Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

У лютому 2015 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. Позивач вказує, що є власником квартири [ADDRESS]. Також вказує, що 24.04.2010 її син [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] на прохання якої відповідач зареєструвала її у вищевказаній квартирі. Позивач вказує, що з лютого 2012 року сім'я мого сина та відповідачки фактично розпалась, відповідч разом з сином переїхала до села Ганнівка-Вирівська Білопільського району, однак з реєстрації не знялась, а тому позивач не має можливості оформити субсидію на комунальні послуги, або ж вільно нею розпорядитись своєю власністю. В добровільному порядку знятись з реєстрації відповідач відмовляється. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила, пояснивши, водночас, що у вищевказаній квартирі не проживає з осені 2013 року. На даний час відповідач проживає в м. Суми, де працює та винаймає квартиру. Син (відповідач у справі [PERSON]) проживає разом із нею та відвідує дитячий садок в м. Суми. Повідомлені суду обставини відповідач підтвердила довідкою з місця роботи та з дитячого садку. Відповідач вважає, що оскільки наслідком визнання її та сина такими, що втратили право користування житлом, буде зняття з реєстрації, тобто, вона та дитина залишиться без зареєстрованого місця проживання, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Представник третьої особи позовні вимоги підтримала частково, а саме, в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а щодо малолітньої дитини, вважає, що вона не втратила право користування житлом. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи наступне. Судом встановлено, що позивач відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 01.02.2007, що був посвідчений приватним нотаріусом Шосткинської районної нотаріальної контори Спановською В.М. є власником квартири [ADDRESS] /а.с. 4 - 6/. На підставі пояснень сторін встановлено, що після укладення шлюбу з [PERSON] відповідач проживала у вищевказаній квартирі, яка належала матері її чоловіка. В даній квартирі зареєстровано її місце проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої даної статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, а саме: до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, допоки відповідач проживала разом із позивачем та вела з нею спільне господарство вона залишалась членом сім'ї власника вищевказаної квартири. Однак, в судовому засіданні відповідач особисто визнала, що вже тривалий час (понад півтора року) будь-яких відносин з позивачем в даній справі не підтримує, більше року проживає в іншому місці. Таким чином, відповідач є колишнім членом сім'ї власника житла (позивача) та відсутня в ньому в зв'язку з виїздом на проживання в іншу місцевість. Доказів того, що відповідач мала намір повернутись у вищевказане житло та/або вчиняла будь-які дії до цього, суду не надано. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. В судовому засіданні відповідач визнала, що малолітній син проживає разом із нею та відвідує дитячий садок за місцем проживання. Таким чином, місцем проживання малолітнього [PERSON] є фактичне місце проживання його матері, а не місце її реєстрації. Судом звертається увага на зміст абзацу другого ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні": реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією , законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в процесі судового розгляду, а заперечення відповідача проти позову належними та допустимими доказами підтверджені не були.

Outcome: approved