Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 27 вересня 2007 року з відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №2042/507С про надання останній споживчого кредиту в сумі 20000,00 гривень строком на 36 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 33% річних та терміном повернення кредиту до 24 вересня 2010 року, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 20000,00 гривень, а відповідач зобов'язався в строки, обумовлені кредитним договором та згідно графіка, повернути отримані кредитні кошти і своєчасно сплачувати кредит і відсотки за користування кредитом, при цьому у випадку невиконання або неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань позивач має право вимагати дострокового розірвання договору та сплати всієї суми кредиту, відсотків та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення. Відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі виконувались взяті зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 24 травня 2013 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 14115 гривень 90 копійок, по відсотках в сумі 17140 гривень 68 копійок та нарахована пеня за несвоєчасну сплату платежів по кредиту та відсотках в сумі 11534 гривні 65 копійок, а всього - 42791 гривня 23 копійки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідачем умови договору не виконувались належним чином, що і привело до виникнення заборгованості за кредитним договором. В період дії спірного кредитного договору у відповідача не було інших чинних кредитних договорів, з якими нею б сплачувались кредитні кошти в 2008 році, але сплачені фактично грошові кошти в загальній сумі 8816 гривень по наданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень квитанціям не можуть бути зараховані на погашення заборгованості за спірним кредитним договором, оскільки їх сплата проведена на інші рахунки та фактично до банку не надійшли. Не заперечував, що надані відповідачем квитанції за змістом та оформлення відповідають вимогам банку щодо видачі клієнтам банку квитанцій по здійсненню платежів по поверненню кредитних коштів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, пояснивши, що вона не згодна із сумою заборгованості, яку їй виставив позивач, оскільки в період з травня по вересень 2008 року згідно квитанцій нею було сплачено 8816 гривень в рахунок погашення заборгованості як заборгованості по кредиту, так і відсоткам, які позивачем не враховані, а дані платежі були здійснено без порушення строків сплати та впливають як на визначення розміру заборгованості як за кредитом, відсотками, так і пені, при цьому позивач відмовляється зробити розрахунок погашення заборгованості з врахуванням зазначених сум, а вона позбавлена такої можливості, оскільки для цього необхідна спеціальна програма. Нею було заявлено клопотання про проведення судової економічної експертизи, але вартість послуг експерта є дуже значною, тому вона не має можливості її оплатити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610, ст.611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст.550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору відповідно до ст.628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов'язання є кредитний договір, укладений між сторонами відповідно до вимог ст.1054, ст.1055 ЦК України, який відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обов'язковим до виконання сторонами. Судом встановлено, що між 27 вересня 2007 року між АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» правонаступником, якого є АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», як позикодавцем, та відповідачем [PERSON] як позичальником був укладений кредитний договір №2042/507С про надання останній кредиту в сумі 20000 гривень на споживчі цілі, з виплатою 33% річних (а.с.3). Кредит видавався строком на 36 місяців з кінцевим терміном погашення 24 вересня 2010 року. Згідно заяв на видачу готівки від 27 вересня 2007 року позивач виконав зі свого боку зобов'язання та надав відповідачу гроші на суму 20000 гривень (а.с. 5), а отримання грошових коштів, як і підписання кредитного договору не оспорювала в судовому засіданні і відповідач [PERSON] Звертаючись до суду позивач як підставу позову зазначив, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання належним чином у відповідність до ст. 526 ЦК України, у зв'язку з чим на його думку у відповідача виникла заборгованість, розмір якої зазначено в наданому до суду додатку до позову розрахунку заборгованості (а.с.7-10,11-162), відповідно до якого станом на 24 травня 2013 року заборгованість становить: по кредиту в сумі 14115 гривень 90 копійок, по відсотках в сумі 17140 гривень 68 копійок та нарахована пеня за несвоєчасну сплату платежів по кредиту та відсотках в сумі 11534 гривні 65 копійок, а всього - 42791 гривня 23 копійки. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] надала на підтвердження заперечень для дослідження суду оригінали квитанцій, згідно яких нею 05 травня 2008 року за квитанцією №101 сплачено на часткове погашення кредиту 1600 гривень, 03 червня 2008 року за квитанцією №17 на погашення заборгованості по кредиту та відсоткам - 1932 гривень, 02 липня 2008 року за квитанцією №2 на погашення заборгованості по кредиту та відсоткам - 1787 гривень, 04 серпня 2008 року за квитанцією №101 на часткове погашення кредиту - 900 гривень, та 02 вересня 2008 року за квитанцією №20 на погашення кредиту - 1597 гривень, а всього - в сумі 8816 гривень (а.с. 37-39). В судовому засіданні представник позивача визнав, що надані відповідачкою для дослідження квитанції оформлені належним чином і у відповідність до положення з організації касової роботи АБ "РОКБІЗНЕСБАНК" (а.с.85-104), за правильність заповнення яких відповідає працівник банківської установи, але дані грошові кошти не надійшли на рахунок відповідача за спірним кредитним договором, оскільки в квитанціях вказано інший рахунок, ніж передбачений кредитним договором, на який повинні були вносить кошти позичальником на повернення кредиту, при цьому вказані кошти взагалі не надійшли до банку, про що позивачем надано суду і письмове повідомлення (а.с.48). Суд, з урахуванням досліджених доказів та визнаних представником позивача обставин щодо відсутності у відповідача [PERSON] інших діючих кредитних договорів, за якими відповідач могла б здійснювати платежі згідно наданих нею квитанцій, приходить до висновку що сплачені нею, але не враховані грошові суми в загальному розмірі 8816 гривень за цільовим призначенням на погашення кредиту та відсотків, про що зазначено в квитанціях банку про прийняття цих коштів (а.с.36-39), приходить до висновку, що вказані суми підлягають врахуванню при визначені розміру заборгованості відповідача перед позивачем по спірному кредиту, при цьому суд враховує, що за недобросовісні дії працівників банку несе відповідальність юридична особа, тобто банк, а не відповідач, яка не має за договором такого обов'язку як з'ясовувати куди зарахував банк сплачені нею на повернення кредиту кошти. В той же час, неодноразові вимоги суду щодо надання розрахунку заборгованості із врахуванням сплачених відповідачем сум в травні - вересні 2008 року, в тому числі в письмовій формі (а.с.43) позивач такого розрахунку заборгованості не надав, хоча у відповідність до ст.60 ЦПК доказувати заявлені позовні вимоги є його обов'язком, в зв'язку з чим суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок можливої заборгованості відповідача перед позивачем за спірним кредитним договором, оскільки в квитанціях не зазначено як частина сплачених відповідачем грошових сум зараховується на погашення кредиту, а яка на погашення відсотків. Більш того, при врахуванні даних платежів відповідачем проводилась сплата кредиту та відсотків достроково в порівняні з визначеними строками платежів згідно графіка погашення кредиту (а.с.4), а відповідно це впливає як на розмір заборгованості за кредитом, так і на розмір нарахованих відсотків за користування кредитом та розмір пені в разі порушення позичальником строків погашення кредиту та сплати відсотків. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити з підстав його недоведеності позивачем в судовому засіданні відносними та допустимими відповідно до закону доказами, оскільки рішення суду не може бути постановлено на припущеннях. Не підлягають задоволенню вимоги позивача і щодо розірвання укладеного між сторонами 27 вересня 2007 року кредитного договору №2042/507С, оскільки відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, в той же час договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом лише при наявності одночасно всіх умов, передбачених п.1-п.4 ч.2 ст.652 ЦК України, наявність яких позивачем ні в позовній заяві не зазначена, ні в судовому засіданні не доведена. За умовами кредитного договору строк дії договору визначений до 24 вересня 2010 року, а домовленості між сторонами про розірвання договору чи про продовження строку дії договору не досягнуто. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволені позову про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed