Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1250 000 гривень. При цьому посилався на те, що він та відповідач до 2011 року перебували в дружніх партнерських стосунках. 01.12.2011 року під час прийняття пологів дружини позивача його дитина народилась мертвою. Вважає, що це трапилось внаслідок злочинних дій лікарів, а замовником вбивства був відповідач. При цьому, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач виходив з того, що зазнав втрат немайнового характеру внаслідок незаконних дій відповідача, що виражались в: -замовленні відповідачем вбивства сина позивача під час пологів дружини; - здійснення відповідачем психологічного тиску на позивача після дітовбивства, шляхом систематичного нагадування про подію; -замовлення відповідачем вбивства позивача шляхом фізичного усунення, отруєння хромом; -підроблення відповідачем документів з метою привласнення майна позивача; -систематичне лікування позивача в медичних закладах за наслідками отриманих травм під час нападу на нього та нанесення йому фізичних ушкоджень, а також лікування позивача за наслідками отруєння його хромом, що супроводжується тяжкими фізичними стражданнями, болем на теперішній час; -душевними стражданнями позивача, внаслідок неправомірних дій відповідача, направлених на нього та членів його сім'ї, що виразилась у зруйнованому особистому та сімейному житті; -неможливістю відновлення як його фізичного здоров'я, так і його морально-психологічного стану, оскільки внаслідок дій відповідача у нього відібрано здоров'я, вбито дитину, втрачено сім'ю; - приниження відповідачем честі та гідності позивача, що виражено у безнакарності відповідача за заподіяну позивачу шкоду та систематичне нагадування про скоєні відповідачем злочини. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд його задовольнити.. Суд у зв'язку з неявкою відповідача, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Відповідно ст. 224 ЦПК України судом справа розглянута в заочному порядку. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд прихо\-дить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з п.п.3,5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у звязку з посяганням на її права та інтереси. На розмір відшкодування не впливає наявність чи обсяг майнової шкоди, яка завдана тими ж діями, що призвели й до виникнення моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач обгрунтовуючи наявність у нього права на стягнення моральної шкоди посилається на вчинення відповідачем злочинів передбачених, зокрема ст.ст. 126, 140 КК України. В силу ч.1 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (ч.4 ст.61 ЦПК України). Зі змісту ч.4 ст.. 61 ЦПК України вбачається, що вирок у кримінальному провадженні є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Згідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Суд вважає, що у виниклому між сторонами спорі преюдиційну силу може мати тільки вирок суду у кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрали законної сили, яким встановлено протиправність дій особи, що призвели до спричинення шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, та вину особи (умисел чи необережність). В матеріалах справи відсутні та судом не здобуто доказів того, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення за ст.ст. 126, 140 КК України, а також відомості про притягнення його до відповідальності за таке правопорушення та визнання останнього винним за вироком суду у кримінальній справі, що набрав законної сили. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1ст.57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Тим же пунктом вищезгаданої постанови пленуму встановлено, що при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, в ході судового розгляду справи не було встановлено, в чому саме полягла завдана пози\-вачеві моральна шкода, неправомірність дій відповідача та причинний зв'язок між завданням шкоди та неправомірними діями відповідача. Вказане також не знайшло відображення в матеріалах справи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнен\-ня моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed