Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду та просить постановити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітнього сина [PERSON] та збільшити розмір аліментів до 1/2 всіх його доходів щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що з 01.02.2009 року вона, перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.06.2018 шлюб між ними було розірвано, неповнолітню дитину залишено на проживанні з матір'ю. Вони з відповідачем проживають окремо, вона матеріально утримує та належним чином піклується про життя та здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З 2014 року відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків, життям сина не цікавився, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у його вихованні. 14.06.2013 року Івано-Франківським міським судом було прийнято рішення про стягнення з відповідача аліменти на її користь на утримання сина у розмірі 1/3 всіх видів його доходу щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Про те і цей обов'язок відповідач не виконує належним чином. З віком дитини зросли витрати на придбання одягу, харчування, лікування. Відповідач жодної додаткової участі у вихованні дитини не бере, будь-яких витрат на утримання дочки не несе. Враховуючи те, що відповідач офіційно не працевлаштований, постійно їздить на заробітки до Російської Федерації, де заробляє кошти, просить збільшити їхній розмір до 1/2 частки заробітку. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зіславшись на викладені в позовній заяві обставини. Просила позов задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зіславшись на викладені у запереченні обставини (а.с.40-42). Просив у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав - відмовити. Що стосується аліментів, то згідний сплачувати по 1000 грн. щомісячно. Представник зацікавленої особи в судове засідання нез'явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши зібрані у справі докази, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 164 СК України містить вичерпні підстави позбавлення батьківських прав. Так, мати батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він : 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У відповідності до вимог ст.165 СК України - право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.06.2013 шлюб між [PERSON] до [PERSON] - розірвано, неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], залишено проживати з матір'ю та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина у розмірі 1/3 всіх видів його доходу щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів розпочати з 03 жовтня 2011 року і проводити до досягнення дитиною повноліття. Копія довідки №1627 від 04.01.2017 року видана Калуським МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, свідчить про те, що [PERSON] сплачує аліменти [PERSON] з 01.02.2013 року по 30.12.2016 року по 500 грн щомісячно, згідно виконавчим листом №0907/2-7361/2011 від 14.06.2013 року, який видано Івано-Франківським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина у розмірі 1/3 всіх видів його доходу щомісячно. Згідно інформації виданої Дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №18 «Зернятко», [PERSON] дійсно відвідував дошкільний навчальний заклад з жовтня 2011 року по червень 2015 року (а.с. 8). Батько [PERSON] не приймає участі у вихованні сина. Вихователі закладу жодного разу не бачили батька сина (а.с.9). Згідно рішення від 07.03.2012 року №23 про встановлення порядку участі батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], встановлено такий порядок участі батька у вихованні малолітнього сина вівторок, субота з 10.00 год до 12.00 год; з 15.00 год. до 18.00 год. (а.с. 43). Заочним рішення Івано-Франківського міського суду від 09.11.2012 року зобов'язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні та вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO] та встановлено порядок спілкування з малолітнім сином - кожного вівторка та суботи з 10.00 год до 12.00 год. та з 15.00 год. до 18.00 год. (а.с. 44-45). Таким чином, в судовому засіданні після детального вивчення всіх обставин справи, встановлено, що відповідач [PERSON] протягом останніх років не приймав участь у вихованні сина сина [PERSON], [INFO], однак [PERSON] створювала перешкоди у побаченні з сином, у зв'язку з чим рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.11.2012 року встановлено порядок спілкування з малолітнім сином. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, заява №39948/06) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У п.п. 47-52 зазначеного рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Відповідно до положень ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] № 73 від 25.01.2018 р. (а.с.58-59) - позбавлення батьківських прав гр. [PERSON], стосовно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], є доцільним і відповідає інтересам дитини. Вищевказаний висновок органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON], батьківських прав, не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам дитини, чи позитивно вплине на дитину розлучення з батьком та відсутність з його боку піклування про дитину в майбутньому. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Суд вважає, що позивачкою не надано суду достатніх доказів для позбавлення відповідача батьківських прав. Ухилення від виконання юридичного обов'язку, це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особи має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. В даному випадку, неможливість належного виконання свого батьківського обов'язку щодо сина зумовлена складними відносинами, які склались між сторонами по справі - [PERSON] та [PERSON]. Інших підстав, передбачених ст. 164 СК України, які є вичерпними, для позбавлення відповідача батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина, в судовому засіданні не встановлено. Тому, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення [PERSON], батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо можливості втручання у приватне і сімейне життя відповідача, яке є необхідним у демократичному суспільстві. Що стосується позовних вимог позивачки про збільшення розміру стягуваних з відповідача на утримання дитини аліментів, то суд приходить до наступних висновків: Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 17 травня 2017 року прийнято Закон України №№2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний Закон набрав чинності 08 липня 2017 року. Ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Така ж позиція викладена й у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Виходячи зі змісту ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що на даний час розмір раніше визначених аліментів 1/3 всіх доходів [PERSON] на утримання дитини є недостатнім для задоволення всіх його потреб: забезпеченням одягу відповідно до його віку та витрат на лікування, тобто не забезпечує навіть мінімальні потреби дитини, і є не достатнім для повноцінного його розвитку, а тому є підстави для збільшення розміру аліментів При зміні розміру аліментів суд враховує також, що відповідно до ст. ст. 7, 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років становить 1492 грн. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов в частині вимог щодо збільшення розміру аліментів підлягає частковому задоволенню. Позивачка не довела, що за своїм матеріальним становищем відповідач може сплачувати аліменти у розмірі заявлених нею позовних вимог. З урахуванням положень статті 182 СК України щодо встановлення мінімального розміру аліментів відповідно доЗакону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», суд приходить до висновку, що розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивачки на утримування дитини слід змінити до 1250 гривень щомісячно. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. На пiдставi Конвенції ООН про права дитини, ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст. 150, 164,165, 166, 180-184, 192 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ,

Outcome: dismissed