер-клас: як довго не закінчувати», текст якої в повному обсязі позивач просить суд визнати наклепом. Конституція України\~визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Конституцією України\~гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Право на повагу людської гідності - це право, що захищає гідність будь-якої особи, забезпечує належне ставлення до неї з боку органів державної влади, інших осіб. Це є одним із видів прав людини, належить до основоположних прав, адже воно є необхідним для нормального існування та розвитку людини, є загальним та є особистим (або громадянським) правом. Статтею 1 Загальної декларації прав людини закріплено: всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах. Вони наділені розумом і совістю і повинні діяти у відношенні один до одного в дусі братерства. Відповідно до\~ст. 28 Конституції України\~кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Вирішуючи позовні вимоги про визнання інформації недостовірною, суд має виходити чітко з поширеної інформації, а не інформації, яку мав на меті довести до відома інших осіб відповідач. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Враховуючи, що наведена вище інформація відповідачем доведена до невизначеної кількості осіб через телевізійну передачу, є підстави стверджувати про її розповсюдження. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст.ст.297,299 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації; фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах, як це зазначається вище, національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. У рішенні від 7 грудня 1976 року у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства Європейський суд з прав людини зазначив і знову нагадав у п.41 свого рішення від 8 липня 1986 року у справі Лінгенса (Lingens case, 12/1984/84/131), що свобода вираження поглядів, гарантована ч.1 ст.10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч.2 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Європейський суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів і оціночних суджень та у рішеннях від 18 липня 1986 року (справа Лінгенса, п.46) та від 29 березня 2005 року у справі «Українська Пресс-Група» проти України підкреслив, що у своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке захищається ст.10 вищеназваної Конвенції. Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст.47-1\~Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. При розгляді справи за позовом про визнання інформації недостовірною, захист честі та гідності, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи; тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч.1\~ст.277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пленум Верховного Суду України в п.19 своєї\~постанови «Про\~судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року\~роз`яснив, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.47-1\~Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.\~Таким чином, відповідно до\~ст.277\~ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.\~Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється названою статтею Конвенції. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. У рішення від 22 жовтня 2007 року (справі Lindon, Otcharotry Lanrens and Iuly v.France) Європейський суд з прав людини знову звернув увагу на те, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести відмінність між ствердженнями про факти і оціночними судженнями. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, істинність оціночних суджень не може бути предметом доказування. Вимога довести істинність оціночного судження не може бути виконана і порушує саме право на вільне вираження поглядів, яке є важливим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як ствердження про факт чи оціночне судження представляє собою питання, яке перш за все знаходиться у рамках свободи розсуду національної влади, зокрема, національних судів. Проте навіть якщо висловлювання представляло собою оціночне судження, воно повинно бути підтверджено достатньою фактичною підставою, за відсутності якого буде визнано таким, що виходить за належні рамки. Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою відповідальності як за висловлення оціночного судження, коли воно має під собою достатнє фактичне підґрунтя і не є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за якими відбувалось поширення таких висловлювань (рішення від 1 липня 1997 року у справі «Обершлік (Oberschlick) проти Австрії (№ 2)»). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на момент оприлюднення вищевказаних публікацій, працював начальником Пирятинського відділення поліції Гребінківського відділу поліції ГУНП в Полтавській області та якого слід вважати публічною особою, оскільки він є працівником юридичної особи публічного права. За положеннями\~статті 29 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня\~\~1992 року № 2657-XII\~(далі -\~Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація. Яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства\~\~його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу. Судом встановлено, що [PERSON] є публічною особою, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності міста, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес. Так, Пленум ВСУ в\~пункті 21 своєї постанови № 1 від 27.02.2009\~надав роз`яснення, що при розгляді такої категорії справ суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Посилаючись на положення вказаних актів, Пленум ВСУ зазначив, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях\~\~3,\~\~4,\~\~6\~\~Декларації\~\~вказується,\~\~що\~\~ оскільки політичні\~\~діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або\~\~здійснюють\~\~публічну\~\~владу\~\~на\~\~ місцевому,\~\~ регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні\~\~мати\~\~більшого\~\~захисту\~\~своєї\~\~репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України»,\~\~«Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих\~статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» № ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Так, у\~\~справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший\~\~\~\~\~\~(такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)». З огляду на викладене, суд вважає, якщо діяльність позивача за своєю суттю пов`язана фактично з виконанням публічних обов`язків, то він має бути готовим до підвищеного рівня критики, у порівнянні з приватною собою, в тому числі до критики у грубій формі. Адже публічні особи є об`єктом прискіпливої, інколи доскіпливої уваги суспільства, на яку вони погодилися, обираючи свою кар`єру. З урахуванням наведених вище норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку, що поширена інформація « Ця наволоч намагається затягнути справу, щоб потім тихенько закрити і не повідомити про це, так як він зробив минулого разу, коли злочинець пошкодив техніку ТРК Пирятин в будинку культури під час концерту [PERSON] …», «… настільки некомпетентна та імпотентна у своїй роботі , що не спроможна навіть допитати свідків. Хіба, якщо в них є особиста вмотивованість (бажано фінансова) . Такі поліцейські хіба бабцю оштрафувати можуть, або безпритульного побити і підняти собі авторитет та ще й премію за таке отримати…» без конкретизації автором допису прізвища, імені та по батькові особи, відносно якої це висловлювання було поширене є власним оціночним судженням автора допису. Стаття під назвою «Майстер-клас: як довго не закінчувати», текст якої опубліковано в газеті «Свіжий Апельсин» 10 січня 2019 року, не містить інформації, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію позивача. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. Із врахуванням правових позицій Верховного Суду якими визначено що конкретну фразу потрібно оцінювати лінгвістично, а не лише формально, також не вбачається підстав для сприйняття розповсюдженої в статті інформації як такої що свідчить про порушення честі, гідності і ділової репутації позивача. Щодо інших розповсюджених відомостей стосовно позивача у вигляді питань та відповідей автора дописів, суд доходить до висновку що в даному випадку відсутні\~\~факти, які б доводили, що зазначені висловлювання журналістом, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність та ділову репутацію позивача, а не з метою сформувати думку про позивача та довести до відома громадськості інформацію, що становить громадський інтерес. Автор лише виклав свою оцінку, шляхом узагальнення наявної в нього інформації, а тому підстави для задоволення вимог позивача, в тому числі, і щодо стягнення моральної шкоди, відсутні. У разі, якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим йому частиною першою\~статті 277 ЦК України\~та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Проте, зазначеним правом позивач [PERSON] не скористався. Підсумовуючи викладене вище, суд вважає за необхідне зазначити, що правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом із тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого. Вирішуючи спір та повністю відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, суд приймає до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірні висловлювання відповідача не містить інформації, яка б порушувала честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації. Відповідно до частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача; вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Оскільки судом не встановлено порушення прав та законних інтересів [PERSON] відповідачем\~\~ [PERSON] , суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з останнього моральної шкоди на користь позивача. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed