Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання за ним права власності на майно, а саме квартиру №28 в будинку №7 В що знаходиться по вул. Каштанова (вул. 50-річчя Жовтня) в м. Обухів Київської області, обґрунтовуючи який вказав, що 30 грудня 2010 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти. В той же день з метою забезпечення зобов'язання договору позики сторони уклали договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є квартира №28 в будинку №7 В що знаходиться по вул. Каштанова (вул. 50-річчя Жовтня) в м. Обухів Київської області. Договором іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.06.2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки квартири №28 в будинку №7 В що знаходиться по вул. Каштанова (вул. 50-річчя Жовтня) в м. Обухів Київської області в рахунок погашення заборгованості відповідачки [PERSON], але вказане рішення позивач не може реалізувати через те, що в вказаній квартирі зареєстровані та проживають треті особи, серед них і малолітня дитина. В зв'язку з наведеним просить визнати за ним право власності на вказану квартиру. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та вказав що хоча і винесено рішення про звернення стягнення на спірну квартиру шляхом її продажу йому, але він не може виконати вказане рішення суду, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та пояснив, що зміна права власності не порушують права малолітньої дитини, яка зареєстрована в квартирі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те що вже даний спір розглядався, а позивач подаючи позовну заяву фактично просить змінити спосіб стягнення на предмет іпотеки, що фактично змінює порядок виконання рішення суду. Треті особи, які залучені за клопотанням представника відповідача в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що з метою забезпечення зобовязань між сторонами був укладений договір іпотеки та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №2478. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.06.2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за вказаним договором позики, а саме на [ADDRESS] шляхом її продажу позивачу [PERSON] (а.с.7-12). Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Згідно ст.3 Закону «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. В ст.33 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи на захист: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В свою чергу, судовий спосіб, встановлений статтею 39 Закону України «Про іпотеку», передбачає два механізми звернення стягнення на предмет іпотеки: реалізація предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону. Таким чином, у статті 39 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону, Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. оскільки у договорі іпотеки, укладеному між сторонами спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не зазначено. Також Судом встановлено, що згідно довідки (форми №3) від 18.07.2016 року за №563, виданою виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області, у квартирі №28 в будинку №7-В, за адресою м. Обухів, вул. Каштанова зареєстровані та проживають відповідачі, а саме [PERSON], [PERSON] та їх малолітня дитина [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставі, що не заборонено законом. Суд вважає, що будь-яких належним і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про необхідність визнання за позивачем права власності на квартиру, суду всупереч вимогам ст.76-80 ЦПК України позивачем та його представником не подано, тому такі ствердження позову слід вважати недоведеними. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed