Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Таврійської міської ради Херсонської області про визнання права власності на земельну ділянку у зв'язку з набуттям права власності на частину житлового будинку. Вказала, що 10 серпня 2007 року , на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально, за р.№ 4387, від 10.08.2007 року, вона отримала у власність 33/50 житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд за адресою: Херсонська область, м. Таврійськ, вул. Чкалова, буд. 93; даний договір зареєструвала 09.03.2008 року у КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради, виконавши таким чином всі вимоги щодо законності набуття права власності на нерухоме майно, відповідно до законодавства, що діяло на той час. Однак, приводом для звернення до суду послужив той факт, що на теперішній час вона не може в повній мірі реалізувати право власності, а саме: право розпорядження майном, яке належить їй на підставі вищезазначеного договору дарування та право розпорядження 1/2 частиною земельної ділянки, оскільки право власності на неї, належне Лук»яновій Г.М. згідно із Державним актом ЯБ № 087087, не було переоформлено у нотаріальному порядку , а 12.04.2011 року Лук»янова Г.М. померла. Сторони та третя особа в судовому засіданні не були присутні, але надали до суду заяви, в яких просив розглянути справу без їх участі; позивачка вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 10.08.2007 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області [PERSON] за № 4387, позивачка отримала у власність 33/50 житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою: Херсонська область, м. Таврійськ, вул. Чкалова, буд. 93. Цей договір 09.03.2008 року вона зареєструвала у КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради. На момент укладення вищезазначеного договору 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,0397 га, за цією ж адресою, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вже знаходилась у приватній власності дарувальника на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.05.2005р. виданого відповідно до рішення 14 сесії 24 скликання Таврійської міської ради № 218 від 27.02.2004 року. 12 квітня 2011 року Лук»янова Г.М. (Дарувальник), померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, актовий запис № 41 від 13.04.2011 року. За таких обставин позивачка не має можливості оформити право власності на вищезазначену земельну ділянку, оскільки не має документа, що підтверджує його набуття відповідно до ст. 377 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час набуття [PERSON] права власності на частину житлового будинку) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. З аналізу ст. 120 ЗК України вбачається, що зазначена норма на час виникнення спірних правовідносин не закріплювала самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю та споруду до набувача нерухомого майна тягне за собою безумовний (автоматичний) перехід права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. При набутті у власність нерухомого майна (будівель, споруд) перехід права власності (права користування - у разі відсутності у відчужувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій розташовані об'єкти нерухомості) на земельну ділянку не потребувало окремого договірного-правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі чи споруди (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо або оренди). Як роз'яснено у п. 18 пп. «г-1» постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно правовими угодами; \ Пункт "а" частини першої статті 81 із змінами, внесеними згідно із Законом № 997 - V ( 997-16 ) від 27.04.2007 \ Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Виходячи з вищенаведеного, з огляду на перелічені обставини справи закон прямо не забороняє суду ухвалити рішення щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, що набуте на законних підставах, оскільки зробити це у якийсь іншій спосіб є неможливим в зв»язку із смертю дарувальника Лук»янової Г.М. та, як наслідок, припиненням її цивільної правоздатності згідно ч.4 ст. 25 ЦК України , тому право позивача є порушеним і підлягає захисту. Оскільки вина відповідача у порушенні прав позивача відсутня, суд вважає можливим не стягувати з нього судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved