Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати за ним право власності на самовільно збудовану гідроспоруду ставка «Глиняник», що розташована за адресою: Вінницька область Тиврівський район територія [PERSON] сільської ради за межами с. Ворошилівка. На обґрунтування позову вказує, що в 1988 році за рішенням членів товариства мисливців та рибалок с. Ворошилівка був обраний головою цієї спілки. В цьому ж році, для забезпечення можливості сприянню ведення мисливсько-рибальського господарства на території сільської ради, створення умов членам товариства для любительської риболовлі, з дозволу сільської ради, ним за допомогою членів товариства збудована гребля. Гребля збудована з метою створення ставка «Глиняник» за рахунок струмка Безіменний, правої притоки р. Баран і знаходиться за межами с. Ворошилівка. При будівлі гідроспоруди йому допомагали члени товариства мисливців та рибалок с. Ворошилівки. На будівництво гідроспоруди ним було витрачено: залізничні шпали біля 100 шт., залізобетоні труби діаметром 1200мм, бетону 16 куб.м, панелі ПТО 4 шт. Довжина греблі 76 м, середня висота 2,5 м, об'єм грунту в греблі складає 1178 куб. м. Площа земельної ділянки під гідровузлом становить 565 кв. м, в тому числі затоплено водою 80 кв. м. По закінченню будівництва греблі, ставком практично ніхто не користувався він приходив в занепад. Гребля під впливом кліматичних опадів руйнувалась і розмивалась, оскільки належним доглядом за ставком ніхто не займався. З метою збереження гідровузла та ставка для риборозведення, він 19.07.2004 року з дозволу Тиврівської районної державної адміністрації уклав договір оренди земельної ділянки терміном на 25 років. Укладено ним також з Тиврівської РДА договір оренди водного об'єкту за погодженням з Держуправлінням охорони навколишнього середовища у Вінницькій області та басейнового управління водними ресурсами річки [PERSON]. Регулярно, щомісячно сплачує орендну плату в розмірі 540 грн. З метою збереження ставка для риборозведення та відпочинку жителів села, вирішив провести відновлювальний ремонт занедбаної греблі. На ремонт та реконструкцію гідровузла ним затрачено біля 10000 грн., а саме за найм бульдозера марки ДТ- 54 та оплату праці тракториста. Проводив, починаючи з 2005 року поточні ремонти дамби шляхом укріплення земельної дамби глиною в кількості 100 куб. м. Самочинно збудована ним гідроспоруда виконано без отримання відповідного дозволу місцевих органів містобудування та архітектурної діяльності, але без порушення встановлених будівельних норм і правил, на земельній ділянці, яка знаходиться у моєму користуванні на умовах оренди, відведеній під риборозведення. З метою набуття права власності на самочинно збудовану споруду, відповідно до листа [PERSON] сільської ради від 2.03.2015 року, № 34/02-17, він звернувся до басейнового управління водних ресурсів річки Південний [PERSON] для обстеження і паспортизації технічного стану гідровузла ставка «Глиняник». За технічним висновком гідротехнічна споруда відноситься до основних споруд. Технічний стан споруди задовільний при експлуатації не обмежується її використання за призначенням. Крім цього, 24.06.2015 року проведена оцінка вартості об'єкту, в результаті якої оціночна вартість складає 16513 грн. Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства від 24.04.2015 року №79 «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», для реалізації свого права власності він мав намір узаконити у департаменті Державної архітектурно - будівельної інспекції у Вінницькій області щодо прийняття в експлуатацію греблі. З цим питанням неодноразово в січня місяці 2017 року звертався до департаменту про прийняття в експлуатацію греблі. За результатами розгляду його заяв отримав відповідь державної архітектурно - будівельної інспекції, якими йому відмовлено, в зв'язку з тим, що цей наказ діяв до 31.12.2015 року і рекомендовано в порядку статті 376 Цивільного кодексу України звернутись до суду. Правовідносини з самочинного будівництва регламентуються ст. 376 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями якої йому надано право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудовану гідроспоруду. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити з підстав, викладених у заяві. Крім того, позивач [PERSON] пояснив, що він зібрав колектив мисливців, яким керував і повідомив, що Воришилівський сільський голова Окунь дозволив побудувати ставок. Вони всі разом його відбудували для людей. До 1965 року даний ставок колгосп тримав для птахоферми, а також ще один ставок, який в нього впадає. З 1965 року до 1988 року там було «голе» місце, діти грали футбол. До 2004 року ставок знаходився в загальному користуванні. З нього зробили смітник. Будь-яких документів на підтвердження будівництва ставка колгоспом [PERSON] надано не було, тому за клопотанням сільської ради, за його заявою районна адміністрація передала йому ставок в оренду. Після чого він почав ремонтувати греблю, сипав будівельні відходи, цеглу, бетон, землю. Він ремонтує його щорічно, так як він земляний. За його заявою [PERSON] сільський голова [PERSON] видав йому лист на оформлення техдокументації на греблю, пообіцяв взяти її на баланс, а потім через суд передати йому у власність. Коли він виготовив документацію, запропонував сільському голові поставити греблю на баланс ради, він відповів, що вони будуть добиватись, щоб ставок ввели в межі села, його заява до голови про надання довідки, що сільська рада не заперечує щодо набуття ним права власності на самочинно збудовану гідроспоруду розглядалась сесією ради, зборами села, проте не була підтримана. Бетон для будівництва греблі виписував в Гнівані за власні кошти, так само купував за власні кошти шпали - 10шт, панелі, залізобетоні труби. Документи про придбання будівельних матеріалів у нього не збереглись. Представник позивача [PERSON] зазначив, що ПСП «Ворошилівське» не має відношення до даної греблі, так як ставок, що був в довоєнні роки, в 1965році розмило і до 1988року ставка взагалі не було. В 1988року за рахунок власних будівельних матеріалів та коштів [PERSON], при фізичній допомозі мисливців, гребля відбудовувалась. Позивач будував греблю для громади, ставка на той час не було. Там проходив рів, діаметром 20м, глибиною метрів 6. Спочатку [PERSON] побудував «монах», а потім цей рів засипав шпалами та бетоном, щоб його не розмило. Так як будь-яких документів у ПСП «Ворошилівське» на даний ставок не було, [PERSON] було надано даний ставок в оренду. Він користується ставком та греблею з 2004року і постійно її ремонтує, а тому має право власності на нею. До того як батько взяв ставок в оренду, він був безгосподарним, з 1997р. по 1999 рік екологічна інспекція всі приписи щодо даного ставку направляла до [PERSON] сільської ради, що свідчить про те, що на балансі в ПСП «Ворошилівське» він не перебував. Йому це відомо, так як з 1997року по 2011 рік він був [PERSON] сільським головою. На баланс [PERSON] сільської ради ставок та греблю, яка є предметом позову, [PERSON] сільська рада від ПСП «Ворошилівське» не приймала, так як ПСП «Ворошилівське» не надала відповідних документів. Можливо в 2001році підписувались акти приймання передачі майна від ПСП «Ворошилівське», до складу якого входили житлові будинки соціальної сфери. В акті був вказаний ставок, проте без будь-яких ідентифікуючих даних, а в с. Ворошилівка кілька ставків. В «Обстеженні і паспортизації технічного стану гідровузла ставка «Глиняник» неправильно зазначено, що рік забудови гідровузла 1976року, можливо це опечатка. Представник позивача [PERSON] зазначив, що спірна гребля ніде на балансі не стоїть, а тому належним відповідачем є Тиврівська РДА. Представник відповідача ПСП «Ворошилівське» [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, заяв по відкладення розгляд справи не надав. В ході минулого судового засідання 02.06.2017року [PERSON] позов не визнав та пояснив, що, коли він в 1976році прийшов працювати у [PERSON] колгосп ім.. Свердлова головним зоотехніком, ставок та гребля з «монахом» на ньому уже були. Люди випасали та поїли зі ставка худобу. Довжина греблі була такою ж як на даний час, висота трохи менша, так як її потім колгоспом було досипано. Рівень води був більше 1м. Загальна площа водного дзеркала була приблизно 1,5га. Ставок стояв на балансі колгоспу, його вартість становила більше 3000руб. З 1984року він був обраний головою колгоспу, можливо в 1988році колгоспом було вирішено відбувати ставок, укріпити греблю. Відбудовано ставок було за рахунок коштів колгоспу. На ставку працювала колгоспна техніка: «Камаз», бульдозер, екскаватор. Збудували «монаха», забетонували його, бетон возили з розчинного вузла з м. Гнівань. Насипали греблю, возили глину з глиняника. Ставок був зариблений силами колгоспу для громадського користування. На ставку працювала будівельна бригада, а [PERSON] на той час був бригадиром будівельної бригади колгоспу. Також працювали і мисливці, які також були членами колгоспу. До 1992року землі були колгоспні, а тому сільська рада не могла надавати дозвіл на будівництво. Такий дозвіл міг надати районний виконком. На той час майже всі будівлі колгоспом будувались госпспособом. Побудували та взяли на баланс. У 2001 року, коли розпочався процес розпаювання КСП «Ворошилівське» вони передали на баланс [PERSON] сільської ради ставок, а греблі розпаюванню не підлягали, тому гребля залишилась на балансі КСП «Ворошилівське». Акт прийому передачі підписав [PERSON], будучи [PERSON] сільським головою. Колгосп ім.. Свердлова був реорганізований в КСП «Ворошилівське», а правонаступником його є ПСП «Ворошилівське». Представник третьої особи на стороні відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] не заперечує проти задоволення позову, оскільки ставок знаходиться за межами населеного пункту села Ворошилівка, сільська рада ним не розпоряджається, а розпоряджається районна державна адміністрація. [PERSON] адміністрація надала ставок в користування, він ремонтував греблю. Чи знаходиться гідроспоруда в межах населеного пункту пояснити не може. Греблю будував та ремонтував [PERSON] для мисливського колективу, в яких роках, сказати не може. На той час [PERSON] був у будівельній бригаді. На тому місці протікала річечка, була вирва, 3-4 м. діаметром. ПСП «Ворошилівська» не має відношення до даного ставка та гідроспоруди, ніяких документів про будівництво гідроспоруди даним підприємством немає. Разом з тим, відповідно до письмових заперечень проти позову [PERSON] сільської ради від 29.05.2017року (а.с.79), в серпні 2015року [PERSON] звернувся до сільської ради щодо вирішення питання про прийняття в комунальну власність гідроспоруди з наступним правом викупу. Його заява була розглянута 14.10.2015року. [PERSON] сільська рада розпочала процедура визнання майна безхозним та взяття на баланс, було подано оголошення в районну газету «Маяк» 18.09.2015року, протягом року від дати оголошення до сільської ради не надходили заяви про власність щодо гідроспоруди, 23.01.2017року [PERSON] сільська рада звернулась з листом до районної державної адміністрації щодо проведення інвентаризаційною комісією оцінки ГТС. В березні 2017року [PERSON] звернувся до сільської ради з проханням про надання довідки, що сільська рада не заперечує щодо набуття права власності на самочинно збудовану гідроспоруду. 21.03.2017року - сільська рада, 29.03.2017року - загальні збори громадян [PERSON] відмовили. Представник Тиврівської РДА в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно з письмовими запереченнями представника відповідача [PERSON] Тиврівська РДА не вважає себе належним відповідачем у даній справі, оскільки дана гідроспоруда є безхазяйною річчю, а згідно ч.2\~ст. 335 ЦПК України\~безхазяйні нерухомі речі беруть на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити за його недоведеністю виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» від 18 вересня 2012року\~№ 5293-VI гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми (гідротехнічні споруди) є обєкти нерухомого майна (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод. Крім того, відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Так як гідроспоруду неможливо перемістити без її знецінення та зміни її цільового призначення, вона є об'єктом нерухомого майна. Згідно з чинним на 1988рік ЗК УРСР від 08.07.1970року (набрав чинності 01.01.1970року, втратив чинність 01.01.1992року) земля була виключною власністю держави і надавалась тільки в користування ( ст. 3 ). Земельні ділянки могли надаватись у користування в порядку відведення на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування земле (ст. 16 даного Земельного Кодексу УРСР). Залежно від цільового призначення кожної земельної ділянки, наданої в користування, землекористувачі мали право в установленому порядку зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будови і споруди ( п.1.ч.2 ст. 24 даного ЗК УРСР). Будь-яких документів про відведення в установленому законом порядку земельної ділянки для будівництва гідроспоруди; відповідного дозволу, належно затвердженого проекту на її будівництво, суду не надано. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним. Положення щодо вдосконалення процедури проведення реєстрації права власності на будівлі та споруди, побудованих до 05 серпня 1992 року, що введені постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, стосуються тільки індивідуальних житлових будинків та їх господарських (прибудинкових) будівель та споруд, які перебувають у приватному секторі. Технічного паспорту, інших документів, яку б вказували на те, що гідроспоруда є не самочинною, суду не надано. Згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості. Відповідно до «Обстеження і паспортизації технічного стану гідровузла ставка «Глиняник», виготовленого Басейновим управлінням водних ресурсів річки Південний [PERSON] Державного агентства водних ресурсів України в 2015році, площа земельної ділянки під гідровузлом 865 м.кв., в тому числі затоплена водою 80 м.кв. У відповідності до ДСТУ В.1.2. технічний стані споруди задовільний, але мають місце дефекти та пошкодження, які можуть знизити довговічність конструкцій греблі та водовипусків, що в конкретних умовах експлуатації не обмежує призначення використання гідроспоруди. Споруда потребує поточного ремонту. Процент зносу гідровузла визначений у відповідності до відношення затрат на будівництво та відновлення споруд і становить 90%. Згідно з паспортом технічного стану гідровузла від 12.032015року виявленні в ході обстеження дефекти не обмежують призначення використання споруди, споруда потребує ремонту (а.с. 26-18). Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2004року Тиврівська РДА передала [PERSON] в користування земельну ділянку водного фонду, площею 1,7994га, на території [PERSON] сільської ради, на якій знаходиться гідроспоруда (гребля). Договір укладено на 25 років (а.с. 6-9). 23.09.2010року між Тиврівською РДА та [PERSON] було укладено договір оренди водного об»єкту (ставка), який находиться в басейні річки Південний [PERSON] на території [PERSON] сільської ради, площа водного дзеркала 1,7301. Договір погоджено з Держуправлінням навколишнього природного середовища у Вінницькій області та Басейновим управлінням водними ресурсами річки Південний [PERSON]. Гідротехнічні споруди водного об'єкту, що передається в оренду не є предметом цього договору (а.с. 10-12). Відповідно до ст. 51 Водного Кодексу України ( в редакції на час укладення договорів) водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, надавалися водокористувачам у користування на умовах оренди лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Згідно з п. 15 Договору від 19.07.2004року земельну ділянку водного фонду ,площею 1,7994га, на території [PERSON] сільської ради, на якій знаходиться гідроспоруда (гребля), передано позивачеві для риборозведення та рибальства. У вищевказаному «Обстеженні і паспортизації технічного стану гідровузла ставка «Глиняник» зазначено, що власником гідровузла є територіальна громада села Ворошилівка. Проте, правовстановлюючих документів на дану греблю ні в відповідачами, ні третьою особою суду не надано. Свідок [PERSON], показав, що, працюючи провідним інженером-землевпорядником басейнового управління водних ресурсів річки [PERSON] в 2015році виготовлював технічну документацію «Обстеження і паспортизація технічного стану гідровузла ставка «Глиняник». В зазначеному документі він помилково вказав власником територіальну громаду села Ворошилівка, так як техдокументація розроблялась за звернення [PERSON] на підставі письмового листа [PERSON] сільської ради від 02.03.2015року про виготовлення техдокументації. Проте територіальна громада села Ворошилівка не є власником даної гідроспоруди, так як відсутнє рішення суду про передачу їй її у власність. Згідно листа ПСП «Ворошилівське» від 25.04.2017року №20 гідротехнічна споруда знаходиться на балансі ПСП «Ворошилівське» (а.с.62). Проте доказів на обґрунтування даних обставин суду не надано. Відповідно до довідки виконкому [PERSON] сільської ради №733 за вересень 2010рік гребля ставка площею 1,7794 га, який знаходиться за межами населеного пункту, на балансі сільської ради не стоїть (а.с.30). Рішенням [PERSON] сільської ради від 14.10.2015року гідротехнічну споруду водного об'єкта (ставка) площею 1, 7994 «Глиняник» с. Ворошилівка включено до переліку гідротехнічних споруд для подальшого взяття на баланс (а.с.81). Крім того, рішенням [PERSON] сільської ради від 14.10.2015року [PERSON] сільська рада залишила без задоволення заяву [PERSON] про прийняття в комунальну власність гідроспоруди з наступним правом викупу та прийняла рішення про вчинення дій щодо набуття права власності на гідроспоруду з метою надання її на умовах оренди. 18.09.2015року в газеті «Маяк» №73-64 розміщено оголошення про намір [PERSON] сільської ради взяти баланс гідроспоруди ставка «Глиняник», площею 1,7994га, розташованого за межами (а.с.83). 23.01.2017року [PERSON] сільська рада звернулась до Тиврівської РДА з проханням інвентаризаційної комісії з інвентаризації водних об'єктів та їх гідротехнічних споруд провести оцінку господарської вартості ГТС (а.с.84). 10.03.2017року [PERSON] звернувся до [PERSON] сільської ради із заявою про надання довідки, що сільська рада не заперечує щодо набуття ним права власності на гідроспоруду (а.с.85). Рішенням від 21.03.2017року [PERSON] сільська рада залишила дану заяву [PERSON] від 10.03.2017року без задоволення, так як гідроспоруда рішенням №407 36 сесії [PERSON] сільської ради 6 скликання включена до переліку гідротехнічних споруд для подальшого взяття на баланс (а.с.86). Рішенням загальних зборів громадян села Ворошилівка від 29.03.2017року рішення про надання [PERSON] довідки про те, що сільська рада не заперечує в набутті права власності на гідроспоруду не прийнято (а.с.87). Позивач вказує, що спірна гідроспоруда була збудована за рахунок його коштів 1988році. Відповідно до вказаного «Обстеження і паспортизація технічного стану гідровузла ставка «Глиняник» рік забудови гідроспоруди - 1976року. Свідок [PERSON] показав, що рік забудови гідроспоруди в техдокументації він зазначив зі слів осіб-громадян села, яких не пам'ятає. Разом з тим, твердження сторони позивача про спорудження спірної греблі за рахунок коштів позивача суд вважає недоведеними. Так, свідок [PERSON], [INFO], житель [INFO], показав, що греблю на ставку почали споруджувати цигани, ще коли йому було 8-9років. Пізніше ставок «прорвало», коли він прийшов з [PERSON] в 1964році ставка вже не було. В тому місці в 1966-1967р.р. текла річечка, шириною до 1м., гребля була розвалена. Греблю почали відновлювати в 1988році членами товариства мисливців с. Ворошилівка під керівництвом [PERSON] Всіх було приблизно 15 осіб, будували монах з бетону та каменю. За рахунок яких коштів не знає. Чи привозила бетон машина з колгоспу чи якась інша не пам'ятає. Свідок [PERSON] показав, що він зять [PERSON], проживає в [INFO] з 1984року. Коли він приїхав проживати в село Ворошилівка ставка не було. Там була долина, була невелика річечка, паслась худоби. Потім, приблизно в 1986-1988р.р., [PERSON] організовував мисливців с. Ворошилівка на будівництво греблі на тому місці. Він не є членом мисливського колективу, проте дня два допомагав їм фізично її будувати, впродовж якого часу вона будувалась не знає. З 2000 року по 2017рік своїм трактором він, на прохання [PERSON] на греблю возив глину з місцевого глиняного кар'єра по 5-6 тракторних причепів щороку. [PERSON] йому сказав, що на це є відповідний дозвіл. Свідок [PERSON], [INFO], уродженець та житель с. Ворошилівка, показав, що, коли йому було 5-6років, в 1965-1966р.р. ставок був. Коли його «проровало» не пам'ятає. До 1977рік, коли він закінчував школу ставка вже не було. Там був глибокий рів, текла річечка, паслась худоба. Приблизно в 1987-1988р.р. відновлювали греблю члени [PERSON] мисливського колективу: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всіх приблизно 10 осіб. Він член мисливського колективу с. Ворошилівка з 1983року. Вони з мисливцями прийшли на греблю, вона була розвалена, валялось каміння, збили з обаполів «опалубку» під «монах», [PERSON] привіз бетон, приблизно від 2-3 машини «ЗІЛ» і вони своїми силами з цього бетону з камінням закладали «монах» під греблю. Будували за один день: зранку зробили «опалубку» і до вечора залили бетоном. Чи була машина з бетоном колгоспна -не може сказати. Свідок [PERSON], 1970року народження, житель [INFO], показав, що в 1988році, воли він ішов в [PERSON], на місці, де находиться ставок в с. Ворошилівка, була річечка, паслась худоба. Монах він не будував. Коли він прийшов з [PERSON] [PERSON] був головою мисливського колективу с. Ворошилівка, а він був кандидатом в мисливці, він на його прохання, приблизно в 1992року до 2000року разів 8-10разів він фізично допомагав в ремонтних роботах греблі, закладали греблю камінням, засипали глиною. Свідок [PERSON] показав, що греблю на ставку біля нього глиняного кар'єру на виїзді в з с. Ворошилівка в с. Маянів знає з 2008 року. Він, працюючи водієм на самоскиді «ЗІЛ» в приватного підприємця [PERSON], на прохання [PERSON] в 2008-2014 р.р. возив будівельні відходи від ресторану «[PERSON] замок», що в м. Гнівань, де [PERSON] робив ремонт, на дану греблю, завіз приблизно 80 машин, вагою по 6 тонн. Крім того, в 2014році впродовж 3-х днів, також на цю ж греблю, на прохання [PERSON], також завіз 40-50 машин землі, яку брали біля колишнього глиняного кар'єру. Проте, будь-яких документів про обсяг використаних будівельних матеріалів на будівництво греблі, про придбання їх за власний рахунок позивачем (накладних, квитанцій, чеків) суду не надано. Доводи сторони позивача про придбання будівельних матеріалів за рахунок особистих коштів позивача переконливим доказами не обґрунтовані. Так, свідок [PERSON], показав, що йому невідомо за рахунок яких коштів купувався бетон, чи була машина з бетоном з колгоспу чи якась інша не пам'тає. Згідно показань свідка [PERSON] «опалубку» під «монах» він з мисливцями збили з каміння та обаполів, які були на місці. [PERSON] привіз бетон, однак чи була машина колгоспна чи якась інша - сказати не зміг. Свідкам [PERSON] та [PERSON] взагалі не відомі обставини будівництва греблі в 1988році, з їх слів вони приймали участь в ремонтних роботах греблі. Свідок [PERSON] показав, що з 2000 року по 2017 рік своїм трактором він, на прохання [PERSON] на греблю возив глину з місцевого глиняного кар'єра по 5-6 тракторних причепів щороку. [PERSON] йому сказав, що на це є відповідний дозвіл. Проте, будь-яких дозвільних документів на розробку глиняного кар'єру [PERSON] суду не надав. Показаннями вказаних свідків також не обґрунтовуються доводи позивача про обсяг та перелік використаних на будівництво греблі будівельних матеріалів. Відповідно до п.4.3. Договору від 23.09.2010 року позивач зобов'язався здійснювати необхідні ремонтні роботи та реконструкцію гідротехнічного об'єкту за погодженням з спеціально уповноваженими органами в галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів. Саме по собі виконання ремонтних робіт гідроспоруди є обов'язком орендаря, який користується майном на умовах і в порядку, визначених договором і не дає підстав для набуття права власності на нього. Посилання представника позивача [PERSON] на те, що з 2004року гідроспоруда знаходиться в користуванні позивача не було підставою позову в позовній заяві, в якій позивач просив визнати за ним право власності на гідроспоруду в порядку ст.376 ЦК України, а не ст. 344 ЦК України ( за набувальною давністю). Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви. Чого позивачем зроблено не було. Згідно ст. 11 ЦПК України суд справу розглядає в межах позовних вимог. Крім того, відповідно до\~ст. 51 Водного кодексу України водні об'єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою. Водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними\~Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства. У договорі оренди водного об'єкта визначаються зобов'язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об'єкта, експлуатації водосховищ та ставків відповідно до встановлених для них центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами. Статтею 120 Земельного кодексу України\~передбачено, що до особи, яка набула право власності на споруду переходить право власності або користування на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно п.а ч.3 ст. 122 ЗК України розпорядником земель за межами населеного пункту щодо передачі їх для ведення водного господарства є районні державні адміністрації на їхній території. Класифікація видів цільового призначення земель водного фонду, затверджена наказом Держкомзему України від 23.07.10 р. №548, серед яких 12 різних видів цільового призначення в цій категорії: "10.01 Для експлуатації та догляду за водними об'єктами\~ 10.02 Для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами\~ 10.03 Для експлуатації та догляду за смугами відведення\~ 10.04 Для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами\~ 10.05 Для догляду за береговими смугами водних шляхів\~ 10.06 Для сінокосіння\~ 10.07 Для рибогосподарських потреб\~ 10.08 Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей\~ 10.09 Для проведення науково-дослідних робіт\~ 10.10 Для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд\~ 10.11 Для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів\~ 10.12 Для цілей підрозділів 10.01 - 10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду".\~ Відповідно до Концепції водного господарства, затвердженого постановою Верховної Ради України від 14 січня 2000 року N 1390-XIV водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків. Тобто, враховуючи викладене, у відповідності до вимог ч.5\~ст. 122 Земельного кодексу України\~надання земельних ділянок водного фонду для ведення рибного господарства віднесено до компетенції Вінницької обласної державної адміністрації, тому оформлення права власності на гідротехнічні споруди, розташовані на земельній ділянці водного фонду, зачіпає інтереси зазначеного органу виконавчої влади як розпорядника земель. Згідно ст. 33 ЦК залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, здійснюється судом лише за клопотанням позивача. Проте клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача Вінницької облдержамністрації стороною позивача не заявлено.

Outcome: dismissed