Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

В січні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення авансу у розмірі 4 000 грн.. Ухвалою суду від 24 березня 2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Агенство нерухомості «Ніка». В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні в зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. В судовому засіданні представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Агенства нерухомості «Ніка» - [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] про стягнення авансу таким, що до задоволення не підлягає за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 31 жовтня 2013 року позивачка [PERSON] уклала з відповідачкою [PERSON] в присутності [PERSON] представника ПП [PERSON] ( представника агентства нерухомості «Ніка») договір завдатку ( а.с.33). Частиною 1 статі 570 ЦК України визначено поняття завдатку, відповідно до положення даної статті завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Функція авансування (платіжна функція) завдатку виявляється в тому, що завдаток видається за рахунок майбутніх платежів, що включаються до суми отримуваних за основним договором. Проте завдаток відрізняється від звичайних платежів за договором тим, що сплачується кредитору наперед. Функція доказування виявляє себе в тому, що завдаток підтверджує факт виникнення договірного зобов'язання. Ця функція зумовлена акцесорним (додатковим) характером угоди про завдаток: якщо не виникає основного зобов'язання, то не може бути й угоди про завдаток. Законодавцем визначено, що передаючи завдаток, боржник тим самим підтверджує наявність зобов'язання, в рахунок платежів якого завдаток і видається. Основне та акцесорне зобов'язання виникають одночасно. Поряд з цим, законодавцем визначено, що завдатком можуть забезпечуватися тільки зобов'зання, що виникають з договорів. Згідно даного договору предметом вказаного правочину було те, що сторони взяли на себе зобов'язання в строк до 31 листопада 2013 року укласти, відповідно до вимог чинного законодавства, договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться у [ADDRESS]. Поряд з цим, п.1.1.1 даного договору визначено, що Продавець - [PERSON] зобов'язувалась передати у власність покупцю - [PERSON] об'єкт, а покупець зобов'язувався прийняти даний об'єкт та сплатити суму, обумовлену даним договором. Вартість нерухомого майна об'єкта на момент укладення даного договору була обумовлена сторонами даного правочину та визначена відповідно до п. 1.1.2 у сумі 302 660 грн. та не може змінюватися без письмового погодження сторін ( а.с.33). Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положенням статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Поряд з цим, частино 2 статті 631 ЦК України визначено строки набрання чинності договору, якою визначено, що договір набирає чинності з моменту його укладення. Як вбачається з аналізу норм цивільного законодавства , яке регулює правовідносини, які виникли між сторонами по справі та встановлена вище судом обставина вбачається, що на момент його укладення сторонами не ставилось під сумнів предмет даного правочину, його форма та істотні його умови. Поряд з цим, слід зазначити, що в ході судового розгляду справи сторонами не ставилась під сумнів і дійсність даного правочину. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що у відповідності до п.2.1 договору завдатку визначено, що на підтвердження зобов'язання взятого на себе «Покупець» - [PERSON] передала в рахунок вартості об'єкта, а «Продавець» [PERSON] отримала завдаток в сумі 4 000 грн.. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обов"язків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки. Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Також, судом встановлено, що даним договором завдатку було визначено та обумовлено сторонами даного правочину права та обов'язки сторін за даним договором, які останні зобов'язувались дотримуватись. У відповідності до п.3.1 продавцем - [PERSON] було взято на себе зобов'язання укласти з покупцем - [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомості, у відповідності з діючим законодавством, при цьому дотримуватись вимог даного договору у строк визначений цим договором. Згідно п.3.1.2. зобов'язувалась продати покупцеві об'єкт за суму, вказану в цьому договору, з врахуванням завдатку. Згідно пункту 3.1.3 договору завдатку [PERSON] зобов'язувалась не змінювати ціну об'єкта без письмового погодження з покупцем та відповідно до п.3.1.4 зобов'язувалась з моменту укладення цього договору не відчуджувати , не здавати в оренду даний об'єкт. Поряд з цим, даним договором було визначено, а саме пунктом 3.3, зобов'язання покупця, відповідно до яких [PERSON] зобов'язувалась укласти з продавцем [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомості, у відповідності з діючим законодавством, при цьому дотримуючись умов даного договору, та зобов'язувалась придбати у продавця об'єкт нерухомості за суму, вказану в даному договорі, з врахуванням сплаченої суми завдатку. В судовому засіданні представником позивача за довіреністю [PERSON] було вказано та наголошено, що договір укладений між його дружиною [PERSON] інвалідом І групи та відповідачкою [PERSON] помилково названий договором застави, посилаючись на те, що відповідно до статті 546 ЦК України застава є видом забезпечення виконання зобов'язання. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Зважаючи, що аналіз наведених норм приводить до висновку про те, що забезпеченню виконання зобов'язання обов'язково повинно передувати саме зобов'язання. Договір купівлі - продажу квартири, що розташована у [ADDRESS] між сторонами не був укладений, хоча позивачкою було передано відповідачці в рахунок вартості квартири 4000 грн., що в свою чергу підтверджується договором. Таким чином, представник позивачки - [PERSON] наголосив на тому, що позаяк договір є попереднім, вказана сума, на підставі частини 2 статті 570 ЦК України є не завдатком, а авансом, тому зважаючи на вказані обставини просив стягнути з відповідачки 4 000 грн.. Судом встановлено, що в термін до 30 листопада 2013 року покупець [PERSON] зобов'язувалась придбати у продавця [PERSON] об'єкт нерухомості , а саме квартиру [ADDRESS] за обумовлену даним договором суму 302 660 грн. та укласти договір купівлі-продажу нерухомості, що в свою чергу [PERSON] у визначений договором строк не було виконано. Дані обставини та факти були підтверджені в судовому засідання свідком [PERSON], в присутності якої було укладено договір завдатку. Слід зазначити, що самі пояснення представника позивача по справі є суперечливими, про що свідчить невизначеність представника позивача та позивачки: з яких саме договірних правовідносин виникли спірні правовідносини - чи з договору застави, чи з договору завдатку. Більше того, суд критично відноситься до тверджень представника позивача про те, що безпосередньо відповідачкою [PERSON] не були виконані умови даного правочину, а саме не укладено договір купівлі-продажу, тобто останньою порушено взяті на себе за договором зобов'язання, в зв'язку з чим у позивачки виникло право на стягнення суми авансу, вказані твердження є такими, що суперечать дійсним обставинам та фактам. Більше того, в судовому засіданні представником позивачки [PERSON] та безпосередньо останньою в позові не ставилось питання про визнання недійсним правочину та встановлено, що у встановленому законом порядку даний правочин не був визначний недійсним. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що 31 жовтня 2013 року позивачкою [PERSON] було подано заяву до Приватного підприємця [PERSON] Агенства нерухомості «Ніка» про укладення з нею договору про надання інформаційно - консультаційних послуг з приводу купівлі об'єкта нерухомості (а.с.45). На виконання вказаної вище заяви між [PERSON] та ПП [PERSON] було укладено 31 жовтня 2013 року договір № 11040 про надання інформаційно -консультаційних послуг з приводу купівлі об'єкту нерухомості. Поряд з цим, у відповідності до п.1.1 предметом даного договору, є те, що замовник - [PERSON] доручила, а виконавець ПП [PERSON] Агенство нерухомості «Ніка» взяла на себе зобов'язання надавати інформаційно - консультаційні послуги з приводу купівлі замовником квартири, будинку, частини будинку або іншого об'єкту нерухомості у [ADDRESS], за що замовник бере на себе зобов'язання сплатити виконавцю грошову винагороду у розмірі передбаченому цим договором ( а.с.46). Поряд з цим, судом встановлено, що 30 жовтня 2013 року позивачка [PERSON] оглянула квартиру [ADDRESS], що підтверджується додатком № 1 до договору № 11040 про надання інформаційно - консультаційних послуг з приводу купівлі об'єкта нерухомості ( а.с.45). У відповідності до пункту 2.3.1 визначено, що замовник зобов'язувався прийняти від виконавця виконану роботу у відповідності до пункту 1.1. Поряд з цим, у відповідності до пункту 2.3.2 замовник зобов'язувався підписати акт виконаних робіт після виконання «Виконавцем» своїх обов'язків або після укладення попереднього договору. Більше того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 31 жовтня 2013 року між ПП [PERSON] та [PERSON] було підписано Акт виконаних робіт по договору № 11040 про надання інформаційно-консультаційних послуг з приводу купівлі об'єкта нерухомості ( а.с.47). Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, а саме заяви відповідачки [PERSON] від 31.10.2013 року поданої на ім'я ПП [PERSON] Агенство нерухомості «Ніка» на предмет укладення з нею договору про надання інформаційно-консультаційних послуг з приводу продажу об'єкта нерухомості, а саме квартири [ADDRESS], вказана квартира була виставлена на продаж ( а.с.48) саме для придбання її [PERSON] та яка і була оглянута осттаніми . У строки передбачені договором завдатку квартира [ADDRESS] належна [PERSON] на продаж іншим особам не виставлялася та в оренду не передавалася. Дані обставини не заперечувалися сторонами по справі, а також були підтверджені в судовому засіданні, як представником третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], так і [PERSON], як агентом з нерухомості, яка займалася даним замовленням. Твердження представника позивача про те, що умови даного договору завдатку не були ними виконані в зв'язку з невиконанням Агенством нерухомості «Ніка» своїх зобов'язань щодо продажу належної останнім квартири [ADDRESS] суд визнає безпідставними, оскільки даних застережень чи суттєвих умов договір завдатку взагалі не містить. Більше того, вказані вище обставини підтверджуються довідкою від 22 квітня 2014 року, наданою ПП [PERSON] Агенство нерухомості «Ніка» про те, що [PERSON] офіційно не зверталась до Агенства на предмет укладення договору з продажу своєї квартири, що знаходиться у [ADDRESS], а саме в період з вересня 2013 року по теперішній час ( а.с.49). Вказані вище обставини та факти не заперечувались в судовому засіданні представником позивачки [PERSON] - за довіреністю [PERSON] та були підтверджені свідком [PERSON]. Таким чином, будь-яких порушень умов договору завдатку, як з боку [PERSON], так і Агенства нерухомості «Ніка» судом не встановлено. Посилання представника позивача щодо здійснення на останніх психологічного та фізичного тиску під час укладення даного правочину суд визнає безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході з'ясування обставин у даній справі. Наявність усної попередньої домовленості щодо надання агентом з нерухомості консультативної допомоги щодо продажу об'єкту нерухомості, належного [PERSON] не може розцінюватися судом як наявність укладеної між сторонами угоди з даного приводу. Більше того, позивач так і не зміг суду пояснити чому під час укладення договору завдатку не було укладено договору щодо надання консультативних послуг з приводу продажу їхньої квартири. Положенням статті 571 ЦК України визначено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. У частині 1 статті 571 ЦК України закріплюється правове підґрунтя для функції забезпечення виконання зобов'язань (забезпечувальної функції) завдатку. За загальним правилом, якщо сторона, яка передає завдаток, ухиляється від виконання договору, вона втрачає завдаток. Поряд з цим, законодавцем чітко закріплено правила частини 1 статті 571 ЦК України, якими передбачено, що дані правила застосовуються у випадках, коли відповідне зобов'язання не виконується сторонами у повному обсязі, а також у випадках неналежного виконання зобов'язання. З аналізу даної норми права, якою визначено виключний перелік обставин застосування наслідків визначених частиною 1 статті 571 ЦК України вбачається, що позивачкою [PERSON] не виконані взяті на себе зобов'язання у визначений строк за договором завдатку в повному обсязі, що відповідно не надає позивачці права повернення сплаченої суми завдатку у розмірі 4 000 грн.. Поряд з цим, в судовому засіданні, ні позивачкою ні представником її інтересів не надано будь-яких доказів щодо спростування встановлених судом обставин та фактів. Слід звернути увагу на те, що в судовому засіданні представником позивачки - [PERSON] не заперечувались встановлені судом обставини та факти. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення авансу за договором завдатку є безпідставними та необґрунтованими. Частиною 3 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, у відповідності до положення ч.3 статті 88 ЦПК України судовий збір необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed