Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON], [PERSON], за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] та приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Позов мотивує тим, що [PERSON] належав глинобитний, обкладений цеглою житловий будинок №76 загальною площею 49,3 м2, у тому числі житловою 27,9 м2, позначений на плані літерою «А», з господарсько-побутовими будівлями веренда літера «а», літня кухня літера «б», прибудова літера «В», вбиральня літера «Г», погріб літера «Д», баня літера «Ж», колодязь літера «К», огорожа «№1», розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0707 га по вул. Робочій в сел. Приютівка Олександрійського району. Позивач дізнався завдяки його доньці [PERSON], що позивач у 2011 році довірив [PERSON] розпоряджатися усім його майном та той все його майно подарував [PERSON], яка є рідною матірю [PERSON] та племінницею позивача. Про це позивач дізнався, що складено було не заповіт, а довіреність, тому просить визнати недійсною з моменту вчинення довіреність, видану [PERSON], [PERSON], 17.06.2011 року посвідчену приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за №871; визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, вчинений від [PERSON], імені [PERSON] з [PERSON], 31.01.2012 року посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №129; визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування земельної ділянки, вчинений від [PERSON], імені [PERSON] з [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON]; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 121 грн. 60 коп., сплаченого при зверненні до суду та документально підтвердженого судового збору. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задоволити позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали та вказали, що [PERSON] усвідомлював, що надає довіреність, а не заповіт. Тільки після переїзду його доньки з Донецької області почалися сварки в родині, тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. 17.06.2011 року посвідчена приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] довіреність, яку зареєстровано в реєстрі за №871. За змістом цієї довіреності [PERSON], [INFO] уповноважив [PERSON], [INFO] подарувати на умовах, що визначатиме він на свій власний розсуд, належний йому житловий будинок № 76 ( сімдесят шість) з господарсько побутовими будівлями по вулиці Робочій в селищі Приютівка Олександрійського району Кіровоградської області та земельну ділянку за цією ж адресою [PERSON], [INFO]. Для цього надав йому право представляти його інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, перед всіма юридичними та фізичними особами, в усіх державних та недержавних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх форм підпорядкування і форм власності, зокрема, але не обмежуючись, в адміністраціях, органах державної влади та місцевого самоврядування, в Управлінні земельних ресурсів, землевпорядних організаціях, у відповідному підрозділі Державного земельного кадастру, експертних бюро, бюро технічної інвентаризації (зокрема, але не включно, з питань отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно), житлово експлуатаційних конторах, вуличних комітетах, енерго та газових установах, з усіх питань, в тому числі, але не обмежуючись, з питань одержання та оформлення документів, що необхідні для відчуження зазначеного нерухомого майна (довідки ф.3, довідки про стан заборгованості за комунальні послуги, за надані телефонні послуги, про стан поставлених на реєстраційний облік осіб у житловому будинку, про визначення кадастрового номеру земельній ділянці, про правовий статус земельної ділянки, витягу про відсутність обтяжень (обмежень) на земельну ділянку); одержувати будь які рішення, дозволи, довідки, витяги та інші документи, проектно технічну документацію, акти (зокрема, але не виключно, на земельну ділянку для обслуговування вищезазначеного житлового будинку) та будь які інші документи, що стосуються виконання цієї довіреності; подавати від його імені заяви (у тому числі, що майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки він є вдівцем [PERSON], померлої 25 жовтня 2005 року) до органів нотаріату, відповідних закладів та установ; розписуватися за нього; сплачувати належні з нього платежі, включаючи державне мито (плату); підписувати відповідний договір дарування, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, повязані з цією довіреністю. Довіреність видана строком на три роки і дійсна до сімнадцятого червня дві тисячі чотирнадцятого року. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Згідно ст. 240 ЦК України представник зобовязаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні дані відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обовязку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину. Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Стаття 1000 ЦК України вказує, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя. Згідно ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Суд не може повністю погодитися з вимогами позивача. Правильне сприйняття позивачем субєкта, предмета та істотних умов угоди при наданні довіреності [PERSON], вплинули на його волевиявлення, так як він мав відповідний досвід, зокрема, 07.09.2007 року дорученням, яке посвідчене начальником виправної колонії №112 [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися його майном, зокрема, купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, тощо. Отже, даний вчинок підтверджує той факт, що позивач, надаючи у 2011 році право розпоряджатися майном, розумів повноваження представника, наслідки вчиненого та можливість діяти від імені [PERSON], зокрема, дарувати житловий будинок та земельну ділянку [PERSON] Свідок [PERSON] вказала, що є рідною сестрою позивача та їздила до нього у виправну колонію на побачення, висилала йому гроші та необхідні речі та продукти, а його рідна донька, яка зараз є його представником у суді приїжджала до виправної колонії та просила начальника, щоб її батько звідти не повернувся. Позивач з нею не спілкувався, а бажав, щоб його доглядали [PERSON] та [PERSON], які є свідкові рідною донькою та онуком. Після того як у 2015 році приїхала [PERSON] родичі почали сваритися, бо остання бажає забрати все майно собі. Крім того, зазначила, що [PERSON] повністю сплачував кошти за ремонт у будинку, за заміну вікон та інше. Також він сплатив за послуги при оформленні та приватизації земельної ділянки на імя [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані у судовому засіданні не надали пояснень щодо оформлення та посвідчення нотаріально довіреності та договорів дарування. Дані свідки вказали лише на той факт, що після приїзду [PERSON] все змінилося у житті [PERSON] Таким чином дані особи підтверджують наявність конфлікту між родичами. За розясненнями п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. Оцінюючи пояснення позивача, про те, що дана довіреність є заповітом, та вищевказані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач підписуючи довіреність на дарування будинку та земельної ділянки не помилявся щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, мав волевиявлення на укладення договорів дарування. Інших належних та допустимих доказів того, що позивач дійсно помилявся щодо природи правочину та щодо своїх прав та обовязків сторін матеріали справи не містять. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 17.03.2012 року укладено договір дарування земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за №417. За даним договором [PERSON] обдарував [PERSON] земельною ділянкою площею 0,0707 га, кадастровий номер 3520355800:50:000:0302, яка належала [PERSON]. 31.01.2012 року укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за №129. За даним договором [PERSON] обдарував [PERSON] житловим будинком №76 розташованим на приватизованій земельній ділянці площею 0,0707 га по вул. Робочій в сел. Приютівка Олександрійського району, Кіровоградської області, який належав [PERSON]. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти викладені позивачем, так за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах розглянув справу №6-95 цс 13. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах розглянув справу №6-165 цс 13. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід зясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. У матеріалах справи наявні докази про те, що паспорт на імя позивача [PERSON], на підставі якого нотаріус встановлювала його особу під час посвідчення довіреності на імя [PERSON] з правом відчуження майна видавався та позивач ставив особисто підпис у журналі про отримання копії даної довіреності. Під час судового засідання [PERSON] особисто підтвердив, що йому належить підпис у довіреності від 17.06.2011 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №871. Крім того, у судовому засідання встановлено, що [PERSON] особисто займався питанням щодо приватизації [PERSON] земельної ділянки площею 0,0707 га, кадастровий номер 3520355800:50:000:0302. Про дані дії звітував особисто [PERSON] та останній розумів, що дані дії можливо виконати тільки на підставі довіреності, а не заповіту на що посилаються представники позивача. Також позивач не оспорює той факт, що на підставі спірної довіреності приватизовано земельну ділянку та зареєстровано Управлінням Держкомзему в Олександрійському районі 22 грудня 2011 року в книзі записів реєстрації державних актів. За таких обставин суд вважає недоведеним відсутність волевиявлення [PERSON] при укладені спірного правочину, зокрема, довіреності. Позивач мав намір дарувати [PERSON] належні йому будинок та земельну ділянку, тільки після того, як представник [PERSON] приватизує земельну ділянку на підставі вищезазначеної довіреності. Судом встановлено, що усі договори дарування належних [PERSON] будинку та земельної ділянки укладалися на підставі оригіналів правовстановлюючих документів, які знаходилися у [PERSON], тобто [PERSON] не був позбавленим права розпоряджатися своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed