Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

4 березня 2015р. позивач [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON]В, третя особа: Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про стягнення пені за прострочення сплати\~аліментів в сумі 67270грн.55коп. Позовні вимоги з урахуванням уточнених позовних вимог позивач обґрунтувала тим, що 9 вересня 2000р. між нею та [PERSON]В було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська за актовим записом №120884. Вона прожила із відповідачем до 23 листопада 2012р, після чого вони розлучилися. Від шлюбу вони мають дві доньки [PERSON], 12 листопада 2001р.н. та [PERSON], 6 січня 2007р.н, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом із нею. На підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1.07.2013р. відповідач зобов"язаний сплачувати аліменти по 1/3 частині заробітної плати щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів позивачу в сумі 14837грн. 78коп. Відповідач умисно ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, тому підлягає стягненню пеня. Посилаючи на вищевикладене позивач просила стягнути із [PERSON] на свою користь за прострочення сплати аліментів з урахуванням уточнення позову пеню у розмірі 35810грн.48коп. та судовий збір на користь держави. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволені. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що розрахунок суми заборгованості по аліментам, здійснений державним виконавцем є невірним та необґрунтованим, а також на те, що державним виконавцем із нього щомісячно стягувались та стягуються аліменти в розмірі по 1/3 частині його заробітку на кожну дитину, що складає 66% та 325грн. 14,7%, а всього 80,7%, що перевищує встановлені розміри і є недопустимим. Він зобов"язаний сплачувати аліменти на дітей у розмірі 47,7%, а не 80,7%, як того вимагає позивач. Відповідач стверджував, що окрім аліментів він додатково поніс витрати на утримання дітей: купував дочкам одяг, ноутбук, мобільний телефон, ліки, продукти харчування, оплачував медичне обстеження та лікування, екскурсії, , їх перебування у нього на вихідні дні, а також несе витрати по спільному із дітьми відпочинку, що підтверджується копіями квитанцій, чеків, розписок. За період із 2013р. по теперішній час він додатково витратив на дітей 15726грн.68коп.Фактично він переплатив позивачці за період із січня 2013р. по 31 грудня 2014р. суму у розмірі 2474грн.20коп. Окрім того, він залишив позивачу відремонтований ним будинок. Третя особа державний виконавець до суду не зявилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши сторони, представника відповідача, дослідивши письмові докази що в матеріалах справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.\~\~\~\~ Згідно ст.ст.\~213,\~214 ЦПК України\~рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.\~\~\~\~ В судовому засіданні встановлено, що сторони - це колишнє подружжя, шлюб між якими розірвано 23 листопада 2012р. Вони є батьками двох доньок [PERSON]С, 12.11.2001р.н. та [PERSON]С, 06.01.2007р.н, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 11 грудня 2001р. відділом РАГС Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, серії І-КИ №145327 та свідоцтвом про народження, виданим 17 січня 2007р. Самарським відділом РАЦС ДМУЮ Дніпропетровської області, серії 1-КИ №105739 (а.с.6-7) 15 травня 2013р. рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська було стягнуто із [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньок [PERSON] та [PERSON] у твердій грошовій сумі 1000 грн. на кожну доньку щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.8-9). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 липня 2013р. було змінено рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2013р. в частині визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі на визначення аліментів у частці від заробітку, стягнувши із [PERSON] аліменти по 1/3 частині заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.10-11). Із матеріалів справи вбачається, що згідно із зазначеним рішенням суду відповідач був зобовязаний сплачувати аліменти. В період вказаного спору він в добровільному порядку виплачував позивачу аліменти на дітей(а.с.33-37). Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів із відповідача на час його ухвалення не набрало законної сили та за апеляційною скаргою саме позивачки це рішення було змінене рішенням апеляційного суду, а сам відповідач після отримання повідомлення про відкриття виконавчого провадження повністю сплатив всю суму заборгованості, суд вважає, що у виникненні заборгованості по аліментам вина відповідача відсутня, а тому правових підстав для задоволення позову немає. В лютому 2013р. ним було виплачено аліменти у розмірі 700грн, що підтверджується квитанцією №Р24А195771743918728 від 25.02.2013р. та квитанцією №070222013180807 від 7.02.2013р. (а.с.а.с.39,42). В березні 2013р. ним було виплачено аліменти у розмірі 700грн, що підтверджується квитанцією №Р24А195771748754125 від 18.03.2013р. та квитанцією №Р24А195771746064456 від 6.03.2013р. (а.с.а.с.38,40). 6 квітня 2013р. він також сплатив суму аліментів у розмірі 400грн, що підтверджується квитанцією №Р24А195771753376159 (а.с.41). Суд вважає, що за період лютий-квітень 2013р. відповідачем аліменти були виплачені в добровільному порядку до ухвалення рішення судом та до відкриття виконавчого провадження по справі. 12 липня 2013р. державним виконавцем Гаджиєвою Е.М. була винесена постанова про примусове стягнення додаткових витрат на користь [PERSON] на утримання дітей у розмірі на дитину [PERSON] загалом 135грн. щомісячно та 100грн. витрат на придбання окулярів одноразово і на [PERSON] загалом 190грн. щомісячно. Стягнення на дітей проводити із 15 серпня 2013р. і до досягнення кожною із дітей повноліття або зняття з диспансерного обліку доньки [PERSON] чи зняття діагнозу «Міопатія» у доньки [PERSON] щодо витрат на ліки; до завершення участі в гуртках щодо витрат на розвиток здібностей кожної доньки (а.с.124). Таким чином, відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, що складає 33% та додатково 325грн. щомісяця та одноразово 100грн. на придбання окулярів для доньки [PERSON]. Замість цього за вимогою державного виконавця Гаджиєвої Е.М. з його заробітної плати 2200грн. щомісячно стягувались та стягуються аліменти в розмірі по 1/3 частині його заробітку на кожну дитину, що складає 66% та 325грн. 14,7%, а всього 80,7%. З урахуванням того, що загальний розмір усіх відрахувань при кожній виплаті заробітної плати не може перевищувати 50%, крім випадків стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, де можливо стягнення 70%, у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 14837грн.78коп, тобто 17,7% щомісяця, що підтверджується розрахунком заборгованості №12 від 3.04.2015р. (а.с.55). Відповідно до ч.1\~ст.196 СК України\~при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. А згідно п.22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, передбачена\~ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Суд вважає, що вини відповідача у прострочені сплати аліментів немає. Виходячи із презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов'язання, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести платник аліментів. Відповідачем було надано до суду докази відсутності його вини в прострочені сплати аліментів, тобто доведено відсутність його вини щодо заборгованості по сплаті аліментам. За таких обставин, суд вважає, що немає вини відповідача в заборгованості сплати аліментів, оскільки вона утворилася із незалежних від нього причин. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів не підлягають задоволенню. Твердження позивача про навмисне ухилення відповідача від сплати аліментів, суд не приймає до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Посилання позивача на свої характеристики та на те, що вона багато уваги приділяє утриманню та вихованню дітей, не є підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed