Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить розірвати шлюб з [PERSON] зареєстрований 27 липня 2007 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1122. У позові зазначає, що від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалось, між ними втрачено почуття любові, мають різні погляди на життя та розуміння сім'ї, у зв'язку з чим виникали сварки. У вересні 2013 року відповідачка забрала сина та перейшла жити до своїх батьків. Рішенням Рівненського міського суду від 16 грудня 2013 року з нього стягуються аліменти на утримання сина. Сподівання на подальше збереження сім'ї виявились марними. 31 грудня 2014 року відповідачка без його відома вивезла з помешкання всі речі, які були придбані в період спільного проживання. Очевидним залишився факт, що сім'я розпалась остаточно, збереження шлюбу не можливе. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали. Позивач наполягав на розірванні шлюбу та додатково вказав, що у своєму позові про стягнення аліментів, остання підтвердила факт припинення між ними подружніх відносин та окремого проживання з вересня 2013 року. З цього часу стосунки між ними не відновлювались. Примирення бути не може. Відповідач [PERSON] позов заперечила, просила відмовити у його задоволенні покликаючись на обставини викладені у письмових запереченнях проти позову. Також вказала, що позивач звернувся до суду з даним позовом маючи на меті одноосібно приватизувати кімнату, яка була надана для їх сім'ї. Вона та син є зареєстрованими у помешканні. Наміру залишати житло вона не має, однак аморальний спосіб життя позивача неодноразово змушували її з сином залишати житло на деякий час, а згодом вони повертались. Її та сина особисті речі залишаються у помешканні. Конфліктні ситуації які мають місце між нею та чоловіком є тимчасовими. Просила відмовити у задоволенні позову вказуючи що бажає зберегти сім'ю, а дитина хоче бути поруч з батьком. Представник відповідача [PERSON] підтримав думку своєї довірительки. Заслухавши пояснення та доводи сторін, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 липня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1122, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що стверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачкою вказуючи, що з 2013 року вони не проживають разом, не підтримують подружніх відносин, подальше спільне їх життя та збереження шлюбу є неможливим, шлюб існує формально і його необхідно розірвати. Відповідач в свою чергу наполягає на збереженні сім'ї враховуючи наявність малолітньої дитини, яка бажає мати батька. Доводить, що постійно спілкується з чоловіком, конфліктні ситуації що складались з позивачем, а також те, що вона деякий час проживала з сином окремо мають тимчасовий характер. Наполягала на збереженні шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 110, ст.ст. 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова), Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Виходячи з наведеного роз'яснення надання строку для примирення є правом а не обов'язком суду. Допитана в якості свідка сестра відповідачки [PERSON] суду показала, що [PERSON] після чергового конфлікту з [PERSON] через квартиру, дійсно змінив замок у дверях у їх спільній квартири, через що сестра не мала змоги проживати разом з ним. Свої та сина речі сестра з квартири не забирала. Вона приймає міри для примирення та збереження сім'ї, постійно спілкується з чоловіком. Свідок [PERSON] (матір відповідачки) суду підтвердила факт що донька з чоловіком деякий час проживали окремо. Востаннє донька пішла від чоловіка в січні 2015 року після чергового конфлікту. Такі конфлікти в їх сім'ї виникали часто, однак є перспектива зберегти сім'ю, оскільки для внука потрібен батько. ЇЇ донька приймає міри для збереження сім'ї, має намір проживати разом з чоловіком та сином. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, як і ч.1 ст. 60 цього ж Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч наведеному положенню, позивач ні у своєму позові та під час розгляду справи не довів суду та не надав доказів, які свідчать про те, що їх з відповідачкою подружнє життя та збереження шлюбу є неможливим, а також що між ними припиненні сімейні стосунки, оскільки як встановлено, сторони постійно спілкуються між собою. Не встановлено також під час розгляду справи і те, що подальше перебування у шлюбі, суперечить інтересам як позивача так і відповідача, а саме лише небажання позивача перебувати в шлюбі з відповідачкою на думку суду не є достатніми підставами для розірвання їх шлюбу. Разом з цим, суд вважає, що збереження сім'ї відповідатиме їх інтересам, та їх малолітньої дитини. Таким чином, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, наявність малолітньої дитини, відсутність їх взаємної згоди на розірвання шлюбу, бажання відповідачки зберегти сім'ю та бажання їх спільної дитини бути разом з батьком, суд не вбачає підстав для розірвання шлюбу, а відтак підстав для задоволення позову. На підставі викладеного ст.ст.110 - 112 СК України,

Outcome: dismissed