Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

30.11.2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди, в якій просить: - зобов'язати відповідача спростувати розповсюджені нею відомості, які порочать її честь та гідність шляхом повідомлення в устній формі серед спільних сусідів, що мешкають у будинках №28,29,29-А,30,31,32,34 по вул. Піонерська на загальному вуличному зборі мешканців та зобов'язати відповідача висловити в усній формі вибачення за неправдивий наклеп на неї та образи; - покласти зобов'язання на квартальну по вулиці Піонерцька [PERSON] скликати загальні вуличні збори мешканців та провести біля її будинку за адресою: [ADDRESS], з метою викликання на збори [PERSON]; - заборонити [PERSON] знімати мене на будь-які фото та відео зйомки за допомогою телефону, фотокамери чи відеокамери; - стягнути з відповідача [PERSON] на її користь суму завданої їй моральної шкоди в розмірі 18615,00 грн. При цьому, просила стягнути на її користь з відповідача [PERSON] судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у виді судового збору у розмірі 2446,80 грн. В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона мешкає по сусідству з відповідачем [PERSON], яка 05.06.2018 року близько 17-00 години, порушуючи суспільний порядок та маючи на меті провокування скандалів і лайок, без законних на те підстав, в присутності її доньки та сусідів образила її нецензурними словами у грубій формі. Крім цього, висловлювала неправдиві звинувачення кожному прохожому сусіду та людям, а саме те, що «я залила вапном її ворота». При цьому, розповсюджувала завідомо брехливі відомості між всіма сусідами, безпідставно звинувачуючи її словами, що «Я ще й мила відра перед забором після того як вилила біле вапно їй на ворота». Крім того, того ж дня у присутності її доньки ображала її нецензурними виразами, порівнюючи її з тваринами, висказувалася в її бік образливими та грубими словами, принижувала її, називала «психічно нездоровою», «ненормальною», «колхозницею», «алкоголічкою, що не пропустить стакану водки», «дурою». Разом з тим, вказала, що в цей же день до її двору вже у двох прийшли відповідач та її донька [PERSON], яка била скло кулаками скло її автомобіля та наносила удари ногами по бамперу і дверях авто, потім вибивала її калітку, зірвавши навісний замок та пошкодивши його. Також, дочка відповідачки [PERSON] почала завдавати удари руками по її обличчю, шиї та плечах, хапала її з руки. На прохання припинити бійку не реагувала, а навпаки штовхнула її на землю і продовжила наносити удари ногами в живіт і по голові. У зв'язку з цим її донька була вимушена видворити відповідача з донькою з двору і викликати поліцію та швидку медичну допомогу. При цьому, відповідач, коли прибула швидка допомога та сусіди зібралися на ґвалт, у присутності багатьох сусідів, сторонніх людей і лікарів публічно ображала її нецензурними словами. Крім цього, наступного дня 06.06.2018 року, коли вона вийшла з дому, щоб їхати до лікарні, у зв'язку з отриманням травм, відповідач в присутності сусідів які в цей момент проходили вулицею, почала знову ображати її нецензурними словами. Вважає, що зазначені образи є неправдивими та ганьблять її честь і гідність, а поведінка відповідача не відповідає нормам моралі цивілізованого суспільства та добросусідства. При цьому, зазначає, що в результаті зазначених дій відповідача їй було завдано моральну шкоду у вищевказаному розмірі, оскільки вона постійно переживає з цього приводу, погіршився її сон, відбувається негативний вплив на її нервову систему. Ухвалою суду від 14.09.2018 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд цивільної справи провести за правилами загального позовного провадження та призначити дану справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 14.11.2018 року прийнято цивільну справу №227/3195/18 до свого провадження та призначено підготовче судове, в яке викликати учасників справи. 08.01.2019 року представник відповідача надав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти наведених позивачем обставин, зазначив, що вони не відповідають дійсності і не підтверджуються жодними письмовими доказами доданими до позову. Посилається на те, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач навмисно розповсюджувала якусь недостовірну негативну інформацію. Більш того, немає ніяких підтверджень особистого спілкування відповідача із зазначеними в позові свідками або іншими особами, при якому остання могла б щось розповісти про позивачку. Ухвалою суду від 09.01.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. При цьому, даною ухвалою суду задоволено клопотання сторін по справі про виклик свідків та викликано у судове засідання заявлених свідків. 21.01.2019 року позивач надала суд відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вважає викладені у відзиві на позовну заяву заперечення необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та в якості обґрунтування своїх вимог надав пояснення аналогічні викладеним у змісті позовної заяви. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі, вважали твердження позивача недійсними, безпідставними та необґрунтованими. Таким чином, підставою для звернення позивача з вказаним позовом до суду, на думку позивача, є порушення її немайнового права - честі, гідності та репутації, яке згідно її тверджень виникло внаслідок поширення відповідачем відносно неї недостовірної інформації негативного характеру серед інших осіб. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно вищевказаної норми закону, об'єктивна сторона вказаного цивільноо правопорушення передбачає одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, роз'яснив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У п. 15 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Водночас, згідно зі ст. 1 ЗУ «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно із ст. 14 ЗУ «Про інформацію», поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про інформацію», масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. Законодавство України не містить визначення недостовірної інформації і не окреслює фактичних ознак, які вказують на недостовірність інформації. Недостовірну інформацію можна визначити як інформацію, що належить до однієї з двох таких категорій: 1) інформація про суб'єкта, яка була поширена і сприймається негативно принаймні певною групою членів суспільства, що може спричинити порушення немайнових прав відповідної особи, при цьому відсутнє чинне рішення суду щодо достовірності/недостовірності такої інформації (презюмовано недостовірна); 2) будь-яка інформація, недостовірність якої встановлена судом (доведено недостовірна). Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Юридичним складом правопорушення в сфері інформаційних відносин наявність якого може бути підставою для задоволення позову, має бути сукупність таких обставин: а) поширення інформації; б) інформація стосується позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому, згідно з частиною першою ст. 30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття «оціночного судження» викладено в ст. 30 ЗУ «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В п. 19 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, роз'яснено судам, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Дослідивши зміст позовної заяви, суд приходить до висновку, що викладені у позовній заяві обставини образ, факт наявності яких належить довести позивачу у цій справі, за своєю суттю є негативними та такими, які принижують честь, гідність людини, при цьому вони не належать до категорії "оціночні судження". В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Тому, вирішуючи питання наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди та зобов'язання відповідача спростувати поширену інформацію, завданої порушенням її честі, гідності та ділової репутації, суд вважає необхідним з'ясувати факт її поширення серед інших осіб. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Так, в ході судового розгляду у відкритому судовому засіданні було допитано свідків на стороні позивача - її доньку [PERSON], яка пояснила суду, що выдповыдач у присутності її, сусідів та сторонніх осіб, у тому числі лікарів швидкої медичної допомоги, висловлювала в бік її матері [PERSON] ненормативною лексикою та нецензурними словами, ображала її і поширювала негативну недостовірну інформацію відносно неї. Однак, суд критично ставиться до наданих свідком [PERSON] у судовому засіданні пояснень, оскільки остання є рідною донькою позивачки. Разом з тим, суд з висновку по матеріалах перевірки Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області від 20.06.2018 року встановлено, що під час проведення перевірки була опитана [PERSON], яка пояснила, що 05.06.2018 року між нею та [PERSON] (згідно матеріалів справи дочка відповідача) виник конфлікт, під час якого вони штовхали один одного. Під час конфлікту ніхто нецензурною лайкою не висловлювався, а конфлікт відбувся між нею та [PERSON] без присутності інших осіб. Крім цього, суд відзначає те, що свідок [PERSON] пояснила суду, що вона взагалі не була свідком конвлікту, який виник між сторонами по справі. При цьому, суд зважає на те, що пояснення свідка [PERSON], яка є донькою відповідача, яка надала суду пояснення, згідно яких між сторонами по справі дійсно мав місце конфлікт, однак, відповідач не розповсюджувала жодної недостовірної негативної інформації відносно позивачки серед інших осіб. У свою чергу, суд не бере до уваги надані стороною позивача письмові пояснення осіб (а.с. 111-116), оскільки вони не були допитані в ході судового розгляду в порядку ст. 230 ЦПК України у якості свідків. Таким чином, суду стороною позивача не належних, допустимих, достатніх і достовірних для суду доказів, які б в дійсності беззаперечно підтверджували факт поширення відповідачем серед інших осіб негативної інформації відносно позивача. За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдавала, за наявності її вини. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України, визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на вищевикладене, суд констатує, що позивачем не доведено юридичного складу правопорушення у сфері інформації, а саме: не підтверджено факту поширення відповідачем відносно неї недостовірної інформації негативного характеру, тобто не доведено наявності такого обов'язкового елементу цивільного правопорушення як поширення інформації, у зв'язку з чим відсутні підстави для її спростування та відшкодування моральної шкоди. При цьому, суд відзначає, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що внаслідок дій відповідача їй було заподіяно будь-яких моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. У свою чергу, позивачем не доведено наявність як самого факту душевних, психічних чи фізичних страждань, їх обсягу, тривалості, тяжкості і тому подібне, так і не доведено протиправних дій відповідача про поширення недостовірної інформації, тобто наявність вини і причинного зв'язку між діями відповідача та завданою шкодою. Крім того, безпідставними є посилання позивача на завдання їй моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я, заподіяного в результаті нанесення їй тілесних ушкоджень під час конфлікту з громадянкою [PERSON], яка не є стороною у справі, при цьому, стороною позивача не заявлялося клопотання про залучення її до участі у справі у якості співвідповідача. Тобто, відповідач [PERSON] не є належним відповідачем у справі за зазначеним фактом, а також за фактом пошкоджння майна позивача. Оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, майно було пошкоджене саме [PERSON], а не відповідачем. Разом з тим, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні вищевказаних первісних позовних вимог, то заявлені позивачем у прохальній частині позовної заяви інші позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки мають похідний характер від первісних. При цьому, суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі через його необгрунтованість та безпідставність.

Outcome: dismissed