Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з подальшим уточненням позовних вимог , просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Італійської Республіки малолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька в період весняних канікул з 02 квітня 2016 року по 10 квітня 2016 року. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Позивачка зазначила, що така подорож є дійсною мрією її дітей, вона намагається якомога сприяти їх духовному та творчому розвитку , складала програму подорожі з урахуванням їх інтересів та побажань. Відповідач необгрунтовано відмовляє їй у наданні дозволу на виїзд дітей, хоча сам не бере належної участі у їх розвитку та вихованні, не сплачує аліментів. Підтвердила, що вона дійсно уклала шлюб з громадянином Італії, проте не має наміру виїзжати на постійне місце проживання до Республіки Італія і згодна надати будь-які гарантії повернути дітей до України після цієї подорожі. Відповідач та його представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що у такий спосіб, як надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон, та з урахуванням того, що італія є країною Шенгенської угоди, [PERSON] намагається разом з дітьми виїхати на постійне місце проживання до Республіки Італія, а саме до свого чоловіка [PERSON]. Зазначене унеможливить його спілкування та можливість займатися вихованням дітей. Позивачка виховує у дітей негативне ставлення до нього, маніпулює ними, отже він категорично заперечує проти задоволення позову до тих пір, поки позивачка не відновить дружні стосунки з ним та перестане налаштовувати дітей проти рідного батька. Представник органу опіки та піклування в останнє судове засідання надав заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримав позовні вимоги, оскільки така подорож відповідає інтересам дітей та сприяє їх духовному розвитку. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, матеріали цивільної справи № 490\\5188\\15-ц , суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2005 року по 16 липня 2012 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька у супроводі матері на період з 20 серпня 2015 року по 20 грудня 2015 року - за недоведеністю позовних вимог, оскільки н едоведено, що прагнення позивачки виїхати за межі України обгрунтоване інтересами саме дітей, а також відсутністю гарантій того, що вона разом з дітьми повернеться в Україну. Як вбачається з довідки форми № 3, виданої ТОВ "Центральний 1" 02 квітня 2015 року за вихідним № 751, діти проживають разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Власником квартири в цілому є позивачка- на підставі Договору дарування від своїх батьків. Зазначена квартира є предметом іпотеки за кредитними зобов'язаннями [PERSON], які до теперішнього часу не виконані. [PERSON] працює у ТОВ «Марін Дизайн Інжинірінг Миколаїв», має достатній та стабільний дохід. Діти навчаються у ЗОШ І-ІІІ ступенів № 12 , весняні канікули з 04 квітня по 10 квітня 2015 року включно. Діти мають позитивні характеристики, охайні, доглянуті, виявляють інтерес до навчання, вихованням дітей та навчальним процесом цікавляться мати та бабуся дітей, батько школу не відвідує. Також діти навчаються в Дитячій музичній школі № 8 , [PERSON] - по класу фортепіано, [PERSON] - по класу сольного співу. 05 листопада 2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином Італії [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] надав позивачці доручення на здійснення від його імені дій щодо оформлення права його проживання на території України. Проте на підтвердження дій щодо здійснення цього доручення , а також щодо зобов'язання останнього під час усього терміну перебування у Республіці Італія фінансово і матеріально забезпечувати свою дружину і її синів, чи запрошення до перебування у нього - жодних доказів [PERSON] суду не надала і на такі не посилалася. Позивач має намір виїхати разом з дітьми за межі України, а саме до Італійської Республіки строком з 02 по 10 квітня 2016 року, проте відповідач не дає своєї згоди на їх виїзд за кордон. 20 листопада 2015 року діти отримали Паспорти громадянина України для виїзду за колрдон, строком дії до 20.11.2019 року. Позивачем складена програма освітньої та розважальної поїздки на вказаний строк , 24 листопада 2015 року заброньовані квитки на авіапереліт та на інтернет-сайті заброньовані готельні номери на 4-и особи у різних містах Італії відповідно до програми подорожі. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як зазначено у ст. 157 СК України , питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Виходячи з роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею. За змістом ст. 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З огляду на зазначене , надання такого дозволу на виїзд дітей до Республіки Італія може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з ними, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Будь-яких об'єктивних підстав, пов'язаних з саме з необхідністю фізичного або творочого та духовного розвитку синів, 2005 року нароодження та 2009 року народження, саме у обраний позивачкою спосіб - шляхом подорожі до Італії - суду не зазначено. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей разом з матір'ю без згоди батька протягом весняних канікул 02 по 10 квітня 2016 року включно. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed