Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третіх осіб: виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у звязку з переїздом на інше постійне місце проживання, зняття з реєстрації та перереєстрацію неповнолітніх осіб, посилаючись на те, що йому належить на праві приватної власності квартира, розташована за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 5, кв. 3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.09.2011 року, в якій зареєстровані позивач та відповідачі по справі. Відповідачі з 7 березня 2014 року в спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, про що свідчать дані особистого рахунку, не несуть інших витрат по утриманню квартири та не приймають участі у спільному побуті. В звязку з чим просить визнати відповідачів по справі такими, що втратили право користування жилим приміщення, а саме спірною квартирою. 17 лютого 2014 року позивач подав суду уточнену позовну заяву в якій просить визнати відповідачів з їх дітьми: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 3 в будинку 5 на 4 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області, перереєстрував малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вказаної адреси в інше належне йому майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: с. Кінне, Лозівського району, Харківської області, вул. Молодіжна, б. 1, посилаючись на те, що він є власником та зареєстрований в квартирі, розташованій за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 5, кв. 3. Крім нього в квартирі зареєстровані відповідачі по справі разом зі своїми неповнолітніми дітьми, але в даній квартирі, починаючи з 7 березня 2014 року вони не мешкають. Також в даній квартирі відключене світло, газ та вода. Позивач разом з дружиною мешкає за адресою: с. Кінне, Лозівського району, Харківської області, вул. Молодіжна, б. 1, де оплачує комунальні послуги. Відповідачі знятися з реєстрації не бажають, комунальні послуги не сплачують, в результаті чого утворилася заборгованість по сплаті комунальних послуг понад 10000 гривень. На даний час відповідачі мешкають за іншими адресами, а тому вважає, що вони втратили право користування належного йому майна, а саме спірною квартирою. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, уточнивши їх та просив зняти з реєстрації відповідача [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які зареєстровані у квартирі № 3 в будинку 5 на 4 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області, яка належить йому на праві приватної власності. Крім цього просив перереєструвати неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в інше місце, а саме до будинку, який належить йому на праві приватної власності та розташований за адресою: с. Кінне, Лозівського району, Харківської області, вул. Молодіжна, б. 1. Щодо зняття з реєстрації відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] разом з їх неповнолітніми дітьми пояснив, що відповідачі на даний час в добровільному порядку знялися з реєстрації у спірній квартирі, що підтверджується копіями паспорту, де містяться штампи Лозівського РВ ГУДМС України в Харківській області про зняття з реєстрації місця проживання, тому відмовився від задоволення позовних вимог в цій частині. На обґрунтування своїх позовних вимог в судовому засіданні пояснив, що він є власником квартири, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 4[ADDRESS], загальною площею 78,1 м. кв., на праві приватної власності. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.02.2013 року, зазначена квартира придбана останнім на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2011 року. Згідно технічного паспорту квартира № 3, що розташована в буд. 5, м-н 4, м. Лозова, Харківської області, належить [PERSON]. На прохання свого сина [PERSON] він тимчасово зареєстрував в даній квартирі відповідача [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які до теперішнього часу зареєстровані в ній, але з 7 березня 2014 року не проживають, тобто [PERSON], разом зі своїми неповнолітніми дітьми перешкоджають йому в користуванні та розпорядженні належним йому майном. Він, при заселенні відповідачів по справі в квартиру, порядок користування житлом не визначав. Добровільно виселитися та знятися з реєстрації відповідачі відмовляються. Знаходження відповідачів на реєстраційному обліку, власником якої він є створює перешкоди в здійсненні повноважень власника, він не має можливості використовувати та розпоряджатися належним йому на праві власності майном у повному обсязі. На сьогоднішній день у нього виникла необхідність в продажі зазначеної квартири, так як хворіє його дружина, і йому потрібні великі гроші для її лікування. Крім цього, на даний час в звязку з несплатою комунальних послуг виникла заборгованість майже в 20000 гривень, яку він погасить після продажу вищевказаної квартири. Також зазначив, що в звязку з несплатою комунальних послуг за електропостачання, а також в звязку з небажанням укладати договірні відносини з даним підприємством 03 березня 2014 року дана квартира була відключена від мережі споживання. Також позивач зазначив, що він не заперечує проти реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] в належному йому будинку, розташованому в с. Кінне, Лозівського району, Харківської області, вул. Молодіжна, б. 1. За таких обставин, позивач вважає, що наявність зареєстрованих відповідача та її неповнолітніх дітей в спірній квартирі, яка належить йому на праві приватної власності є перешкодою у здійсненні ним права власності та позбавляє його можливості вільного розпорядження цією квартирою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення уточнених позовних вимог позивача, посилаючись на те, що вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від даного шлюбу в них є неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб було розірвано 10 червня 2013 року. Під час сумісного проживання з [PERSON] вони спочатку проживали в [INFO], потім за власні кошти придбали квартиру у м. Лозова, Харківської області, яка була розташована на останньому поверсі, а згодом вирішили придбати за власні кошти квартиру на нижчому поверсі, але договір купівлі-продажу спірної квартири за їх домовленістю був оформлений на позивача [PERSON], так як у чоловіка були проблеми \~на роботі, а через деякий час вони планували переоформити вказану квартиру на себе, однак не оформили у звязку з припиненням шлюбних відносин. У спірну квартиру вони заселилися як члени родини, зробили ремонт, були в ній зареєстровані та мешкали зі своїми дітьми. Після розлучення чоловік знявся з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, а вона з дітьми залишилася в ній проживати. Вважає, що вона з дітьми проживає в кватирі на законних підставах. Вона не згодна з пропозицією позивача перереєструвати дітей в с. \~Кінне, Лозівського району, Харківської області, оскільки діти не зможуть отримувати належну освіту, фізично та розумово розвиватися. Крім цього зазначила, що на даний час вона тимчасово проживає з дітьми у знайомої [PERSON] за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 6, кв. 53, оскільки їй були створені такі жахливі умови проживання в спірній квартирі, що вона була змушена забрати дітей та піти з квартири. Так, на протязі тривалого часу мали місце факти, що її разом з дітьми не впускали до квартири, а після того як вона мала можливість потрапити до квартири, вона помічала, що проводиться руйнування побутових приладів, а саме: пошкодження газової плити, відключення електромережі, газопостачання та води, тому вона була змушена готувати їжу дітям у знайомих. Крім цього, позивач по справі, навмисно зареєстрував за вказаною адресою свою доньку та співмешканку [PERSON] разом з їх неповнолітніми дітьми, тобто створював такі умови, щоб вона з дітьми самостійно пішла з квартири. До того часу, як були приписані вищевказані особи, вона сплачувала комунальні послуги та отримувала на своє імя субсидію. Але позивач створив такі умови, які унеможливлювали її проживання разом з дітьми в даній квартирі, тому вона змушена була тимчасово перейти до чужої квартири, але не з власної ініціативи. На даний час у неї та її неповнолітніх дітей не має іншого житла та коштів для його придбання, оскільки її коштів ледве хватає на утримання дітей, так як [PERSON] аліменти на утримання дітей не сплачує, в звязку з чим утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі майже 20000 гривень. Тому вважає, що уточнений позов не підлягає задоволенню, оскільки всі факти, викладені в ньому є викривленими та неправдивими. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача, пояснив при цьому, що дійсно знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від даного шлюбу в них є неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб було розірвано 10 червня 2013 року. В період шлюбу вони мали власну квартиру в якій проживали тривалий час, а потім продали її та отримані кошти витратили на підприємницьку діяльність [PERSON]. Його батько, позивач по справі [PERSON] за власні кошти придбав квартиру, розташовану за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 5, кв. 3, а потім майже два роки робив в ній ремонт. На даний час батько має намір продати дану квартиру, оскільки йому потрібні гроші на лікування дружини, яка на даний час хворіє та потребує лікування. Тому вважає, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню. Крім цього пояснив, що після продажу вказаної квартири, позивач згоден надати йому в борг 5000 доларів США для придбання відповідачу [PERSON] та дітям житла, оскільки він розуміє, що повинен забезпечити своїх дітей житлом. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, але раніше надавали свої заяви в яких просили розглядати дану справу за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування в судове засідання не зявилася, але раніше надавала свою заяву в якій просила розглянути справу без участі представника та при розгляді справи по суті врахувати їх клопотання. Так, з матеріалів справи вбачається, що 28 травня 2015 року представником третьої особи надавалося клопотання в якому зазначено, що не заперечують проти часткового задоволення позовних вимог [PERSON], а саме: вважали, що оскільки відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] не заперечували проти задоволення позовних вимог, тому і виконавчий комітет не заперечує проти задоволення позовних вимог в цій частині, але вважає за необхідне зобовязати їх здійснити реєстрацію своїх неповнолітніх дітей за новим місцем реєстрації батьків або одного з них у визначений законодавством термін. Що стосується позовних вимог щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] разом з її неповнолітніми дітьми, то виконавчий комітет заперечує проти задоволення даних вимог, оскільки у [PERSON] та у її неповнолітніх дітей не має власного нерухомого майна. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених [PERSON] України та законом; 3)\~\~свобода договору;\~4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~\~справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2011 року (із наступними змінами), кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 18 цього Закону встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах\~\~змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріали справи свідчать, підтверджено наявними у справі доказами, і не заперечується сторонами, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4[ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.09.2011 року, що стверджується копією цього договору, який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 4294 /а.с.8/, на договорі є реєстраційний напис Лозівського БТІ в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 19.09.2012 року про реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON]. З метою усунення будь-яких обмежень у здійсненні права власності на вищевказану квартиру, позивач, має намір здійснювати власні майнові права безперешкодно, тому і звернувся до суду з даним позовом. Згідно ст. ст. 15, 16, 391, 405 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування [PERSON] України при здійснення правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Так, наразі в судовому засіданні встановлено, що в квартирі № 3 в будинку № 5 на 4 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області зареєстровані відповідач [PERSON], її діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], однак на даний час за місцем своєї реєстрації не проживають. З пояснень сторін встановлено, що відповідач з дітьми були зареєстровані у спірній квартирі в за згодою позивача в період перебування в шлюбі з [PERSON], який є рідним сином позивача по справі, який був зареєстрований 28 грудня 2002 року. Даний шлюб було розірвано за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 червня 2013 року. Отже, припинення сімейних відносин відповідача з [PERSON], не позбавляє її та її неповнолітніх дітей їх права користування займаним приміщенням. Так, з пояснень сторін вбачається, що відповідач разом зі своїми дітьми на даний час мешкає за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 6, кв. 53. Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-Х, із наступними змінами (далі ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі змістом вказаних норм право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Так, судом встановлено, що [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] проживали в [INFO], потім придбали квартиру у м. Лозова, Харківської області, яка була розташована на останньому поверсі, а згодом вирішили придбати квартиру на нижчому поверсі, але договір купівлі-продажу спірної квартири за їх домовленістю був оформлений на позивача [PERSON], а через деякий час вони планували переоформити вказану квартиру на себе, однак не оформили у звязку з припиненням шлюбних відносин. Відповідно до матеріалів справи, відповідач постійно проживала у спірній квартирі позивача, вселилася туди як член сімї на правах невістки, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє та дітей місце проживання в установленому законом порядку. На даний час, відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не проживають в квартирі, розташованій за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 5, кв. 3 з поважних причин з березня 2014 року, виїхала в інше житлове приміщення разом з дітьми за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 6, кв. 53, оскільки в квартирі були створені такі умови, які унеможливлюють її разом з дітьми проживання. Крім цього однією з підстав для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог слугує те, що відповідач з дітьми не мають іншого житла, між сторонами виникли неприязні стосунки, а [PERSON] перешкоджав відповідачу з дітьми у праві користування цим приміщенням, що вбачається з довідки Лозівського МВ ГУМВС України в Харківській області від 29.05.2015 року в якій зазначено, що відповідач по справі за період з 2013 року по 2015 рік чотирнадцять раз зверталася до правоохоронних органів з різних приводів. Зокрема, суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] постійно відвідувала спірну квартиру, до того, як позивач змінив замки, що свідчить про те, що вона інтересу до спірного житла не втрачала. Крім того, відповідач разом з дітьми зареєстрована у спірній квартирі за згодою позивача. Тимчасове мешкання у квартирі за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 6, кв. 53, відсутність звернення за захистом свого порушеного права на користування жилим приміщенням із 2014 року, відсутність майна у спірній квартирі, не може бути підставою для висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти- члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вказаною нормою забезпечено право дітей на житло батьків, що належить їм на відповідній правовій основі. Законодавство України покладає на органи опіки та піклування обовязок щодо здійснення контролю за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав чи інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень Аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти. Норма ст. 177 Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, у результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов. Щодо вимог позивача про зобовязання органа реєстрації зняти [PERSON] та її неповнолітніх дітей з реєстрації у спірній квартирі, то суд вважає ці вимоги передчасними, оскільки за вимогами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця \~проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органами реєстрації, зокрема, на підставі остаточного \~рішення \~суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача та її дітей з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ними права користування цим житлом чи у звязку з їх виселенням. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін\~\~та\~\~інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 129 [PERSON] України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На підтвердження своїх доводів позивач [PERSON] посилається на те, що проживання відповідача та дітей в його квартирі створює перешкоди в здійсненні повноважень власника, він не має можливості використовувати та розпоряджатися належним йому на праві власності майном у повному обсязі. Проте надані позивачем докази не підтверджують безспірно створення перешкод [PERSON] у користуванні та розпорядженні позивачем квартирою, і оспорюються наданими відповідачем доказами. На основі з'ясованих обставин справи, на які посилався [PERSON], як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за уточненим позовом не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач не довів тих обставин\~\~на які посилався як на підставу позовних\~\~вимог,\~\~не надав докази в обґрунтування позовних\~\~вимог,\~\~не спростував тих обставин на які посилалися відповідач\~\~в обґрунтування своїх заперечень,\~\~що є їх\~\~обовязком\~\~відповідно до засад\~\~змагальності процесу\~\~за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для\~\~змагального процесу, розяснював\~\~позивачу та відповідачу їх\~\~права та обовязки.

Outcome: dismissed