Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

01 жовтня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказаний будинок у зв'язку зі сплатою нею компенсації відповідачеві за ? частину житлового будинку та припинити право власності за [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] Після розірвання шлюбу у сторін виник спір про поділ майна. Сторони в засідання суду не з'явилися. Позивачка в заяві подану через канцелярію суду від 28.12.2015 р. просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач повістку про виклик про розгляд справи 08 лютого 2016 року о 09 год. 00 хв., направлену за місцем його проживання, отримав 09 січня 2016 року. В судове засідання не з'явився. 28.12.2015 року надав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, та визнання позову. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач розірвала шлюб з відповідачем 23 жовтня 1990 року, свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 23.10.1990 р. (а.с. 5). Житловий будинок з господарськими будівлями знаходиться за адресою [ADDRESS] про що свідчить технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, замовником якого є [PERSON] (а.с. 9-11). Власником земельних ділянок розмірами 0,0700 га. та 0,1700 га , які розташовані по [ADDRESS] є [PERSON], державні акти - серія [NUMBER] від 16 грудня 2009 р., серія [NUMBER] від 16 грудня 2009 р. Цільове призначення землі для ведення особистого селянського господарства та будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.(а.с. 12-13). З акту обстеження господарства депутатом Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району від 24.07.2015 р., виявлено, що господарство яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] перебуває у власності [PERSON] В результаті обстеження встановлено, в господарстві зареєстрований колишній чоловік власниці [PERSON], який більше двадцяти років у господарстві не проживає (а.с. 8). В матеріалах справи міститься розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] коштів в сумі 8000 грн. за ? частину будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS]. (а.с. 33). За правилами ст. 24 КпШС УРСР (1969р.), чинного на час зведення житлового будинку, та частини 1 статті 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 25 КпШС УРСР та ч. 1 ст. 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28). Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (ч.ч. 1, 2 ст. 70). Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Дійсно, за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Виходячи з вищезазначеного, суд дійшов висновку, що майно, яке придбане за час шлюбу, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач ставить вимог про стягнення з відповідача судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved