Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути: з відповідача [PERSON] на його (позивача) користь аліменти на його утримання в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду і довічно; з відповідача [PERSON] на його (позивача) користь аліменти на його утримання в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду і довічно. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 05 січня 1993 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 10 вересня 1996 року та копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 23 жовтня 2012 року. На теперішній час він (позивач) досягнув пенсійного віку, звертався до відповідних органів Пенсійного Фонду із заявою для отримання нимпенсії за віком, однак отримав довідку про наявний страховий стаж, згідно з якою матиме право на пенсійну виплату тільки з 07 серпня 2025 року.вказав, що на даний час він звернувся до органів соціального захисту населення для отримання ним соціальної пенсії. Відповідно до довідки про неотримання допомоги №1326/11 від 25 серпня 2020 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Подільської районної у місті Кропивиицькому ради він (позивач) не отримував соціальної пенсії.Відповідно до повідомлення про надання державної допомоги особам, які не мають права на пенсію від 01 вересня 2020 року, видане Управлінням соціального захисту населення Подільської районної у місті Кропивиицькому ради йому(позивачу) нараховано виплату у розмірі 1045, 33 грн. щомісячно в період з 07 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року.Вказав, що на даний час він (позивач) не може працювати у зв`язку з наявністю у нього ряду хронічних захворювань, які йому потрібно лікувати, на що потрібні кошти, розмір соціальної допомоги єнедостатнім для задоволення його життєвих потреб, поряд з цим його діти ніякої грошової допомоги йому (позивачу) не надають, хоча він повідомляв їм про своє матеріальне становище, спілкуватися не бажають. Також зазначив, що з 16 грудня 1993 року він (позивач) був підприємцем, обслуговував населення легковим автотранспортом, постійно забезпечував матеріально свою сім`ю, разом з дружиною оплачували навчання дітей: дочка навчалася в Центральноукраїнському державному педагогічному університеті ім. Володимира Винниченка, а син, - в Київській державній академії водного транспорту імені П. Коношевича-Сагайдачного (Миколаївський факультет морського та річкового транспорту). Відповідно до довідки № 1882, виданої 19 серпня 2020 року сімейним лікарем КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 5» Шевчуком Т.І. в нього (позивача) наявний діагноз: ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ-го ступеня.Крім того, 21 червня 2019 року при здійсненні магнітно-резонансної томографії головного мозку, було встановлено ознаки церебральної мікроангіопатії, що є хворобою, яка потребує постійного лікування. Вказав, що він проживає один в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до довідки № 262 від 13 серпня 2020 року, виданою квартальним комітетом № 23Подільського району м. Кропивницького, в даному будинку зареєстрована, але не проживає [PERSON] , 1970 року народження, яка є його (позивача) колишньою дружиною, з якою не проживають вже близько двох років. Для встановлення матеріального стану сина [PERSON] 21 серпня 2020 року було здійснено адвокатський запит адвокатом Язан Н.С. до ТОВ «ЄпсілонМерітаймСервісез ЛТД» з метою отримання інформації про трудові контракти з його сином. Це єдине відоме йому місце роботи сина. Наразі відповіді на адвокатський запит не надійшло. 17 вересня 2020 року було вчинено адвокатський запит до Кропивницького управління головного управління ДФС у Кіровоградській області стосовно отримання інформації про розмір доходів [PERSON] , однак згідно відповіді Головного Управління ДПС в Кіровоградській області від 25 вересня 2020 року, відмовлено в наданні даної інформації, з огляду на те, що дана інформація є інформацією з обмеженим доступом. Для встановлення матеріального стану дочки [PERSON] 27 серпня 2020 року було вчинено адвокатський запит до Олександрійського управління Головного управління ДПC в Кіровоградській області, на що отримано відповідь від 01 вересня 2020 року щодо отриманих доходів [PERSON] , де визначено доходи у вигляді соціальних виплат у сумі 2580 гри. за перший квартал 2020 року і 2580 грн. за другий квартал 2020 року. З огляду на зазначене, а також те, що він (позивач) є непрацездатною особою, досягнув пенсійного віку та потребує матеріальної допомоги, що стало підставою його звернення до суду з позовом до повнолітніх дітей про стягнення з ним аліментів на його (позивача) утримання, розпочавши стягнення аліментів з моменту подачі позову і довічно. Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом в судове засідання учасників справи. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Науменком І.Ф. (діє на підставі ордеру серії ВА №1011584 від 16.02.2021 року) в інтересах відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який зареєстрований судом 17 лютого 2021 рокуза вх.№ 4065, за змістом якого відповідач [PERSON] заявлені до нього позивачемпозовні вимоги не визнає, вважає, що у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити в повному обсязі. На обґрунтування заперечень, зазначив, що позивач у позові зазначає, що хворіє, має витрати на лікування, проте, належних та допустимих доказів (епікризи, призначення лікаря, квитанції оплати ліків)з приводу цього суду не надає.Також, позивач не надає доказів на підтвердження матеріального стану відповідача та того, що він має змогу надавати йому допомогу. Більше того, відповідач на даний час не працює та не отримує доходів, тим самим, відповідач не має матеріальної можливості утримувати позивача, який не має обмежень щодо праці. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивачу на дату звернення до суду виповнилося 60 років. Однак, згідно з довідкою про наявний страховий стаж позивач має право на пенсійну виплату з 07.08.2025 року. Таким чином, згідно законодавства про державне пенсійне страхування позивач станом на дату звернення до суду не є особою, яка підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню. Сама по собі обставина досягнення позивачем 60-річного віку не є безумовною підставою для його матеріального забезпечення відповідачем. Позивач вказує, що отримував у 2020 році державну допомогу як особа, яка не має права на пенсію у розмірі 1045,33 грн. щомісячно.З огляду на положення чинного законодавства позивач забезпечується державою на законодавчому рівні.Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» установлено; що у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність визначено у розмірі: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Вказав, що сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітейобов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу, та свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.У разі доведення позивачем обставин неможливості самостійно забезпечувати себе у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, останній мав би право ініціювати питання на отримання аліментів у рахунок різниці між державною допомогою та прожитковим мінімумом, при цьому обов`язковому доведенні потреби в матеріальному забезпеченні, а також можливістю повнолітніх дітей надавати таку допомогу, однак, таких вимог позивач не пред`являв, а суд позбавлений процесуальної можливості самостійно вийти за межі позовних вимог. Окремо звернув увагу суду на ту обставину, що позивач не надав доказів щодо обмежень праці останнього, тим самим, досягнення позивачем 60-тирічного віку жодним чином не позбавляє останнього можливості самостійно себе забезпечувати. Вважає, що позивачем не доведено того, що останній потребує сторонньої матеріальної допомоги, є безпомічним та безпорадним; не підтвердженопозивачем також наявність у нього тяжкої хвороби чи інших тяжких обставин.З приводу доводів позивача про погіршення стану здоров`я, що потребує постійного звернення до лікарів, просив суд ставитися критично.Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.Аналізуючи при цьому вказані позивачем підстави звернення до суду та обґрунтування позовуу цій частині, можна прийти до висновку, що вказані вимоги більше відносяться до розуміння додаткових витрат на догляд та лікування батька, які регулюються ст.ст.203,206 Сімейного кодексу України, та, в даному випадку, - не є предметом позову.Крім того, звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Вказав, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно відповідача, до досягнення відповідачем повноліття, останній перебував на повному утриманні своєї матері [PERSON] , в той час як позивач - його (відповідача) батько жодної матеріальної допомоги відповідачу не надавав, не цікавився його особистим життям, здоров`ям, його фізичним, духовним та моральним розвитком. З огляду на викладене, враховуючи межі заявлених позивачем позовних вимог, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, наявні у справі докази, вважає позовні вимоги позивача [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним вимог. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Боруш А.О. (діє на підставі ордеру серії ВА №1011583 від 16.02.2021 року) подано до суду відзив на позовну заяву, який зареєстрований судом 17 лютого 2021 року за вх.№ 4066, зміст якого є аналогічним за змістом відзиву на позов, поданим представником відповідача [PERSON] - адвоката Науменка І.Ф. Просив відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позову про стягнення аліментів до відповідача [PERSON] з підстав необгрунтованості та недоведеності заявлених позивачем позовних вимог. Позивачем [PERSON] , подано відповідь на відзиви на позов, зареєстровану судом 23 лютого 2021 року за вх.№4628, за якою у відзивах на позов представниками відповідачів зазначено, що ним (позивачем) не надано до суду допустимих доказів з приводу того, що він хворіє та має витрати на лікування, а саме: епікризу, призначення лікаря, квитанцій на оплату ліків, однак ним було надано до позову копію медичної картки амбулаторного хворого, довідку № 1882, видану 19 серпня 2020 року сімейним лікарем КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 5» [PERSON] про те, що в нього наявний діагноз: ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба II-го ступеня, також він надав копію заключення магнітно-резонансної томографії головного мозку, де йому було встановлено ознаки церебральної мікроангіопатії. Лікарями йому періодично було призначено лікування як амбулаторно, так і в умовах стаціонару, однак він змушений був відмовлятися від проходження лікування через постійну нестачу коштів. Зазначив, що після погіршення стану здоров`я він (позивач) в черговий раз звертався до лікарів зі скаргами на постійний головний біль, проктологічні болі і болі в серці та 19 лютого 2021 року лікарем КНП «Центральна міська лікарня» Міської ради міста Кропивницького Петрікеєвою С.С. йому було надано направлення на госпіталізацію. До госпіталізації лікарем додано рецепт щодо прийому ліків: Затек та Кваніл . Крім того, 19 лютого 2021 року він знову отримав направлення на проходження магнітно резонансної томографії мозку, про що додав копію направлення, видане цим же лікарем 19 лютого 2021 року.23 лютого 2021 року після відвідування лікувальної установи лікарем КНП «Центральна міська лікарня» Міської ради міста Кропивницького Штойко А.П. йому (позивачу) було знову надано направлення на госпіталізацію та призначено оперативне лікування. Тим самим, вважає безпідставними твердження представників відповідачів, що його (позивача) доводи стосовно потреби в матеріальному забезпеченні є необгрунтованими, адже лікування в умовах стаціонару є достатньо дорого вартісним для нього. У відзиві на позов представниками відповідачів наголошується на тому, що він (позивач) забезпечується державою на законодавчому рівні, так як отримує державну допомогу як особа, яка не має права на пенсію. Крім того, зазначається, що він (позивач) мав би ініціювати питання отримання аліментів у рахунок різниці між державною допомогою та прожитковим мінімумом, при цьому обов`язково доводити потребу в матеріальному забезпеченні, а також можливістю повнолітніх дітей надавати таку допомогу, однак з поданих ним доказів вбачається, що від різниці між державною допомогою та прожитковим мінімумом він ніяк не зможе пройти призначене йому лікування, а так само, придбати призначені йому ліки. Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України.Також у відзивах на позов зазначено, що з визначеного ним (позивачем) предмета позову з позовної заяви вбачається те, що вимоги більше відносяться до розуміння додаткових витрат на догляд та лікування батька, які регулюються ст. ст, 203,206 СК України, що в даному випадку не є предметом позову. Однак ст. 203 СК України визначає, що дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю, тим самим, з аналізу зазначеної норми слідує, що додаткові витрати слід стягувати вже після того, як сплачуються аліменти. Додаткові витрати мають підтверджуватись чеками, квитанціями, рахунками, яких в наявності він не має, так як не купував ліків через відсутність на це необхідних коштів.Також зазначив, що найбільш образливим для нього є визначення представниками його (позивача) дітей того, що він ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавився їх особистим життям, здоров`ям та розвитком, поряд з цим, вважає, що його дочка та син, не заперечать того, що він (позивач) власноручно побудував будинок, в якому діти зростали і де в них були окремі кімнати, зі своїми комп`ютерами. Крім того, дочка займалася плаванням з 10-річного віку, а син з 6-річного віку, і кожного дня він (позивач) возив їх на тренування. Діти проживали разом з ним та його колишньою дружиною однією сім`єю. Шлюб між ним та матір`ю його дітей [PERSON] було розірвано лише два роки тому.Зазначив, що він постійно працював, забезпечував свою сім`ю, в той час як колишня дружина 9 років перебувала у відпустці по догляду за дітьми, тому матеріальний стан сім`ї був його завданням як батька родини. Діти навчалися у вищих навчальних закладах в умовах стаціонару, в цей час не працювали, та вінз дружиною забезпечували їх усім необхідним для навчання та життя.Більш того, кожного року всією сім`єю вони оздоровлювались, відпочиваючи біля моря. З 2008 року разом з сином кожного літа протягом двох літніх місяців вони жили та працювали біля моря, він (позивач) працював інструктором із дайвінгу, та в цей час навчав дайвінгусина. Окремо зазначив, що любов, доброта, порядність, чесність - ті якості, які він з колишньою дружиною змалечку прививали своїм дітям, і лише після того як шлюбні відносини між ними були припинені діти перестали з ним спілкуватись. В свою чергу представником відповідача [PERSON] - адвокатом Науменком І.Ф. подано заперечення на відповідь на відзив, зареєстровані судом 16 березня 2021 року за вх.№1773, за якими з позиції Позивача, викладеної у відповіді на відзив, вбачається, що останній наполягає на стягненні витрат з відповідача саме на його (позивача) лікування, тобто спір виник саме з приводу правовідносин, які регулюються статтями 203, 206 СК України та цільове призначення відповідних витрат є саме лікування позивача, викликаного тяжкою хворобою.Вказані обставини не оспорюються позивачем у заяві по суті. При цьому, представником позивача вказується, що додаткові витрати слід стягувати вже після того, як сплачуються аліменти, а тому доводи відповідачів у відзиві на позов у цій частині є необгрунтованими, однак з даного приводу слід зазначити , що у диспозиції статті 203 СК України йдеться саме про додаткові, а не звичайні, щоденні витрати, такий обов`язок вважається додатковим до обов`язку повнолітніх дітей по утриманню батьків.Відповідно до норм СК України повнолітні дочка, син можуть бути притягнуті до участі в додаткових витратах незалежно від того, стягуються з них аліменти за рішенням суду чи ні. Тобто обов`язок брати участь у додаткових витратах може виникати окремо від обов`язку по утриманню батьків.Тому можна зробити висновок, що обов`язок повнолітніх дітей брати участь у додаткових витратах на батьків, виникає на підставі наступного складу юридичних фактів: 1) походження дитини від батьків; 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі; 4) тяжка хвороба, інвалідність або немічність матері, батька; - 5) витрати, пов`язані з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю матері, батька. Відповідно до закону додатковими витратами на батьків вважаються витрати, пов`язані з однією з таких обставин: а) тяжка хвороба; б) інвалідність; в) немічність. Таким чином, повнолітні діти зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру. Цей перелік є вичерпним та інші обставини нормою не припускаються.Проте, позивач посилається на ряд захворювань хронічного характеру та про необхідність їх лікування.З даного приводу слід зазначити, що диспозиція статті 203 СК України вказує саме на тяжку хворобу, а не будь-яке захворювання (зокрема, хронічного характеру). Це пояснюється тим, що саме тяжка хвороба пов`язується зі стійкою втратою працездатності Тяжка хвороба є оцінним поняттям. Суд на підставі конкретних обставин справи встановлює, чиє хвороба матері, батька тяжкою, виходячи з медичних висновків щодо тривалості, форми захворювання тощо, однак, сторона позивача самоусунулась від доведення обставин саме тяжкої хвороби, не надавши до суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів з даного приводу, не надано стороною позивача жодних доказів на підтвердження наявності у позивача саме тяжкої хвороби (відсутні належні докази на підтвердження будь-яких діагнозів, поставлених компетентними лікарями за результатами медичного обстеження, лікування тощо).Докази (інформаційні довідки), які приєднані до матеріалів справи за клопотанням представника позивача, не містять жодних даних на підтвердження обставин тяжкої хвороби позивача, а містять лише направлення на обстеження та не містять жодних постановлених діагнозів.Більше того, посилаючись на ряд захворювань, які позивач розцінює як хронічного характеру, останній не доводить обставин віднесення їх до тяжких хвороб (як таких, що пов`язані зі стійкою втратою працездатності). Самі по собі такі хвороби, на які посилається позивач, не позбавляли останнього працювати до настання 60-річного віку. Окремо звернута увага суду на той факт, що в усіх електронних направленнях (інформаційних довідках), на які посилається представник позивача, останній направлений до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня» міської ради міста Кропивницького.Відповідно до статті 49 Конституції України у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.Конституційний Суд України у рішенні від 29.05.2002 у справі № 1-13/2002 вирішив, що положення частини третьої статті 49 Конституції України "у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно" треба розуміти так, що у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без попереднього, поточного або наступного їх розрахунку за надання такої допомоги, тобто позивач у відповідному комунальному закладі охорони здоров`я буде забезпечений медичною допомогою без попереднього, поточного або наступного їх розрахунку за надання такої допомоги. Не доведено позивачем і підстав стягнення витрат на догляд та лікування у порядку статті 206 СК України.Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вважає, що позивач звернувся до суду за захистом свого права саме у спосіб стягнення додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою, а не про стягнення аліментів на утримання його як батька у порядку статті 202 СК України. В усіх заявах по суті позивач вказує на необхідність стягнення коштів, які мають цільове призначення - покриття витрат, викликаних тяжкою хворобою та лікування, проте склад юридичних фактів, на підставі яких у повнолітньої дитини виникає такий обов`язок у порядку статей 203, 206 СК України позивач не довів, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин не надав. Таким чином, позовні вимоги позивача не доведені жодними доказами, а права останнього жодним чином з боку відповідача не порушені. Доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, є необгрунтованими, неспроможними, недоведеними та такими, що грунтуються на припущеннях. Позивач [PERSON] та в його інтересах адвокат Язан Н.С. (діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №304 від 07.08.2020 року та ордеру серії КР №142562 від 26.02.2021 року) в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у ньому, з урахуванням поданих позивачем заяв по суті справи, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат БорушА.О. в судовому засіданні зазначив, що відповідач [PERSON] позов не визнає, просить відмовити позивачу в задоволенні позову до неї. При цьому, підтримав доводи, викладені в заяві по суті справи, а саме: відзиві на позов. Крім того, відповідач [PERSON] , будучи присутньою в попередньому судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити позивачу в його задоволенні, вказала, що викладені позивачем в позові обставини не відповідають дійсності. Зазначила, що за час спільного проживання, будучи неповнолітньою, позивач застосовував до неї фізичну силу та принижував її морально, та після вступу до університету та після чергової сварки та застосування батьком до неї фізичної сили вона вимушена була залишити будинок та проживала в гуртожитку. Вказала, що їй також відомо про те, що батько не отримує пенсію, відомо також про всі наявні у нього хронічні хвороби. Вказала, що вона в міру своїх фінансових можливостей допомагала батькові грошима. На даний час, вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною, доходів не має та знаходиться на утриманні чоловіка. Вказала, що її батьки близько двох років разом не проживають, розлучилися, та з цього часу вона з батьком не спілкується. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Науменко І.Ф. в судовому засіданні зазначив, що відповідач [PERSON] позов не визнає, просить відмовити позивачу в задоволенні позову до нього. При цьому, підтримав доводи, викладені в заявах по суті справи, а саме: відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив. Крім того, відповідач [PERSON] , будучи присутнім в попередньому судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити позивачу в його задоволенні. На обґрунтування заперечень зазначив, що до 17-ти років він проживав в будинку [ADDRESS] , та в 11-му класі він виїхав до м.Миколаєва, так як не ходів проживати з батьком, який чинив по відношенню до його сестри та до нього безпосередньо фізичне та психологічне насилля. Зазначив, що з 17-ти років він проживає окремо. Зазначив, що батько, ще коли йому було 10 років не працював, сім`ю забезпечувала та утримувала мама, також їм допомагала бабуся. Зазначив, що батько на даний час сам проживає в житловому будинку, також йому відомо, що батько зловживає алкогольними напоями. Заслухавши позивача [PERSON] та в його інтересах представника -адвоката Язан Н.С., представників відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокатів Боруш А.О., Науменка І.Ф., свідків [PERSON] , [PERSON] , зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, враховуючи також подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України), при цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК України). Крім того, відповідно до ч.2 ст.19 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення;2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку;3) припинення правовідношення, а також його анулювання;4) припинення дій, які порушують сімейні права;5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права;6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення;8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, враховуючи норми ч.3 ст.13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову, - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту. Тлумачення вказаних процесуальних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернулася до суду. З огляду на зазначене, з наданих позивачем до позовної заяви доказів судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є донькою позивача [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 січня 1993 року, актовий запис за №51. Крім того, відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10 вересня 1996 року, актовий запис за №1770, та копія свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 23 жовтня 2012 року. Позивач [PERSON] , [INFO] , досягнув пенсійного віку. Відповідно до довідки про наявний страховий стаж, виданої ГУ ПФУ в Кіровоградській області, [PERSON] , [INFO] , з урахуванням наявного страхового стажу, матиме право на пенсійну виплату з 07 серпня 2025 року. На обліку в органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує. Відповідно до повідомлення Управління соціального захисту населення Подільської районної у місті Кропивницькому ради [PERSON] призначена тимчасова державна допомога особі, яка не має права на пенсію за період з 07.08.2020 року по 31.12.2020 року в розмірі 1 045 грн. 33 коп. щомісячно. Відповідно до довідки КНП «ЦПСМД №1» Амбулаторія загальної практики» сімейної медицини №5 від 19.08.2020 року №1882 [PERSON] , 1960 року народження, спостерігається у сімейного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м.Кропивницького» з діагнозом: ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз, гіпетронічна хвороба ІІ-го ступеню 2 р3. Дисциркуляторна енцефалопатіяі І-го ст.(церебросклероз, гіпертонія), вестибулапатичний та астеноневротичний синдром. Відповідно до довідки квартального комітету №23 Подільського району м.Кропивницького №262 від 13 серпня 2020 року [PERSON] , 1960 року народження, проживає за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована, але не проживає [PERSON] , 1970 року народження. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до відповідачів про стягнення з останніх аліментів на його (позивача) утримання, як на підстави заявлених позовних вимог зазначив, що він досягнув пенсійного віку, однак право на пенсійні виплати він матиме лише з 07 серпня 2025 року; отримує щомісячно державну соціальну допомогу в розмірі 1 045, 33 грн., якої не вистачає для задоволення його життєвих потреб; крім того, має ряд хронічних захворювань (Ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ-го ступеня), у зв`язку з чим не має можливості працювати; на лікування наявних у нього хронічних захворювань необхідно придбання ліків, які він не може придбати у зв`язку з відсутністю у нього необхідних коштів, на підставі чого він потребує матеріальної допомоги, при цьому, відповідачі не надають йому будь-якої матеріальної допомоги, хоча він (позивач) повідомляв їм про своє матеріальне становище. Крім того, під час судового розгляду справи позивач зазначив, що матеріальна допомога у вигляді сплати відповідачами аліментів на його (позивача) утримання необхідна йому для життя, для лікування, придбання ліків та для утримання житлового будинку, в якому він проживає один, та який будувався для всієї сім`ї. Вказав, що з січня, 2021 року він отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1 100 грн., а з лютого, 2021 року, в розмірі 1 736 грн. Додатково, під час судового розгляду справи позивачем в якості доказів також надано електронне направлення 5204-4584-8081-0469 (інформаційна довідка) від 19 лютого 2021 року, джерело фінансування: програма медичних гарантій в 2020 році, категорія направлення: госпіталізація, послуга: медична реабілітація, діагноз: G44.80- Інші уточнені синдроми головного болю, найменування закладу: комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня» міської ради міста Кропивницького; електронне направлення 5150-3151-4266-3289 (інформаційна довідка) від 23 лютого 2021 року, джерело фінансування: програма медичних гарантій в 2020 році, категорія направлення: госпіталізація, послуга: А67010, стаціонарне лікування, діагноз: І84.20 - Внутрішній геморой без ускладнень, нотатки: проктологічне відділення КНП КОЛ КОР Геморрой 4 ступеня. Оперативне лікування, найменування закладу: комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня» міської ради міста Кропивницького. Інших доказів суду не надано. Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений у статті 51 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Вказана правова позиція щодо застосування норми права викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19). Положеннями ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі за умови, що буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3 містить роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України) не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК України). Норми Сімейного кодексу України, які стосуються утримання повнолітніми дітьми своїх батьків, не передбачають визначення осіб, які є непрацездатними. При цьому, приписи ч.3 ст.75 СК України, яка регулює право одного з подружжя на утримання, передбачають, що непрацездатною вважається особа, яка досягла загального пенсійного віку або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого ст.26 цього Закону пенсійного віку або особи з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст.26 зазначеного Закону за загальним правилом пенсійний вік складає 60 років. Крім того, відповідно до приписів ч.4 ст.75 СК України особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня становить 1 769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1 934 гривні. Таким чином, однією із обов`язкових умов для зобов`язання повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є потреба останніх в матеріальній допомозі. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, дивідендів, наявність у батьків майна, яке може приносити дохід тощо. Одночасно, враховуються матеріальні витрати батьків. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 676/5118/16-ц) . Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Також, у сукупності із іншими доказами слід врахувати чи забезпечують заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи батьків їх прожитковий мінімум, встановлений законом (постанови Верховного Суду у справах № 212/1055/18-ц від 05 вересня 2019 року, № 233/4252/18 від 26 лютого 2020 року). При цьому, в силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести необхідність отримання такої допомоги. Так, позивач зазначає, що він хворіє, має ряд хронічних захворювань, несе витрати на лікування та придбання ліків, однак, належних та допустимих доказів з приводу зазначених обставин останнім суду не надано. Крім того, посилання позивача на незадовільний стан здоров`я не підтверджують обставин його щомісячних витрат на лікування, які перевищують його дохід у вигляді щомісячної державної допомоги, а так само необхідність витрат на лікування. Окрім того, суд зазначає, що в електронних направленнях позивач направлявся на лікування до комунального некомерційного підприємства КОЛ КОР, при цьому, відповідно до ст.49 Конституції України у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безкоштовно, в той же час, позивач, вказуючи на те, що він вимушений відмовитися від лікування в умовах стаціонару, так як лікування для нього є достатньо дорого вартісним, не довів суду шляхом подання належних доказів вартість зазначеного лікування в медичному закладі. Суд зауважує, що сама по собі обставина досягнення позивачем 60-ти річного віку не є безумовною підставою для його матеріального забезпечення відповідачами. Крім того, зазначаючи про досягнення пенсійного віку, наявність хронічних захворювань та неможливість у зв`язку з цим працювати, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували зазначені обставини та свідчили про наявність обмежень до праці. Доводи позивача про те, що він самостійно сплачує за комунальні послуги на утримання житлового будинку, за якими існує заборгованість по сплаті комунальних послуг, жодним чином не свідчить та не є підставою для стягнення аліментів з відповідачів, враховуючи також, що співвласником житлового будинку, крім позивача, є також [PERSON] , яка в силу ст. 322 ЦК України як власник також зобов`язана утримувати майно, яке їй належить. Так само, відсутні будь-які докази про середньомісячний розмір витрат позивача, і що отримувана ним (позивачем) державна соціальна допомога не забезпечує його потреб на харчування та лікування. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вичерпний перелік підстав, які звільняють від доказування, визначений ст. 82 ЦПК України, до їх переліку не належать доводи, викладені позивачем у позові на обґрунтування позовних вимог. Таким чином, суду не надано доказів на підтвердження факту потреби матеріальної допомоги позивачем, що виключає можливість застосування частини першої статті 202 СК України та обов`язок відповідачів утримувати свого непрацездатного батька. Окремо судом зазначається, що у відзивах на позов, та в наданих в судовому засіданні поясненнях, відповідачі та в їх інтересах представники посилаються, серед іншого, на звільнення відповідачів від обов`язку утримувати батька на підставі ст. 204 СК України у зв`язку із тим, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, так як до досягнення повноліття відповідачі перебували на повному утриманні матері [PERSON] , позивач, в свою чергу, жодної матеріальної допомоги не надавав та не цікавився їх особистим життям, здоров`ям, їх фізичним, духовним та моральним розвитком. З показів свідка [PERSON] , наданих суду, вбачається, що вона перебувала у шлюбі з позивачем [PERSON] в період з 1991 по 2018 рік, в якому у них народилося двоє дітей: старша донька [PERSON] та менший син [PERSON] , вихованням, розвитком, утриманням яких займалася вона (свідок), також вона відводила дітей на секцію плавання, забезпечувала дітей всім необхідним, відвідувала батьківські збори в школі, в той час як позивач не був присутнім ні на батьківських зборах, ні на випускних дітей, питаннями вступу дітей до вищих навчальних закладів вона займалася також особисто, відповідач участі не приймав. Свідок також зазначила, що позивач за час їх спільного проживання постійно застосовував до дітей фізичну силу та психологічне насилля, та створив їй (свідку) та дітям нестерпні умови проживання, у зв`язку з чим діти ще до досягнення повноліття були вимушені проживати окремо, а її (свідка) позивач вигнав з будинку в жовтні, 2018 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її колишній чоловік товаришував з позивачем [PERSON] та до 1998 року вони проживали по [ADDRESS] , що поряд з місцем проживання позивача. Позивача свідок охарактеризувала як конфліктну особу. Зазначила, що вихованням, утриманням та забезпеченням дітей займалася їх мати - [PERSON] , яка постійно працювала та якій також допомагала її ( [PERSON] ) мама та матеріально підтримували сестри. У всіх розмовах дітей була присутня мати. В свою чергу, позивач участі у вихованні та утриманні дітей не приймав. Свідок також пояснила, що їй відомо, що позивач [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] разом будували будинок, в який на даний час діти не можуть потрапити, так як батько їх не пускає до будинку. Зазначені свідками обставини позивачем [PERSON] заперечувалися а так само зазначалося про наявність неприязнених відносин між ним (позивачем) та свідками. З огляду на зазначене, судом також відзначається, що підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідачів від обов`язку утримувати непрацездатного батька не встановлено, оскільки відповідачами не було надано будь-яких належних доказів на підтвердження ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків, не надано також доказів щодо застосування позивачем фізичного, психологічного насильства в сім`ї та по відношенню до відповідачів, та саме лише посилання на дані обставини та покази двох свідків, один з яких є колишньою дружиною позивача, а з другим свідком у позивача наявні неприязні відносини, не є підставою для застосування статті 204 СК України у даному випадку. При цьому, суд зазначає, що, виходячи із змісту ст. 204 СК України суд може звільнити дітей від утримання свого батька, коли у них виникне такий обов`язок, тобто коли батько доведе факт потреби матеріальної допомоги як того вимагає положення ст. 202 СК України. У даній справі такий факт позивачем не доведений шляхом подання суду належних та допустимих доказів, на підставі чого суд не може звільнити відповідачів від обов`язку утримувати свого батька, оскільки у них не виник такий обов`язок в поряду ст. 202 СК України за недоведеністю позивачем факту потреби матеріальної допомоги (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 400/1621/16-ц). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, поданих позивачем, з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог та заперечень відповідачів на них, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач не довів факт потреби матеріальної допомоги належними та допустимими доказами, що виключає обов`язок відповідачів утримувати свого непрацездатного батька, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у позові за його безпідставністю та недоведеністю. В порядку ст.141 ЦПК України судові витрати по справі віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed