Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який було уточнено 11 грудня 2020 року, в обґрунтування якого вказав, що [PERSON] , є єдиним хто має право на житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається: з жилого будинку А-1 (жилою площею 27,6 кв.м), сажа-Б, сараю-B, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га, яка складається з трьох ділянок: ділянки № 1 площею 0,1105 га, ділянки № 2 площею 0,2909 га та ділянки № 3 площею 0,0948 га, межі яких зазначені у Державному акті на право приватної власності на землю серія РЗ № 658032, виданому 12 травня 2003 року Давидівською сільською радою народних депутатів Пирятинського району Полтавської області на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2001 року. Це домоволодіння належить рідній матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Києві у віці 80 років, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 07.11.2001 приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. за реєстром № 2989, зареєстровано в Лубенському МБТІ. Інвентарна вартість домоволодіння становить 8478,00 грн. Право власності на житловий будинок у ДРРП не зареєстровано, оригінал правовстановлюючого документу спадкодавцем втрачено. Земельна ділянка (земельні ділянки), які куплені за зазначеним договором купівлі-продажу належать спадкодавиці на підставі Державного акта на право приватної власності на землю РЗ 568032, виданого Давидівською сільською радою 12.05.2003 на підставі вищезгаданого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92. Грошова оцінка земельної ділянки становить 8667,15 грн. Право власності на земельну ділянку (земельні ділянки) у ДРРП не зареєстровано. Оригінали правовстановлюючих документів втрачені спадкодавцем. Крім того, [PERSON] є єдиним хто має право на квартиру [ADDRESS] , яка складається з жилої кімнати загальною площею 26,20 кв.м., жилою площею 13,30 кв.м. Дана квартира належить рідній матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Києві у віці 80 років, на підставі договору дарування, посвідченого 2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, зареєстровано в Київському МБТІ. Івентарна вартість квартири становить 5590,00 грн. Право власності на квартиру у ДРРП не зареєстровано. Оригінал правовстановлюючого документу, який зіпсований нотаріусом втрачений спадкодавцем. [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна померлої матері [PERSON] , який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. 01 вересня 220 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлої, проте у видачі йому було відмовлено, оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, тому позивач просить визнати жилий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянку, що знаходиться у [ADDRESS] та в цілому складається з жилого будинку А-1 (жилою площею 27,6 кв.м), сажа-Б, сараю-B, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га, яка складається з трьох ділянок: ділянки № 1 площею 0,1105 га, ділянки № 2 площею 0,2909 га та ділянки № 3 площею 0,0948 га, межі яких визначені у Державному акті на право приватної власності на землю серія РЗ № 658032, виданому 12 травня 2003 року Давидівською сільською радою народних депутатів Пирятинського району Полтавської області, належними рідній матері позивача [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] в Києві у віці 80 років, на підставі втраченого нею Договору купівлі-продажу, посвідченого 07.11.2001 року приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І. П. за реєстром № 2989, зареєстровано в Лубенському МБТІ в реєстрову книгу №8 під № 2518 і на підставі Державного акта на право приватної власності на землю РЗ №568032, виданого Давидівською сільською радою 12.05.2003 на підставі вищезгаданого договору купівлі - продажу, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92. Визнати квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв м, жилою площею 13,30 кв.м. належну рідній матері позивача [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] в місті у віці 80 років, на підставі договору дарування, посвідченого 07.05.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, зареєстровано в Київському МБТІ на праві приватної власності 10.05.2020, в якому нотаріусом помилково проставлений посвідчувальний напис нотаріуса не як для договору дарування, а як для доручення. Визнати за позивачем [PERSON] , [INFO] право власності на спадкове майно, яке належало його рідній матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на: жилий будинок з господарчими будівлями, та земельну, що знаходиться у [ADDRESS] та в цілому складається з жилого будинку А-1 жилою площею 27,6 кв. м, сажа-Б, сараю-B, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га. яка складається з трьох ділянок: ділянки № 1 площею 0,1105 га, ділянки № 2 площею 0,2909 га та ділянки 3 площею 0,0948 га, межі яких визначені у Державному акті на право приватної власності на землю серія РЗ № 658032, виданому 12 травня 2003 року Давидівською сільською радою народних депутатів Пирятинського району Полтавської області та квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв м, жилою площею 13,30 кв.м. належну рідній матері позивача [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] в місті у віці 80 років, на підставі договору дарування, посвідченого 07.05.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, який зареєстровано в Київському МБТІ на праві приватної власності 10.05.2020, в якому нотаріусом помилково ставлений посвідчувальний напис нотаріуса не як для договору дарування, а як для доручення. Ухвалою суду від 20 листопада 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, до суду надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в уточненій позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача Пирятинської міської ради Полтавської області у судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність, про що надав суду відповідну заяву, при розгляді справи покладався на розсуд суду. Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність, про що надав суду відповідну заяву, просив прийняти рішення згідно норм чинного законодавства. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмета спору [PERSON] у судове засідання нез`явився до суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Так, судом встановлено, що відповідно до договорів дарування від 07.05.2002 та купівлі-продажу від 07.11.2001 нерухомого майна, вартість майна по договору купівлі-продажу розташованого у [ADDRESS] є найвищою. Іншим даними суд не володіє. Таким чином, даний спід підсудний Пирятинському районному суду Полтавської області. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом установлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с. 82, 85-89). У наслідок її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов жилий будинок з господарчими будівлями та земельна ділянка, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається з жилого будинку А-1 (жилою площею 27,6 кв.м), сажа-Б, сараю-B, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га, яка складається з трьох ділянок: ділянки № 1 площею 0,1105 га, ділянки № 2 площею 0,2909 га та ділянки № 3 площею 0,0948 га, межі яких зазначені у Державному акті на право приватної власності на землю серія РЗ № 658032, виданому 12 травня 2003 року Давидівською сільською радою народних депутатів Пирятинського району Полтавської області на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2001 року, що належали померлій на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 07.11.2001 приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. за реєстром № 2989 (а.с. 83-84, 140) та квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв.м, жилою площею 13,30 кв.м., що належала померлій на підставі договору дарування, посвідченого 07.05.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, який зареєстровано в Київському МБТІ на праві приватної власності 10.05.2020 (а.с. 143). Спадкоємцем майна померлої [PERSON] за законом є її син [PERSON] , який прийняв спадщину, після смерті матері шляхом подання заяв до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горбунової Л.В, у наслідок чого була заведена спадкова справа № 17/2020 (номер у спадковому реєстрі 66303708) від 21.08.2020 (а.с. 217-243). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом. Відповідно ч. 1 ст. 1218 ЦПК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно інформації наданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-709 (И-2021) від 21.01.2021, згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації 16.06.1994. Дублікат свідоцтва виданий згідно розпорядження № 5743-1 від 31.07.2000 і зареєстровано 01.08.2000 (а.с. 203). Згідно повідомлення КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної нвентаризації» станом на 29.12.2012 право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , згідно договору куплі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу від 07.11.2001 (а.с. 205). [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горбунової Л.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] матері [PERSON] , квартиру [ADDRESS] та жилий будинок з господарчими будівлями, та земельна ділянка, що знаходиться в [ADDRESS] . Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки заявник не надав будь-якого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 94). На даний час позивач, як спадкоємець майна за законом позбавлений можливості зареєструвати своє право на спадкове майно, квартиру [ADDRESS] та жилий будинок з господарчими будівлями, та земельна ділянка, що знаходиться в [ADDRESS] . У відповідності зі ст. 53 Закону України «Про нотаріат» та глави 22 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296\\5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282\\20595, у разі втрати або зіпсування документ, посвідченого або нданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких чинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути надані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких інялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким введено спадкову справу. При звертанні до нотаріуса спадкоємців щодо майна, відносно якого нею повідчувались договори відчуження, дублікати цих договорів будуть видані з дотриманням порядку їх видачі згідно чинного законодавства. Проте, відповідно повідомлення приватного нотаріуса Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області № 2/01-16 від 19.01.2021,а ні громадянин [PERSON] , а ні приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Л.