overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Хмельницький професійний ліцей електроніки звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про виселення їх з кімнати [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що даний гуртожиток призначений для проживання учнів та працівників ліцею, до яких відповідачі не мають відношення. Крім того, позивач просить суд стягнути з них заборгованість за користування даною жилою площею та за комунальні послуги в сумі 11245 грн., посилаючись на те, що відповідачі не проводили у встановлені строки їх оплату. В судове засідання представник позивача не з"явився, повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином, направивши на адресу суду заяву, в якій просить розглянути дану справу за його відсутності в порядку заочного розгляду, позовні вимоги підтримує. Відповідачі в судове засідання не з»явились, повідомлені про час і місце судового розгляду належним чином, не повідомивши про причини неявки. Відповідно до вимог ст. 224 ч. 1 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, відповідно до вимог ст. 127 ч. 1 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Відповідно до вимог п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають в кімнаті [ADDRESS], з 19 листопада 1993 року. Даний гуртожиток знаходиться на балансі Хмельницького професійного ліцею електроніки, до якого відповідачі не мають ніякого відношення. Крім того, відповідно до вимог ст. 20 ч. 3 п. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 68 ч. 1 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до вимог п. 18 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, робітники, службовці, студенти, учні, а також інші громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги. Як з"ясовано судом, відповідачі не проводили своєчасно плату за користування жилою площею та комунальні послуги, в результаті чого у них виникла заборгованість в сумі 11245 грн. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

ХОКС "Єдність" звернулася до суду із вказаним позовом. В позовній заяві зазначено, що відповідно до договору №356/2012 від 19.12.2012 року позивач надав відповідачеві кредит у вигляді кредитної лінії у сумі 25000 гривень на строк до 19.12.2012 року (24 місяці з дня отримання суми кредиту чи першого траншу) із сплатою 57% річних. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] виступили поручителями, про що було укладено договір поруки №1/356/12 від 19.12.2012 року. Відповідач умови договору виконував неналежним чином, у звязку з чим утворилась заборгованість в загальному виразі 13887,91 гривень, з яких заборговансіть за кредитом 10000 гривень, заборгованість по відсоткам 3887,91 гривень, які і просить стягнути разом з витратами по справі. Представник позивача позов підтримала, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов визнали. Інші відповідачі не з'явились Відповідно до положень ст.174, 130 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову в попередньому судовому засіданні суд, в разі наявності законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Отже, позов належить задовольнити. Судові витрати, понесені позивачем, стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Хустська місцева прокуратура звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі відділу охорони здоровя до [PERSON] про відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] 29 січня 2016 біля 23.00 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «FORD GALAXY» з номерним знаком Чеської республіки 1 AN 3904, рухаючись зі швидкістю біля 60 км/год в напрямку м.Хуст та під'їжджаючи до залізничного переїзду в с.Бороняво Хустського району, грубо порушив вимоги пп.1.2; 1.5; 11.2; 11.3, 2.3, 12.2; 20.2; 12.3 та 1.10 Правил дорожнього руху України, а саме не оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, що призвело до заносу автомобіля і виїзду на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з автомобілем марки "FIAT CROMA" д.н.з. AO 6306 AT, що рухався у зустрічному напрямку по правій смузі руху на залізничному переїзді в напрямку с.Сокирниця Хустського району. Ухвалою Хустського районного суду від 10 травня 2016 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ст.286 ч.1 КК України у звязку із примиренням обвинуваченого з потерпілим, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Потерпілий у кримінальному провадженні [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Хустської районної лікарні в період з 29.01.2016 року по 16.02.2016 року і згідно довідки про вартість лікування хворого витрати на його лікування становлять 3285,81 гривень. На підставі ст.1206 ЦК України просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь відділу охорони здоровя Хустської РДА 3285,81 гривень витрат за лікування потерпілого від кримінального правопорушення [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просить позов задоволити. Представник позивача відділу охорони здоровя Хустської РДА та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Хустської районної лікарні в судове засідання не зявилися. До суду надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України: у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову та відсутність заперечень проти позову зі сторони третьої особи без самостійних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому є законні підстави для задоволення позову. Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

ЦРЛ просить суд госпіталізувати на три місяці [PERSON] до Обласного протитуберкульозного диспансеру (далі - Диспансер) для лікування без згоди останнього, який хворіє на особливо небезпечну заразну форму туберкульозу, внаслідок чого є джерелом соціально-небезпечної інфекції для осіб, які його оточують. Представник заявника у письмовій заяві до суду наведені вимоги підтримала, просила справу розглядати без її участі. Згідно з випискою із медичної картки хворого [PERSON], він з 08.08.2012 перебуває на обліку у протитуберкульозному кабінеті ЦРЛ, з 04.06.2014 по 07.07.2014 знаходився на стаціонарному лікуванні в Диспансері. Висновком лікувально-консультативної комісії ЦРЛ туб. хворому [PERSON] визначено діагноз: МРТБ (27.07.2013) дисемінований легень Дестр+ МТБ+ М+ К+ резист+ H R E S Et, Ofx, гіст0 кат4.1.Б ког3 (2013), та встановлено, що останній є бактеріовиділювачем та несе загрозу для оточуючих. Було призначено тривале лікування в умовах стаціонару, проте, хворий самовільно покинув лікувальний заклад. Зі справи вбачається, що хворого було особисто попереджено про наявну у нього заразну форму туберкульозу, зобов'язано суворо дотримуватися встановленого санітарно-гігієнічного режиму та роз'яснено наслідки ухилення від лікування (а.с. 3). Враховуючи матеріали справи, вимоги ч.1 ст. 285 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі хворого. Статтею 11 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз ", встановлено, у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. З огляду на викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

ЦРЛ просить суд госпіталізувати на три місяці [PERSON] до Обласного протитуберкульозного диспансеру (далі - Диспансер) для лікування без згоди останнього, який хворіє на особливо небезпечну заразну форму туберкульозу, внаслідок чого є джерелом соціально-небезпечної інфекції для осіб, які його оточують. Представник заявника у письмовій заяві до суду наведені вимоги підтримала, просила справу розглядати без її участі. Згідно з випискою із медичної картки хворого [PERSON], він з 15.01.2014 перебуває на обліку у протитуберкульозному кабінеті ЦРЛ, з того часу знаходився на стаціонарному лікуванні в Диспансері. Висновком лікувально-консультативної комісії ЦРЛ від 09.04.2014 туб. хворому [PERSON] визначено діагноз: МРТБ (18.02.2014) верхньої частки правої легені Дестр- МТБ+ М+ К+ резист+ H R E S гіст0 кат4/1/А (ВДТБ) ког1 (2014), та встановлено, що останній є бактеріовиділювачем та несе загрозу для оточуючих. Було призначено тривале лікування в умовах стаціонару, проте, хворий самовільно покинув лікувальний заклад. Зі справи вбачається, що хворого було особисто попереджено про наявну у нього заразну форму туберкульозу, зобов'язано суворо дотримуватися встановленого санітарно-гігієнічного режиму та роз'яснено наслідки ухилення від лікування (а.с. 5). Враховуючи матеріали справи, вимоги ч.1 ст. 285 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі хворого. Статтею 11 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз ", встановлено, у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. З огляду на викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

ЦРЛ просить суд госпіталізувати на три місяці [PERSON] до Обласного протитуберкульозного диспансеру (далі - Диспансер) для лікування без згоди останньої, яка хворіє на особливо небезпечну заразну форму туберкульозу, внаслідок чого є джерелом соціально-небезпечної інфекції для осіб, які його оточують. Представник заявника у письмовій заяві до суду наведені вимоги підтримала, просила справу розглядати без її участі. Згідно з випискою із медичної картки хворої [PERSON], вона з 12.03.2010 перебуває на обліку у протитуберкульозному кабінеті ЦРЛ, з 29.05.2013 по 23.10.2013 знаходилався на стаціонарному лікуванні в Диспансері. Висновком лікувально-консультативної комісії ЦРЛ туб. хворій [PERSON] визначено діагноз: МРТБ (2014) дисемінований легень Дестр- МТБ+ М- К+ резист+ H R E S гіст0 кат4/1/А ког2 (2014), та встановлено, що остання є бактеріовиділювачем та несе загрозу для оточуючих. Було призначено тривале лікування в умовах стаціонару, проте, хвора самовільно покинув лікувальний заклад. Зі справи вбачається, що хвору було особисто попереджено про наявну у нього заразну форму туберкульозу, зобов'язано суворо дотримуватися встановленого санітарно-гігієнічного режиму та роз'яснено наслідки ухилення від лікування (а.с. 3). Враховуючи матеріали справи, вимоги ч.1 ст. 285 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі хворого. Статтею 11 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз ", встановлено, у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. З огляду на викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Частина четверта статті 10 ЦПК України та стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За замістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання взяті на себе Договірною державою за статтею 1 включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з другого боку - позитивні зобов`язанння вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі « Ilascu та інші проти Молдови та Росії» параграф 313; рішення ECHR у справі « Sargasyan v. Azerbaijan", параграф 129). Навіть за винятком обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юриздикіцї за змістом статті 1 Конвеції ( рішення ECHR у справі « Ilascu та інші проти Молдови та Росії» параграф 333; рішення ECHR у справі « Sargasyan v. Azerbaijan", параграф 130). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника. Зважаючи на необхідність витрачання значного часу для викладення повного рішення суду, пов`язаного з потребою обґрунтувань всіх доводів сторін, суд вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частини. На підставі наведеного ,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Чуднівська міська рада звернулася в суд із заявою про визнання недієздатним [PERSON], який являється розумово відсталим внаслідок психічної хвороби, йому встановлена 1 група інвалідності з дитинства, і з огляду на стан свого психічного здоровя [PERSON] не віддає звіт своїм діям та не може керувати ними, а тому потребує постійного догляду за особою і йому слід встановити опіку зі сторони матері [PERSON] У судовому засіданні 08.05.2015 року представник органу опіки підтримав предявлені вимоги та викладені у заяві обставини справи. Прокурор у судовому засіданні вказала на те, що [PERSON] слід визнати недієздатним і щодо нього необхідно встановити опіку зі сторони його матері для забезпечення інтересів психічно хворої людини. [PERSON] у судовому засіданні підтримала викладені у заяві обставини, давши згоду на призначення її опікуном сина. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення вказаних осіб, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. Ст. 39 ЦК України передбачає, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Внаслідок психічного розладу здоровя [PERSON] являється інвалідом 1"Б" групи з дитинства і потребує згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 264-2015 від 18.06.2015 року стороннього догляду, не віддаючи звіт своїм діям та не керуючи ними, а тому суд вбачає достатньо підстав для задоволення заяви щодо визнання [PERSON] недієздатним. Згідно ст.ст. 58, 60 ч. 1 ЦК України опіка встановлюється над фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно ч.4 ст.63 ЦК України опікун призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна На даний час [PERSON] потребує стороннього догляду, а тому йому слід призначити опікуна, функції якого і в даний час фактично здійснює його мати [PERSON], що робиться для належного захисту інтересів психічно хворої людини. Рішенням виконкому Чуднівської міської ради від 24.02.2015 року за № 16 затверджено висновок органу опіки про доцільність призначення опікуном [PERSON] над недієздатним сином для забезпечення інтересів останнього. При цьому суд враховує, що мати дала свою згоду на призначення її опікуном, володіє повною цивільною дієздатністю та має можливість виконувати обов'язки опікуна, перебуває у родинних відносинах з особою, що потребує опіки, доглядає свою дитину. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Шлюб зареєстровано 22.09.2007р., подружжя має сина [PERSON], [ADDRESS]. Сторони у судове засідання повторно не з'явились, заявили про розгляд позову без їх участі, повідомили про його підтримання та визнання, строк на примирення просять не надавати. Відповідач фактично створив іншу сім"ю. Згідно з ч.2 ст. 197 ЦПК, розгляд проводиться без участі сторін та технічного звукозапису. У позовній заяві повідомляється, що сімейне життя не склалось через різний склад характерів та поглядів на життя. Подружні стосунки не підтримуються, сім'я фактично розпалась. Спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, це суперечить інтересам сторін. Суд виходить із того, що згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, спірні відносини регулюються ст.ст.104,105,109-111 СК України. У судовому засіданні досліджені свідоцтво про одруження, копії особистих документів тощо. Дослідивши докази, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Доведено, що подружні відносини тривалий час не підтримуються, шлюб носить формальний характер, тому, його збереження суперечить інтересам подружжя і є неможливим. У зв"язку з цим, строк для примирення не надавався. Відсутність бажання на спільне проживання свідчить про неможливість дотримання у шлюбі принципу його добровільності, встановленого ст.24 СК. За таких умов, державна реєстрація шлюбу не у змозі забезпечити стабільність відносин між сторонами, охорону прав та інтересів подружжя, як це передбачено ч.1 ст.27 Кодексу. Спір щодо майна та виховання дитини відсутній, про відновлення дошлюбного прізвища чи розподіл судових витрат не заявлено, про обставини, передбачені ст.110 СК, не повідомлено.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 19 червня 2013 року. Від спільного проживання [INFO] в них народилася донька [PERSON]. 17 жовтня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного вуку щомісячно і до повноліття доньки та дружини в розмірі 1/6 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, посилаючись на те, що відповідач матеріальної допомоги не надає. В судове засідання позивач не з"явилася, повідомлена про час і місце судового розгляду належним чином, направивши на адресу суду заяву, в якій просить розглянути дану справу за її відсутності в порядку заочного розгляду, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином, не повідомивши про причини неявки. Відповідно до вимог ст. 169 ч. 4 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог ч. ч. 2 та 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Як з'ясовано судом, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Крім того, на думку суду, з'ясувавши матеріальне становище віповідача, суд приходить до висновку, що він взмозі надавати матеріальну допомогу і на дружину. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до повноліття дитини та дружини в розмірі 1/6 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, починаючи з 17 жовтня 2013 року.

Outcome: approved