Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області 06.10.2015 року звернувся [PERSON] (надалі позивач), з позовом до Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України (надалі відповідач 1) та Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України (надалі відповідач 2) про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що відповідно до наказу №39 від 11.09.2013 року позивача було призначено на посаду директора Вінницької автошколи Товариства сприяння обороні України за контрактом. Згідно з умовами контракту від 12.09.2013 року, укладеного між позивачем та Обласним комітетом Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України строк його дії був визначений з 12.09.2013 року по 11.09.2015 року. Всупереч умовам зазначеного контракту, а саме п.6.3 («До закінчення строку дії цього контракту Засновник і керівник навчального закладу мають за письмовою згодою сторін не пізніше як за 2 місяці, визначитись у такому: за яких умов контракт припиняється, продовжується або укладається на новий термін за угодою сторін з дотриманням вимог чинного законодавства і цього контракту») позивача було повідомлено про звільнення з займаної посади лише у день звільнення 11.09.2015 року та надано для ознайомлення наказ №19 від 10.09.2015 року, згідно якого позивача було звільнено з займаної посади з 11.09.2015 року у звязку з закінченням строку дії контракту (п.2 ст.36 КЗпП України). Позивач вважає звільнення його з займаної посади незаконним та сама процедура звільнення суперечить умовам контракту, укладеного між позивачем та роботодавцем. Як на підставу своїх вимог посилається також на те, що роботодавець не виконав вимогу, наведену у п. 6.3 Контракту та не повідомив позивача про припинення строку дії договору за два місяці до закінчення терміну дії контракту, як наслідок контракт має бути визнаним таким що пролонгувався, а його звільнення таким, що суперечить вимогам закону. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою, згідно якої позивач, з врахуванням збільшення позовних вимог просить, визнати незаконним та скасувати наказ №19 від 10.09.2015 року, що виданий керівником Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України про звільнення [PERSON] з посади директора Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України за п.2 ст.36 КЗпП України, поновити [PERSON] на посаді директора Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України з 12.09.2015 року, стягнути з відповідача [PERSON] автомобільної школи Товариства сприяння обороні України на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.09.2015 року по 17.02.2016 року включно в розмірі 37872, 42 гривень, стягнути з відповідача [PERSON] обласної організації Товариства сприяння обороні України на користь позивача [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 10\~000 гривень, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати, що повязанні з наданням правової допомоги в розмірі 4\~000 гривень, стягнути з відповідачів на користь бюджету солідарно судові витрати повязані зі сплатою судового збору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснила, що між позивачем та Вінницькою обласною організацією ТСО України 12.09.2013 року укладено контракт зі строком дії до 11.09.2015 року (включно). Ще під час дії контракту вирішувалося питання про звільнення позивача, а саме на передодні закінчення строку дії контракту (10.09.2015 року). В порушення п.6.3 та п.5.7 Контракту від 12.09.2013 року, та відповідно до наказу від 10.09.2015 року позивача було звільнено з посади з 11.09.2015 року. Порушення контракту полягає в тому, що роботодавець не ініціював відповідно до п. 6.3. Контракту вирішення питання продовження або припинення контракту, а обовязок з такого повідомлення згідно контракту покладено саме на роботодавця. Наказ про звільнення позивача було підготовлено та підписано ще під час дії контракту, що порушувало права позивача. Просила позов, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] заперечив проти задоволення позову, послався на свої заперечення, зміст яких зводиться до того, що контракт з керівником Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України між позивачем та відповідачем 2 від 12.09.2013 року був укладений сторонами на строк, встановлений за погодженням сторін з 12.09.2013 року по 11.09.2015 року. Підписавши контракт позивач погодився з умовами контракту, в тому числі і з закінченням строку його дії. Контрактом не передбачений обовязок відповідача 2 повідомляти позивача про закінчення строку дії контракту. Позивач, маючи бажання продовжити дію контракту, не направив відповідачу 2 письмову заяву з відповідним ініціюванням продовження терміну дії контракту (п.6.3 контракту). Оскільки волевиявлення сторін контракту щодо продовження або укладення контракту на новий термін не відбулося і не виявилося у формі письмової угоди, контракт було припинено відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку його дії та виданням відповідного наказу голови Вінницької обласної організації ТСО України №19 від 10.09.2015 року про звільнення [PERSON] з займаної посади з 11.09.2015 року (останній день роботи згідно контракту). 11.09.2015 року трудові відносини між позивачем та відповідачами були припинені і після цієї дати не продовжувалися, твердження позивача про те, що він вважав контракт продовженим на невизначений строк по причині не попередження його роботодавцем за 2 місяці до закінчення терміну дії контракту про припинення строку дії договору (контракту) представник відповідачів вважає безпідставними та необґрунтованими, такими що не ґрунтуються на нормах трудового законодавства та положеннях контракту. Відповідно, заперечив проти відшкодування позивачу моральної шкоди, зазначивши, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її задала за наявністю її вини. Оскільки звільнення позивача відбулось законно, відповідно і відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. На запитання суду стосовно того, що якби позивач за 2 місяці попередив, що він бажає продовжити дію контракту чи могли б відповідачі відмовити в пролонгації строку дії контракту, повідомив, що у цьому випадку відповідне питання було б винесено на розгляд Бюро Вінницької обласної організації ТСО України, яке шляхом голосування вирішило б його. Рішення бюро у вигляді протоколу обовязкове для виконання головою Вінницької обласної організації ТСО України. Позивач [PERSON] 11.09.2015 року звернувся з заявою про пролонгацію контракту, однак вже після того як його було ознайомлено з наказом про звільнення та його підписання ним же. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини врегульовані нормами трудового законодавства. Згідно п.1.2 Статуту Товариства сприяння обороні України Товариство у своїй діяльності керується Конституцією України, чинним законодавством та Статутом. П. 4.12 Статуту ТСО України та п.4.12 Статуту Вінницької ОО ТСО України визначено, що для вирішення питань статутної діяльності передбачається обрання керівних органів: комітету і бюро, рішення яких оформлюються відповідними постановами. Повноваження бюро Вінницького обласного комітету ТСОУ визначені у п.4.17 Статуту, яким, зокрема, передбачено, що бюро розглядає і затверджує кандидатури голів районних, міжрайонних і міських організацій, керівників організацій обласного підпорядкування. Повноваження голови обласної організації визначені п.4.18 Статуту ТСО України і п.4.18 Статуту Вінницької обласної організації ТСО України, якими, зокрема, передбачено, що голова приймає і звільняє з роботи працівників штатного апарату обласної організації та штатних керівників організацій обласного підпорядкування. (а.с. 36 48, 117-131). За результатами засідання Бюро Вінницького обласного комітету ТСО України, що оформлено Протоколом № 2 від 05.04.1995 року винесено Постанову згідно якої затверджено перелік посад керівного складу Вінницької обласної організації ТСО України, до якого включено, з поміж інших, посаду «начальника (директора) автомобільної школи ТСО України» та визначено порядок підбору і затвердження в посадах керівних кадрів, а саме: кандидати на посаду начальника автомобільної школи ТСО України розглядаються на Бюро ОО ТСОУ і затверджується постановою Бюро обласного комітету з наступним виданням наказу про призначення. (а.с.132-135). Відповідно до п.5.2 Статуту Вінницької автомобільної школи ТСО України кандидата на посаду директора автомобільної школи ТСО України призначає голова обласної організації ТСО України шляхом укладення з ним контракту, у відповідності із законодавством України та нормативних документів ТСО України за попереднім погодженням з керівництвом Центрального комітету Товариства сприяння обороні України (а.с.73-86). З матеріалів справи вбачається, що Наказом Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України №39 від 11.09.2013 року позивача з 12.09.2013 року призначено на посаду директора Вінницької автошколи Товариства сприяння обороні України за контрактом (а.с.136). 12.09.2013 року між позивачем та Вінницькою обласною організацією Товариства сприяння обороні України в особі голови [PERSON] укладено контракт з керівником навчального закладу Товариства сприяння обороні України Вінницької автомобільної школи ТСО України, форму якого затверджено наказом голови Товариства сприяння обороні України №159 від 24.11.2003 року (а.с.13-15). Згідно контракту, [PERSON] призначено на посаду директора Вінницької АШ на строк з 12.09.2013 року по 11.09.2015 року (включно). Відповідно до п.п.6.1-6.3 контракту, зміни та доповнення до нього вносять у письмовій формі шляхом підписання додаткових угод, контракт припиняє дію з підстав, передбачених КЗпП України та за умовами цього контракту, до закінчення строку дії контракту Засновник і керівник навчального закладу мають за письмовою угодою сторін не пізніше як за 2 місяці, визначитись у такому: за яких умов контракт припиняється, продовжується або укладається на новий термін за угодою сторін з дотриманням вимог чинного законодавства і цього контракту. Згідно п.6.6 контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної у ньому, і може бути змінений лише за угодою сторін, складеною в письмовій формі. Окрім наведеного, п. 5.7 Контракту визначено, що Засновник має право звільняти керівника по закінченню строку контракту, укладати контракт на наступний строк за згодою сторін. Наказом голови Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України [PERSON] №19 від 10.09.2015 року [PERSON] звільнено з посади директора Вінницької автошколи Товариства сприяння обороні України з 11.09.2015 року (останній день роботи) у звязку з закінченням строку дії контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.11). В цей самий день [PERSON] ознайомлений з наказом. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч. 2\~ст. 23 КЗпП України\~трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3\~ст. 21 КЗпП України). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору з поміж інших є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Судом установлено, що між сторонами було укладено контракт на визначений у ньому строк з 12.09.2013 року по 11.09.2015 року (включно). Строк контракту встановлений за погодженням між його сторонами, який міг бути продовжений лише якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення, або якщо сторони в порядку визначеному контрактом погодили його продовження. Припинення строкового трудового договору (контракту) після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору (контракту) він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник (особа яка наділена правом прийому звільнення з роботи) також не зобовязаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Аналогічна позицію займає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, яку висловлено, зокрема, але не обмежуючись, в Ухвалі ВССУ від 22.12.2012 року під головуванням [PERSON] Як встановлено судом, 11.09.2015 року після ознайомлення і отримання копії наказу про звільнення позивачем була подана заява від 11.09.2015 року (вхідний №74/01-18 журналу вхідної кореспонденції Вінницької ОО ТСОУ) про розгляд його кандидатури на Бюро Вінницької ОО ТСО України на посаду директора Вінницької автомобільної школи ТСО України. Відповідно до резолюції голови Вінницької ОО ТСО України від 11.09.2015 року розгляд заяви було винесено на засідання бюро Вінницької ОО ТСО України (а.с.101). Згідно п. 4.12 Статуту ТСО України та п.4.12 Статуту Вінницької обласної організації ТСО України, бюро, до складу якого входять керівники районних організацій ТСО України скликається при необхідності, але не рідше одного разу на три місяці. 30.10.2015 року на Бюро обласного комітету Вінницької обласної організації ТСО України була розглянута заява позивача від 11.09.2015 року та прийнята постанова від 30.10.2015 року, протокол №6, якою постановлено відхилити в проханні [PERSON] в погодженні його кандидатури на посаду директора Вінницької АШ ТСОУ та не заключати трудові відносини з ним (а.с.139). Ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом не приймаються до уваги посилання сторони позивача на ст.39-1 КЗпП України як на підставу задоволення позову, оскільки позивачем не доведено обставину, що після закінчення строку трудового договору трудові відносини між сторонами тривали. Навпаки в судовому засіданні представник позивача [PERSON] не заперечувала, що після ознайомлення з наказом про звільнення позивач більше не виконував обовязків директора Вінницької автошколи ТСО України. Враховуючи визнання представником позивача такої обставини, вона в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Таким чином суд приходить до висновку, що після 11 вересня 2015 року позивач не виконував трудових обовязків, передбачених зазначеним контрактом, а тому і відсутні обґрунтовані підстави стверджувати (через відсутність доказів) про те, що після закінчення терміну дії контракту трудові відносини тривали. Подана позивачем заява від 11.09.2015 року про розгляд його кандидатури на Бюро Вінницької ОО ТСО України на посаду директора Вінницької автомобільної школи ТСО України додатково свідчить про те, що позивач усвідомлював, що строк трудового договору закінчився та бажав повторного призначення на посаду директора Вінницької автомобільної школи ТСО України. Також суд знаходить необґрунтованими доводи представника позивача, з посиланням на п. 6.3 Контракту, про обовязок Засновника за два місяці до закінчення строку дії контракту повідомити позивача про його звільнення, оскільки, як наведено у вказаному пункті контракту: «до закінчення строку дії контракту Засновник і керівник навчального закладу мають за письмовою угодою сторін, не пізніше як за 2 місяці, визначитись у такому: за яких умов контракт припиняється, продовжується або укладається на новий термін за угодою сторін з дотриманням вимог чинного законодавства і цього контракту». Зі змісту вказаного пункту контракту вбачається, що він не містить обовязку як однієї так і другої сторони контракту повідомлення іншої його сторони про намір припинення контракту, а лише передбачає можливість сторін (однієї чи другої), якщо сторони мають відповідне на це волевиявлення, домовитись про умови припинення контракту, ініціювання продовження контракту або укладення його на новий строк. Враховуючи специфіку контракту, як особливу форму трудового договору, встановлення у контракті обовязку однієї його сторони повідомляти іншу про термін його припинення за два місяці до закінчення терміну його дії є нелогічним, та суперечить його правовій природі, оскільки сторони уже на стадії укладення контракту повідомлені про строк його дії. Також суд зазначає і те, що вказана умова контракту (п. 6.3) регламентує, що будь які домовленості, зокрема й про продовження дії контракту мають містити волевиявлення обох сторін контракту, чого в даному випадку не було, про що і свідчить оспорюваний наказ про звільнення позивача з роботи. Доводи представника позивача з приводу того, що наказ про звільнення позивача з роботи підписано 10.09.2015 року, тобто на передодні закінчення терміну дії контракту, як на порушення прав позивача, також не заслуговують на увагу суду, оскільки, зі змісту вказаного наказу вбачається, що [PERSON] вирішено звільнити з 11.09.2015 року (останній день роботи), що відповідає умовам контракту щодо строку його дії, та з вказаним наказом [PERSON] ознайомився саме 11.09.2015 року, останній день відпрацював, оскільки днем звільнення вважається останній день роботи. (а.с. 11). З описаного вище слідує, що звільнення позивача відбулось у відповідності з нормами КЗпП України з урахуванням домовленості що досягнута сторонами у контракті, щодо строку його дії, а тому немає правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з займаної посади, а як наслідок поновлення його на роботі та стягнення з відповідача [PERSON] обласної організації ТСО України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, що заявлені позивачем, з урахуванням останньої заяви про зміну позовних вимог на суму 10 000 грн., суд виходить з наступного. Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються ст. 23 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Обовязок відшкодування моральної шкоди виникає із факту протиправної поведінки щодо позивача. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси, вказаний висновок висловлений в Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 6 23цс12. Враховуючи те, що судом не встановлено порушень трудового законодавства з боку відповідача при проведенні звільнення позивача, тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача залишаються судом без задоволення в повному обсязі, судові витрати, які просить стягнути представник позивача слід залишити за позивачем. Судовий збір позивачем на стадії подання позову не сплачувався, оскільки він звільнений від його сплати, а тому судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. в рахунок компенсації витрат на сплату судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed