Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

позивач ПАТ «КБ «Приватбанк» 04.11.2016 року звернулось в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № IFXRRF54560028 від 21.06.2011 р. та стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 21.06.2011 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № IFXRRF54560028, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3\~902,88 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана разом з Умовами надання кредиту фізичним особам. Відповідач порушив зобовязання за вказаним договором, у звязку з чим у нього виникла заборгованість: 2\~248,40 грн. заборгованість за кредитом, 1,41 грн. заборгованість по відсоткам, 1\~026,50 грн. комісія, 62\~222,79 грн. - пеня. Від цієї суми віднімається сума в розмірі 23\~305,37 грн., яка була задоволена рішенням Третейського районного суду м. Дніпропетровська до стягнення з відповідача, різниця становить 42\~193,73 грн.; а також штрафи 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 2\~109,69 грн. штраф (процентна складова). В судове засідання представник позивача не зявився та скерував до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Судом визнано обовязковою явку представника позивача в судове засідання для надання додаткових пояснень з приводу позову, проте після цього представник позивача в судове засідання не зявився. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином рекомендованим листом. Відомостей про причину його неявки немає. Зі згоди представника позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів. Судом встановлено, що 21.06.2011 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № IFXRRF54560028, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3\~902,88 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач порушив перед банком свої зобовязання за вказаним кредитним договором та допустив заборгованість. Рішенням Третейського районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2014 р. з [PERSON] стягнено 23\~305,37 грн. заборгованості за кредитом за договором № IFXRRF54560028. Відповіно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Вищевказане рішення Третейського суду м. Дніпропетровськ набрало законної сили, проте відсутні відомості про його виконання. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. При цьому суд враховує висновки Конституційного Суду України, зроблені у рішенні від 10.11.2011р. по справі №1-26/2011. Так Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава, як вказується у цьому рішенні, забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин (споживача) а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Таким чином, суд враховує те, що сума споживчого кредиту становила 3\~902,88 грн., а рішенням Третейського суду м. Дніпропетровськ з відповідача стягнено загальну суму заборгованості в розмірі 23\~305,37 грн. Таким чином, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача різниці між стягненою та нарахованою суму заборгованості суперечать вимогам справедливості, добросовісності та розумності, положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» та висновкам Конституційного суду України. Окрім цього суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Таким, чином, вимога банку про стягнення комісії в даному спорі є безпідставною. Разом з тим, саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до ч. 2 ст. 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням. Таким чином, нарахування неустойки (штрафу, пені) після постановлення рішення про стягнення основного боргу, відсотків, пені та штрафів є незаконним. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позов безпідставний та у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed