Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Фонду соціального страхування України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Зазначала, що 01.08.17 її було прийнято на посаду заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Відповідно до наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від 28.12.17 її було звільнено з посади заступника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.17. Її звільнення з роботи є незаконним з наступних підстав. Так, при звільненні її з роботи не було враховано те, що вона має вищу юридичну освіту, за період роботи дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися, має відзнаку, здобуває другу вищу освіту. Крім того, не враховано, що вона є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, а також працівником, який навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва та має малолітню дитину. Таким чином, питання щодо наявності в неї переваг на залишення на посаді відповідачем не розглядалося. До того ж, при звільненні з роботи у порушення вимог КЗпП України її особисто не було попереджено за два місяці про скорочення її посади та не було їй запропоновано іншу посаду. З моменту прийняття постанов правління Фонду соціального страхування України «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 12.09.17 № 47, «Про затвердження структури органів Фонду» від 10.10.17 № 50 та видання наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.17 № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» на вказані посади у виконавчу дирекцію Фонду приймалися інші працівники. Зокрема, до департаменту юридичної роботи прийнято 3 працівники. Отже, її звільнення проведено з порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України. Внаслідок незаконного звільнення з роботи їй завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, які вимагають у неї додаткових зусиль для організації її життя. Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати незаконним наказ директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від 28.12.17 № 1072, поновити її на роботі на посаді заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 23 136 грн. 80 коп., стягнути з відповідача на її користь 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У подальшому позивачем були подані заяви про збільшення розміру позовних вимог. В останній заяві позивач просила стягнути з відповідача на її користь 347 589 грн. 99 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відзиві на позов відповідач вказав на те, що проти задоволення позову заперечує у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 08.02.17 № 13 затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду у кількості 267 осіб, та структуру виконавчої дирекції Фонду, яка передбачала, в тому числі, наявність департаменту юридичної роботи ВД Фонду, в якому з 01.08.17 працювала позивачка на посаді заступника начальника нормативно-правового відділу. Згідно з постановою правління Фонду соціального страхування України від 11.09.17 № 47 затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду у кількості 188 осіб. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.17 № 50 затверджено нову структуру виконавчої дирекції Фонду, відповідно до якої з 01.01.18 наявність департаменту юридичної роботи ВД Фонду з усіма штатними посадами не передбачена. 20.07.17 директором ВД Фонду було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.17 у кількості 267 штатних одиниць, а 31.10.17 затверджено новий штатний розпис ВД Фонду з 01.01.18 у кількості 188 штатних одиниць, за яким посади, яку обіймала позивач не перебачено. Штатним розписом ВД Фонду, затвердженим 31.10.17 весь департамент юридичної роботи ВД Фонду зі штатними одиницями посад 26 осіб, в тому числі нормативно-правовий відділ в кількості 8 осіб було ліквідовано. З 01.01.18 посаду заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи ВД Фонду, яку обіймала Позивач, скорочено. Таким чином, у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників. Відповідачем було повністю додержано процедуру вивільнення позивача, в тому числі в частині персонального попередження за 2 місяці про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням з 01.01.18, як це передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Постановою правління Фонду від 10.10.17 № 50 затверджено нову структуру виконавчої дирекції Фонду, відповідно до якої з 01.01.18 наявність департаменту юридичної роботи ВД Фонду з усіма штатними посадами не передбачена. Відповідно до наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.17 № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» позивача 27.10.17 було персонально попереджено про зміни в організації виробництва і праці, в тому числі про скорочення чисельності та штату працівників, зокрема про скорочення її посади, у зв`язку з ліквідацією до 01.01.18 департаменту юридичної роботи ВД Фонду та всіх штатних посад цього департаменту, про що свідчить персональний підпис [PERSON] за пунктом 9.1 у відомостях щодо попередження відповідно до п. 3.1. наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 № 603. 27.10.17 [PERSON] стало відомо про скорочення саме її посади, оскільки департамент юридичної роботи ВД Фонду з усіма посадами, відповідно до постанови правління Фонду від 10.10.17 № 50 з 01.01.18 не передбачений, про що вона була персонально повідомлена. [PERSON] до її звільнення пропонувалась інша робота на посаді головного спеціаліста з 01.01.18 у новоствореному відділі правового забезпечення господарської діяльності Фонду юридичного департаменту ВД Фонду, але [PERSON] від запропонованої посади відмовилась. Відповідачем при звільненні позивача також було дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на її звільнення від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.17 № 01-02 за переліком згідно з додатком до подання ВД Фонду від 19.12.17 № 50-10-1. В день звільнення 29.12.17 відповідачем видано позивачу копію наказу про звільнення від 28.12.17 № 1072, належно оформлену трудову книжку. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У відповіді на відзив [PERSON] вказала, що 27.10.17 вона дійсно ознайомилися з наказом № 603 від 27.10.17. З цим наказом були ознайомлені всі працівники, однак, у ньому не було вказано конкретно, кого саме і з яких посад пропонується звільняти. Їй не було і не могло бути відомо про скорочення саме її посади у зв`язку з відсутністю штатного розпису. Відповідачем не розглядалося її переважене право на залишення на роботі, порівняно з іншими працівниками. Твердження відповідача про те, що їй пропонувалася робота на посаді головного спеціаліста юридичного департаменту не відповідає дійсності. Крім того, її не було ознайомлено зі згодою профспілки на її звільнення. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказав на те, що 27.10.17 [PERSON] стало відомо про скорочення саме її посади, оскільки департамент юридичної роботи ВД Фонду з усіма структурними підрозділами та посадами, відповідно до постанови правління Фонду від 10.10.17 № 50 з 01.01.18 не передбачений, про що вона була персонально повідомлена, а отже очевидним є те, що позивач персонально була повідомлена, в тому числі, про скорочення з 01.01.18 саме її посади. Твердження позивача про те, що пропозиція іншої роботи по посаді головного спеціаліста з 01.01.18 у новоствореному відділі правового забезпечення господарської діяльності Фонду від директора департаменту юридичної роботи ВД Фонду [PERSON] зроблена неуповноваженою на це особою, оскільки директор департаменту юридичної роботи ВД Фонду [PERSON] не є керівником ВД Фонду спростовується тим, що відповідно до посадової інструкції [PERSON] , затвердженої 08.11.17 директором ВД Фонду директор департаменту юридичної роботи має право здійснювати добір кадрів та подавати пропозиції директору виконавчої дирекції Фонду щодо прийняття на роботу, переведення, звільнення працівників департаменту, їх заохочення або притягнення до відповідальності згідно із законодавством. У судовому засіданні позивач підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засідання проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав на те, що на момент звільнення з робити позивача він працював директором департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Перед звільненням [PERSON] з роботи, ним було запропоновано їй іншу роботу за відповідною професією у юридичному департаменті на посаді головного спеціаліста відділу правового забезпечення господарської діяльності Фонду, однак остання від запропонованої посади відмовилася. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши позов, дослідивши докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 01.08.17 [PERSON] була прийнята на посаду заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а.с. 9-12). Відповідно до наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28.12.17 [PERSON] звільнено з посади заступника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.17 (а.с. 13). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч.ч. 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1, 2 п. 19 постанови від 06.11.1992 N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Частиною 1 ст. 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Обставини, які враховуються при вирішенні питання про залишенні на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації встановлені ч.ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України. Згідно з наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.17 № 603 введено з 01.01.18 у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду соціального страхування від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.17 № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.17 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» (а.с. 135). Відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 08.02.17 № 13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 7 988 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 267 штатних одиниць (а.с. 112-116). Згідно з постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.18 граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (а.с. 117 - 118). Відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.18 структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та структуру виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а.с. 119-121). 20.07.17 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.17 у кількості 267 штатних одиниць (а.с. 123-127). 31.10.17 затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.01.18 у кількості 188 штатних одиниць, за яким посади, яку обіймала позивач не перебачено (а.с. 128-134). Штатним розписом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, затвердженим 31.10.17 весь департамент юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду зі штатними одиницями посад 26 осіб, в тому числі нормативно-правовий відділ в кількості 8 осіб було ліквідовано. З 01.01.18 посаду заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду, яку обіймала позивач, скорочено. Таким чином, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці. Згідно відомостей щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду соціального страхування України від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України», від 10.10.17 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01.01.18 та про можливе майбутнє звільнення 27.10.17 позивача було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці, про що свідчить її підпис (а.с. 136). Отже, твердження позивача про те, що її не було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці за два місяці до звільнення спростовується вказаним доказом. 19.12.17 виконавча дирекція Фонду соціального страхування України звернулася до Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з поданням на масове вивільнення працівників. Серед переліку працівників було вказано [PERSON] (а.с. 137-138). 22.12.17 Професійною спілкою працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України надано згоду на масове вивілдьнення працівників (а.с. 139). Відповідно до посадової інструкції директора департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON], затвердженої 08.11.17 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України директор департаменту юридичної роботи має право здійснювати добір кадрів та подавати пропозиції директору виконавчої дирекції Фонду щодо прийняття на роботу, переведення, звільнення працівників департаменту, їх заохочення або притягнення до відповідальності згідно із законодавством (а.с. 169-172). У судовому засіданні, допитаний у якості свідка [PERSON] , вказав на те, що на момент звільнення з робити позивача він працював директором департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Перед звільненням [PERSON] з роботи, ним було запропоновано їй іншу роботу за відповідною професією у юридичному департаменті на посаді головного спеціаліста відділу правового забезпечення господарської діяльності Фонду, однак остання від запропонованої посади відмовилася. [PERSON] у свої заяві про визнання недопустимими свідчення свідка [PERSON] , який був допитаний у судовому засіданні, вказала на те, що свідок є заінтересованою особою, оскільки на момент звільнення він працював у відповідача на посаді директора департаменту юридичної роботи та візував її наказ про звільнення. Суд не приймає до уваги вказані твердження позивача про недопустимість доказу у справі - а саме пояснення свідка [PERSON] , оскільки будь-яких доказів на підтвердження своїх тверджень щодо заінтересованості свідка позивачем не надано. Не заслуговує на увагу і твердження позивача про те, що при її звільненні відповідачем не було враховано наявність обставин про її переважне право на залишення на роботі, оскільки як установлено судом посада, на якій працювала позивачка була скорочена, а від запропонованої відповідачем посади за відповідною професією у юридичному департаменті - головного спеціаліста відділу правового забезпечення господарської діяльності Фонду, остання відмовилася. Виходячи з вищевикладеного, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, а тому правових підстав для задоволення позову про поновлення на роботі немає. Не підлягає задоволенню і позов в частині визнання незаконним наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28.12.17 № 1072, оскільки в позові не наведено підстав для визнавання наказу незаконним. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначала, що внаслідок незаконного звільнення їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків та яка вимагає у неї додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки суду не надано доказів того, що діями відповідача були порушені законні права позивача, що призвело до її моральних страждань, то підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди немає.

Outcome: dismissed