Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

08 вересня 2014 року до Добропільського міськрайонного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ухвалою суду від 17 грудня 2014 року до участі у розгляді справи було залучено у якості 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування Добропільської міської ради. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що з 2000 року мешкає та зареєстрована за адресою: [INFO]. Крім неї, в даній квартирі також зареєстровані її діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Зазначена квартира належить відповідачам на підставі договору дарування від 07.04.1995 року. В 2000 році відповідачі вказану квартиру продали їй у розстрочку за 300 доларів США, гроші за квартиру вона сплатила 10.05.2002 року, про що була надана відповідна розписка. З 2000 року до теперішнього часу вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується вказаною квартирою, постійно там проживає, утримує її, сплачує комунальні послуги. Вважає, що рішенням суду вона може бути визнана власником зазначеної квартири за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач повністю підтримала свої вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила, що разом із співвідповідачем на час звернення позивача до суду із зазначеним позовом була власником в рівних частках квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07.04.1995 року. На час отримання подарунка вони були неповнолітніми, у вказаній квартирі не проживали, а мешкали разом із бабусею у селі. Проти ствердження позивача, що їй, нібито, у 2000 році була продана вказана квартира заперечує, тому що вони із братом тоді були неповнолітніми та не могли ніяким чином продати спірну квартиру. Але ж їй відомо, що її рідні бабуся, або їх тітка по взаємній домовленості із позивачем [PERSON], у звязку з тим, що у останньої не було особистого житла, допустили її проживати у вказаній квартирі без обмеження часом. Їй відомо, що позивач у 2002 році надавала деякі гроші, але ж вони були надані на прохання допомогти травмованому [PERSON] у рахунок користування квартирою і жодних відносин до сплати у якості коштів за продану квартиру не мають. Ніякої розписки щодо отримання будь-яких грошей та будь-за що вона не писала. Ствердження щодо продажу позивачу квартири вважає надуманими та такими, що взагалі не мали їснувати, тому що вони, як неповнолітні, які залишилися без батьківського піклування, не мали іншого особистого, крім спільної квартири, житла. Дійсно, позивачу с початку її мешкання у вказаній квартирі були надані оригінали документів на квартиру лише з метою оформляти різні договори із комунальними службами. Вважає, що причиною звернення позивача із зазначеним позовом до суду послужило утворення заборгованості за комунальні послуги протягом останніх років, хоча відповідач продовжує і на час розгляду справи сплачувати щомісяця послуги ЖКГ та вивіз сміття. На час розгляду позову її брат [PERSON] продав їй належну йому ? частину вказаної квартири, тому вона є єдиним власником квартири і підстав визнавати за позивачем право власності за набувальною давністю не має обґрунтування. Просила у задоволенні позову відмовити. Співвідповідач жодного разу в судове засідання не прибув, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся про дату та час слухання справи, надавши свої повноваження представникові. В ході слухання справи інші учасники не заперечували проти слухання позову у відсутність співвідповідача. Хоча до суду надійшов лист від останнього про визнання позову, який викликав у відповідача та її представника сумнів у його достовірності та щирості. Представник 3-ї особи, діюча на підставі довіреності, просила ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням законних інтересів неповнолітніх дітей відповідача [PERSON] Вислухавши пояснення та доводи сторін, пояснення свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що згідно договору дарування квартири від 07.04.1995 року відповідачі ( на той час неповнолітні) отримали в рівних частинах від [PERSON] подарунок у вигляді квартири [ADDRESS] (а.с.9). У вказаній квартирі рахуються зареєстрованими: з 02.06.2000 року позивач [PERSON] разом із своїми дітьми [INFO] та [INFO]; з 13.09.2014 р. відповідач ( власниця) [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми [INFO] та [INFO] (а.с.79). Фактично відповідач [PERSON] проживає в [INFO], відповідач [PERSON] в с. Вірівка Добропільського району, що ніким не оспорюється. Факт постійного проживання у спірній квартирі позивача з 2000 року по теперішній час в судовому засіданні був достовірно встановлений не тільки поясненнями сторін, свідків, але і ж наданими документами: копією домової книги ( а.с.12), копіями договорів на користування електричною енергією від 22.09.2001, 07.05.2004 років ( а.с.13-14). З наданих сторонами довідок вбачається, що борг по квартплаті та вивозу сміття по вказаній квартирі на 01.09.2014 р. складав 2527,28 грн. та 480,64 грн. відповідно, за центральне опалення 3136,53 грн. ( а.с.80-81). Також встановлено, що заборгованість по квартплаті та вивозу сміття протягом року погашає відповідач [PERSON] та частково позивач [PERSON] (а.с.184). Згідно договору купівлі-продажу ? частини квартири від 08.12.2014 року, відповідач [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] придбала ? частину належної продавцю квартири [ADDRESS], що посвідчено приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області та зареєстровано у реєстрі за №1771.( а.с.82-83). В судовому засіданні позивач стверджувала, що відповідачі у 2000 році продали їй вказану квартиру за 300 доларів США, на підтвердження чого надала суду відповідну розписку від 10.05.2002 року. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показала, що з позивачем знайома майже 20 років. Саме вона познайомила її з тіткою відповідачів [PERSON] У 2000 році позивач не мала свого житла, у звязку з чим, її допустили проживати із дітьми у зазначеній квартирі. Квартира була у непридатному для проживання стані, тому [PERSON] дозволили проводити в ній ремонт. З відповідачами особисто не знайома. Але ж приблизно у 2002 році [PERSON] сказала , що потрібні гроші на лікування [PERSON], який травмувався. Вказує, що памятає, як у 2002 році [PERSON] передавала [PERSON] на ринку в м. Добропілля 300 доларів США, вважає, що це була купівля-продаж квартири та сама [PERSON] надала розписку про отримання грошей. Свідок [PERSON] показала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 2006 по 2008 роки. Знає, що у відповідачів була квартира в м. Добропілля. Зі слів чоловіка слихала, що цю квартиру продали родичи. Позивача ніколи не бачила. Кому саме та за скільки грошей продали квартиру не знає. Чоловіку потрібні були гроші на лікування, тому і продали квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачі є її онуками. Вона була опікуном над ними, тому що мати вмерла, а батько від них відмовився. У квартирі, яка була подарована онукам, вони ніколи не мешкали. З 2000 року квартиру почали здавати [PERSON], але ж ніколи її не продавали. Позивач колись дала їй 500 грн. за проживання у квартирі. [PERSON] свідомо зареєстрували у квартирі, тому що їй потрібно було працевлаштуватися. Інша її донька [PERSON], нетривалий час перебувала у вказаній квартирі, вона і домовлялася з [PERSON] Але ж квартиру ніколи продавати не збіралися. Допитана свідок [PERSON] пояснила, що у 1993 році вмерла її сестра мати відповідачів. Племінникам у 1995 році була подарована квартира, яка знаходилася у поганому стані. [PERSON] попросилася пожити в квартирі невизначений строк, вона погодилася, за ще [PERSON] отримала від неї 500 грн. Коли [PERSON] травмувався, позивач ще давала гроші. [PERSON] сплачували комунальні послуги, була розмова про подальший викуп квартири, але ж вона була проти, тому що племінники залишилися сиротами та без особистого житла. Суд критично відноситься до показів свідків, тому що пройшло багато років, свідчення їх в деяких випадках суперечливи, вважати їх достовірними та відвертими, такими, що однозначно підтверджують доводи позивача про придбання квартири у відповідачів у суду не має підстав. Крім того, позивачем був наданий, як доказ, блокнотний аркуш з текстом: «Деньги за квартиру получила наперед 300$ 10.05.02. подпись», з якого зовсім не вбачається, хто написав цю розписку, кому написав, за яку квартиру їде розмова, не зрозуміла і підпис. Досліджити вказану розписку в експертної установі суду не вдалося у звязку з Повідомленням ДНДІСЕ № 167 від 07.07.2015 року про неможливість надання висновку по даній цивільній справі.(а.с. 167-168). Крім того, судом вважаються неспроможними доводи позивача щодо, нібито, відсутності протягом майже чотирнадцяти років коштів на оформлення документів на квартиру, тому що позивач на протязі декілька років робила суттєвий ремонт житла, придбала певні обладнання, сантехніку, пластикові вікна. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. Відповідно до положень п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права позивачка має довести, окрім безперервності, відкритості і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у неї відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння, відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно. Таким чином, зазначена норма права визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач під час розгляду справи в порушення положень ст. 60 ЦПК України не довела свої вимоги, і крім того позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Разом з тим позивач при зверненні до суду зазначала в позовній заяві про те, що вона користувалася домоволодінням зі згоди власника домоволодіння, що виключає визнання за ним право власності в порядку ст. 344 ЦК України. Згідно ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Позивач не довела суду, що у 2000 році дійсно відбувся усний договір купівлі-продажу квартири, за яку вона сплатила у 2002 році саме відповідачці 300 доларів США. Крім того, власниками квартири були двоє осіб і не має жодних ані письмових, ані будь-яких грошових домовленостей з іншим власником, тобто [PERSON] Наявність у матеріалах справи доволі сумнівного листа [PERSON] про нібито підтвердження їм факту домовленості продажу позивачці квартири не дає підстав суду вважати безумовність та справжність такого факту. Це підтверджується ще тим, що 08 грудня 2014 року [PERSON], діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті , розуміючи значення своїх дій продав [PERSON] ? частину зазначеної квартири. При цьому, у п. 4 Договору купівлі-продажу ? частини квартири зазначено, що продавець свідчить, що згадана ? частина квартири до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, в спорі, під забороною, у податковій заставі та іпотеці не перебуває, самочинних перепланувань не перебудов не має. Тому суд вищезазначений лист на адресу суду може розцінювати як сумлінну помилку відповідача [PERSON] тощо. Приймаючи до уваги, що позивач не ставила перед судом вимог щодо визнання будь-яких домовленостей або угод дійсними, тому розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. На підставі ст.. 41 Конституції України, ст.ст.15,16,317,344 ЦК України,

Outcome: dismissed