Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

У листопаді 2015 року позивачка звернулася до суду в інтересах недієздатного [PERSON] з позовом до відповідача, в якому просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.2004 року, визнати право на обовязкову частку в спадковому майні недієздатного [PERSON] та відшкодувати йому заподіяну моральну шкоду в сумі 25\~000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що після смерті батька сторін, який помер 30.03.2003 року, відкрилась спадщина, що складалась з будинку по вул. Ватутіна, 25 в м. Новоград-Волинський. Спадкове майно після смерті батька 19.01.2004 року оформив на себе відповідач, який, як вона вважала, також і оформив частку спірного будинку на свого брата [PERSON] Однак у березні 2015 року дізналась, що відповідач всупереч тому, що [PERSON], який проживав однією сімєю зі спадкодавцем, є інвалідом дитинства І групи, визнаний недієздатним і має право на обов'язкову частку у спадщині, отримав свідоцтво про право на спадщину на усе спадкове майно після смерті батька [PERSON] У звязку з цим звернулась до суду як опікун недієздатного її дівера [PERSON] за захистом його прав та інтересів. 11.01.2016 року позивачкою було подано збільшений уточнений позов /а.с.44-46/, в якому вона просила встановити факт прийняття її дівером [PERSON] спадщини після смерті його батька [PERSON], померлого 30.03.2003 року; визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2004 року та від 13.04.2004 року в частині, що складає ? ідеальних часток будинків по вул. Ватутіна, 25 та Димитрова, 3 в м. Новоград-Волинський, та визнати за її дівером [PERSON] право власності на ? ідеальних часток вказаних будинків. Уточнений позов обґрунтовано тим, що спадкове майно після смерті батька сторін [PERSON], крім будинку по вул. Ватутіна, 25, також ще складалось і з будинку по вул. Димитрова, 3 в м. Новоград-Волинський. Згідно ст. 549 ЦК УРСР недієздатний [PERSON] прийняв спадщину свого батька, шляхом вступу у володіння спадковим майном, не оформивши при цьому свідоцтва про право на спадщину, оскільки постійно з батьком проживав та був зареєстрованим з одному будинку по вул. Ватутіна, 25 в м. Новоград-Волинський, а після його смерті продовжував володіти та користуватись цим спадковим майном. Коли в 2015 році, як опікун недієздатного [PERSON], позивачка звернулась до нотаріуса за оформленням на імя [PERSON] спадщини його батька, у видачі відповідного свідоцтва їй було відмовлено, у звязку з тим, що все спадкове майно успадкував відповідач брат недієздатного [PERSON], хоча за наявності двох спадкоємців, які прийняли спадщину, він мав право лише на ? частину спадкового майна. Ухвалою суду від 11.01.2016 року до участі у справі, в якості ІІІ осіб, були залучені інші спадкоємці померлого [PERSON], його діти та рідні брати сторін [PERSON] та [PERSON] /а.с.68/. Позивачка та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених як у первісному позові, так і в уточненому. Позивачка пояснила, що про спірні свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на імя відповідача, дізналась ще в 2009 році, однак звернутись з відповідним позовом до суду змогла лише наприкінці 2015 року, коли дізналась, що відповідач хоче продати один із будинків. Відповідач, його представник та ІІІ особа [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити як за безпідставністю, так і за пропуском строків звернення до суду. ІІІ особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов своєї дружини [PERSON], просив його задовольнити. Представник органу опіки в судовому засіданні просив частково задовольнити позовні вимоги та визнати право на обовязкову частку у спадщині за недієздатним [PERSON], а саме на частину будинку по вул. Ватутіна, 25 в м. Новоград-Волинський Житомирської області. Державний нотаріус в судове засідання не прибув, в письмовій заяві просив справу розглядати без його участі. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що сторони та ІІІ особи [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження. 30.03.2003 року помер [PERSON]. Його спадкоємцями за законом першої черги є чотири сина: [PERSON] ІІІ особа, [PERSON] в інтересах якого подано його опікуном позов, [PERSON] ІІІ особа і чоловік позивачки, та [PERSON] відповідач по справі. [PERSON] інвалід з дитинства І групи. З 24.10.2001 року його батько, померлий [PERSON], був призначений його піклувальником (рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області № 425). 11.09.2003 року [PERSON] судом був визнаний недієздатним за заявою його матері [PERSON], яка з 22.10.2003 року рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області № 412 призначена його опікуном. Спадкове майно, окрім іншого, складається з будинків по вул. Ватутіна, 25 та Димитрова, 3 в м. Новоград-Волинський Житомирської області. [PERSON] до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та враховуючи роз'яснення, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, в спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Відповідач [PERSON] прийняв спадщину, звернувшись протягом встановленого законом терміну, 11.09.2003 року, до нотаріальної контори. 19.01.2004 року державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON], відповідача, як спадкоємця за законом першої черги було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], а саме на будинок по вул. Ватутіна, 25 в м. Новоград-Волинський. 13.04.2004 року державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON], відповідача, як спадкоємця за законом першої черги було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], а саме на будинок по вул. Димитрова, 3 в м. Новоград-Волинський. Як вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 656/2003 після смерті [PERSON], на момент смерті спадкодавця з ним постійно проживали та були зареєстровані [PERSON], колишня дружина і матір братів [PERSON], та [PERSON] (довідка Новоград-Волинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 від 08.08.2003 року). Шлюб між батьками сторін, [PERSON] та [PERSON], був розірваний 08.04.1981 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану. 21.09.2007 року за поданням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області над недієздатним [PERSON] рішенням суду була встановлена опіка і опікуном призначено [PERSON], дружину [PERSON] та позивачку по справі. До нотаріальної контори із заявою в інтересах недієздатного [PERSON] про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом в ? частці на спадкове майно після смерті батька [PERSON], позивачка звернулась лише 15.12.2015 року. У звязку з наявністю спадкоємця, який прийняв спадщину та отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно після смерті батька [PERSON], у вчиненні нотаріальної дії позивачці 15.12.2015 року було відмовлено. Захист права на обов'язкову частку в спадщині особами, перелік яких визначений ст. 535 ЦК УРСР 1963 року є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує, може здійснюватись шляхом пред'явлення вимог про визнання права на обов'язкову частку в спадщині. Виходячи з аналізу ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», ст. 535 ЦК УРСР 1963 року, [PERSON] має право на обов'язкову частку в спадщині після смерті батька, оскільки на момент відкриття спадщини він був непрацездатний, постійно проживав зі спадкодавцем та був зареєстрований в будинку по вул. Ватутіна, 25 м. Новоград-Волинський, а після смерті батька продовжував володіти та користуватись цим спадковим майном, а тому в силу ст. 549 ЦК УРСР 1963 року він вважається таким, що прийняв спадщину свого батька шляхом вступу у володіння спадковим майном. [PERSON] [PERSON] має право на обов'язкову частку не менше ніж 2/3 від тієї частки, яка належала б йому при спадкоємстві за законом. [PERSON] до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в ЦК УРСР (розд. 1 гл. 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Отже, початком перебігу строку позовної давності є не тільки час, коли особа довідалася про порушення свого права, а й час, коли вона могла про це довідатися. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність, тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У даній справі відповідачем заявлено про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу. Позивач, як вона сама пояснила в судовому засіданні, дізналася про порушення прав свого підопічного недієздатного [PERSON], тобто про існування спірних свідоцтв про право на спадщину, в 2009 році, і саме із цього часу в неї виникло право на предявлення позову. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). До суду за захистом порушеного права підопічного позивач звернулася 02 листопада 2015 року тобто з пропуском строку позовної давності, що за ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові, оскільки з моменту порушеного права позивача минуло більше трьох років. Відтак, в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у звязку з пропуском позовної давності, яку вона пропустила без поважних причин, і про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Outcome: dismissed