В. з клопотанням про видачу дублікатів договорів до нотаріуса не звертались (а.с. 194). Викладена інформація у листі нотаріуса вказує про відсутність спору з приводу отримання документів для подальшого оформлення спадкових прав. Крім того, судом було встановлено, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 07 травня 2002 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , доданий позивачем до матеріалів цивільної справи, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., насправі не був посвідчений останньою, оскільки відповідно до повідомлення № 25/01-16 від 13.02.2021 та копії свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю виданого Міністерством юстиції України № 5174 від 11 червня 2004 року, нотаріус Косенко Оксана Олександрівна веде свою нотаріальну діяльність з 2004 року, договір дарування від 07.05.2002 за реєєстровим № 971 у 2002 році нею не міг бути посвідчений (а.с. 16-17). Так, відповідно до відомостей внесених у Єдиний реєстр спеціальних бланків нотаріальних документів, за результатами перевірки бланка Договору дарування від 07.05.2002 серія ВСВ № 914335 встановлено, що останній використано 05.05.2005 як Довіреність і рахується за приватним нотаріусом (відповідно до Єдиного реєстру нотаріусів) [PERSON] , номер свідоцтва 773, регіон м. Київ (інформація із загального доступу в мережі інтернет). В ході судового розгляду встановлено, що позивачем на підтвердження належності померлій матері [PERSON] , квартири [ADDRESS] надано копію договору дарування посвідченого 07.05.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, який зареєстровано в Київському МБТІ на праві приватної власності 10.05.2020. Проте згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації 16.06.1994. Дублікат свідоцтва виданий згідно розпорядження № 5743-1 від 31.07.2000 і зареєстровано 01.08.2000. На підтвердження належності померлій матері [PERSON] жилого будиноку з господарчими будівлями та земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається з жилого будинку А-1 (жилою площею 27,6 кв.м), сажа-Б, сараю-B, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га, яка складається з трьох ділянок: ділянки № 1 площею 0,1105 га, ділянки № 2 площею 0,2909 га та ділянки № 3 площею 0,0948 га, на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2001 року, позивачем надавно копію договору купівлі-продажу посвідченого 07.11.2001 приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. за реєстром № 2989, згідно повідомлення КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної нвентаризації» станом на 29.12.2012 право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та копію Державного акту на право приватної власності на землю серія РЗ № 658032, виданому 12 травня 2003 року Давидівською сільською радою народних депутатів Пирятинського району Полтавської області. Таким чином, проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України). Підставою для звернення [PERSON] із позовом є відмова у видачі йому, як спадкоємцю за законом свідоцтва про право на спадщину після матері [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку із відсутністю документів, необхідних для оформлення та видачі, а саме відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, що стало підставою для винесення 01.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. відповідної постанови, про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, документом, відповідно до статті 1 Закону України "Про інформацію" є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі і просторі. У разі втрати оригіналу документу (правовстановлюючих документів), передбачене право отримання дублікату. Так, дублікатом є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як оригінал. Тобто, дублікат документа містить ті ж відомості, що й оригінал документа. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. Так, за загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа, лише суб`єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат. Також, порядок видачі дублікатів документів, визначений і главою 22 Наказу Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», згідно до якого визначено: 1. Підстави видачі дубліката документа. 1.1. У разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. 1.2. Дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки (свідоцтво виконавця заповіту). 2. Місце видачі дубліката документа До передачі в архів примірників документів, посвідчених або виданих нотаріусом, дублікат утраченого або зіпсованого документа видається нотаріусом за місцем його зберігання. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не реалізовано своє право в досудовому порядку на звернення до нотаріуса, який вчиняв нотаріальну дію, для отримання дублікату втраченого або зіпсованого правовстановлюючого документу необхідного для оформлення права на спадкування. Крім того, пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акту на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акту, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія. Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. Отже, у випадку втрати, пошкодження або зіпсування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою адміністрацією, державного акту на право власності на земельну ділянку, за видачею свідоцтва на заміну втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа, необхідно звертатись саме до державного реєстратора. Таким чином, судом встановлено, що заявляючи позовні вимоги до Пирятинської міської ради та Київської міської ради, позивачем [PERSON] , заявлено вимоги на захист власних прав, свобод та інтересів, посилаючись на їх порушенням невизнання або оспорення саме відповідачами, що фактично не підтверджене жодним доказом наданим позивачем. Тобто, судом не встановлено наявність спору між позивачем та визначеними відповідачами, щодо визнання за ним прав в передбаченому законом порядку, в тому числі щодо спадкування на майно яке включене у склад спадщини, що є обов`язковою передумовою для звернення позивача із позовом до суду. Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення. Верховним Судом у Постанові від 13.05.2019 року у справі №905/494/18 викладено правову позицію, згідно до якої в разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Позивачем не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто вказане нерухоме майно належить на праві власності позивачу. При цьому, обставини втрати та/або неможливості повернення відповідачем правовстановлюючих документів позивача також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем не доведено, що останній не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з наведеного, суд враховує що оформлення спадщини передбачено в порядку звернення до нотаріуса, який визначено Законом України «Про нотаріат», та порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, а тому перебирання функцій нотаріату на суд, не є можливим, та суперечить правовій визначеності. А сам факт звернення позивача із позовом до суду, не є безумовною та безальтернативною обставиною, що зобов`язує суд без належного з`ясування та встановлення всіх фактичних обставин, без дослідження доказів, виносити рішення на користь будь-якої сторони. Враховуючи вище зазначене, за відсутності встановленого судом, на час звернення із позовом, спору між позивачем та відповідачами щодо оспорення або невизнання права позивача на спадщину, не вчинення дій позивачем в досудовому порядку на отримання дублікату договору дарування як правовстановлюючого документу необхідного для оформлення та отримання позивачем свідоцтва про прийняття спадщини, не надання жодних доказів того, що він був позбавлений можливості отримати дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок, зокрема доказів щодо відмови у видачі такого дублікату відповідним органом, а тому суд приходить до висновку що позовні вимоги заявлені [PERSON] задоволенню не підлягають вцілому, що не обмежує його права в передбаченому законом порядку на отримання дублікату правовстановлюючого документу, та оформлення права на спадкування в передбаченому законом порядку, після усунення обставин, що перешкоджали в оформленні спадщини. Більше того, навіть втрата оригінала свідоцтва про право власності на жилий будинок з земельними ділянками та квартиру, які належали померлій не перешкоджала видати свідоцтво про право на спадщину. Так, під час розгляду справи встановлено, що право власності за померлою було зареєстроване згідно діючого на той час законодавства. Однак нотаріус не скористався відомостями, які містилися в БТІ на паперових носіях, не витребовував такі відомості з БТІ, про що свідчать матеріали спадкової справи №17/2020 та безпідставно відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через нібито втрату «всіх документів». Таким чином, позивач не зміг отримати свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно не через втрату оригіналу свідоцтва про право власності, а через недбале виконання службового обов`язку відповідним нотаріусом. В свою чергу суд не повинен підміняти та виконувати функції органів нотаріату. Позивач не позбавлений можливості оскаржити відмову у вчиненні нотаріальної дії, в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину та отримати у власність житловий будинок зареєструвавши відповідне право на нього згідно діючого законодавства. Підстав для судового захисту прав позивача у формі визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування не встановлено. За таких обставин суд доходить до висновку, що в позові слід відмовити повністю. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачувався, оскільки останній на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати, як особа з інвалідністю II групи (а.с. 78). У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне віднести вказані витрати за рахунок держави.

Outcome: dismissed