Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича НАН України про поновлення на роботі . Згідно заявлених позовних вимог, позивач вказував, що він був прийнятий до інституту проблем матеріалознавства ім.І.М.Францевича HAH України на посаду інженера ІІ категорії з 20.06.2011 р. у відділ № 59 згідно наказу № 75-к від30.06.2011 р. Згідно наказу № 44-к від 12.07.2016 р. був звільнений із займаної посади з 01.08.2016 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вказував, що при звільненні відповідачем були порушені норми ст.49-2 КЗпП України передбачають порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально не пізніше ніж за 2 місяці. Вказував, що відповідач належним чином не попередив його про майбутнє звільнення. Вказував, що 20 квітня 2016 року директор Інституту проблем матеріалознавства ім.І.М.Францевича HAH України підписав наказ № 57 про скорочення штату працівників. 22 квітня 2016 року був підписаний наказ № 59 про скорочення штатних одиниць в кожному окремому відділі. 18 травня 2016 року був виданий наказ № 70 про персональне попередження працівників, посади яких скорочуються та які повинні бути звільнені з 01 серпня 2016 року, під особистий підпис. З 26 травня 2016 року позивач перебував на лікарняному і був відсутній на роботі. Вказував, що йому зателефонував головний інженер [PERSON] і повідомив, що його терміново розшукує заступник керівника відділу [PERSON] . Позивач вказував, що він приїхав в інститут і [PERSON] повідомив його в усній формі про те, що він, можливо, буде звільнений із займаної посади і запропонував підписати повідомлення про майбутнє звільнення. Позивач вказував, що відмовився від підпису, оскіллки в цей день не працював та був хворий, про що і повідомив [PERSON] Розмова відбувалася наодинці, будь-які інші співробітники були відсутні. Позивач також із посиланням на вимоги ч.2 ст.49 КЗпП України, п.п. 2 ч.З ст.42 КЗпП України, ч.З ст.49КЗпП України вказував, що він проживає разом з батьком [PERSON] , який є інвалідом 1 групи, має переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, оскільки в їх сім"ї не має немає інших працівників з самостійним заробітком, що відповідач мав йому запропонувати іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При цьому запропонована робота може бути і не пов`язана з роботою за фахом та спеціальністю, якщо така відсутня на підприємстві, в установі чи організації. Позивач вказував, що ніякої іншої роботи відповідачем запропоновано не було. Після закінчення лікарняного він оформив відпустку з 13 червня 2016 року по 31 липня 2016 року. З 01 серпня 2016 року вийшов на роботу і продовжував працювати до 03 серпня 2016 року.Саме в цей день в обідню перерву йому стало відомо, що він звільнений з роботи. Позивач вказував, що він працював в цей день до закінчення робочого часу, а коли увечері виходив з інституту, його електронний пропуск було заблоковано. Позивач вказував, що намагався зазначений спір мирним шляхом, був на особистому прийомі у директору інституту, проте це не дало ніяких результатів. Відповідач відмовився поновлювати його на роботі, у зв"язку з чим він був вимушении звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги із посиланням на обраний спосіб захисту порушеного права та просив суд позов задовольнити. Предстаник відповідача проти позову заперечував, надав відзив на позовну заяву (а.с.111-113 ), вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, необгрунтовані та безпідставні з наступних підстав. Представник відповідача вказував, що позивач не надав підтвердження щодо незаконності його звільнення та не послався на норму закону, яка звільняє від обов`язку доказування обставин, що мають значення для справи, що суперечить пункту 3 статті 10 ЦПК України відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини справи на які вона посилається, Так на Позивача покладено обов`язок довести факт порушення Відповідачем його суб`єктивного права та довести підстави позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків. Представник відповідача вказував, що у зв`язку з прийняттям Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», відповідно до якого фінансування Національної академії наук України в 2016 році менше від обсягів фінансування в 2015 році, крім того менше від мінімальних потреб HAH України, що призвело до прийняття рішення HAH України щодо змін в організації виробництва та праці. Внаслідок чого Президія HAH України прийняла Постанову № 11 від 20.01.2016 року «Про фінансування HAH України у 2016 році», в якій визначено, що керівникам установ HAH України необхідно провести оптимізацію структурних підрозділів у всіх Наукових Інститутах HAH України. У відповідності до наведеного вище, Відповідачем було прийняте рішення та видано Наказ № 20 від 02.02.2016 року про приведення усіх підрозділів Інституту у відповідність до фінансових можливостей і створено Комісію по розгляду пропозицій щодо оптимізації структурних підрозділів. Представник відповідача вказував в подальшому на засіданні Вченої ради Інституту розглядалися пропозиції Комісії щодо оптимізації структури Інституту, що підтверджено витягом з протоколу № 3 від 30.03.2016 року. Представник відповідача вказував , що приймаючи до уваги вимоги HAH України та результати роботи Комісії щодо оптимізації структури, було видано Наказ №57 від 20.04.2016 року про скорочення штату працівників, у відповідності до ст. 40 КЗпП України та Наказ № 59 від 22.04.2016 року про скорочення штатних одиниць, з урахуванням пропозицій керівників відділів, які надавали списки штатних посад, які будуть скорочені. Так у відділі № 59 були визначені наступні штатні одиниці які підлягали скороченню: науковий співробітник; провідний інженер, інженер 1 категорії; інженер 2 категорії. Позивач займав посаду інженера 2 категорії. Пропозиція скоротити вище перелічені штатні одиниці була аргументована, тим що, посадові обов`язки відповідають іншим штатним одиницям, які залишились. При цьому навантаження та вимоги до професійних якостей співробітників зросли. Представник відповідача вказував, що при розгляді категорій працівників, які потрапляють під скорочення роботодавцем здійснювався порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Така позиція Інституту була обумовлена змістом листа Міністерства соціальної політики України №80/06/187-12 від 21.05.2012 року. Представник відповідача вказував, що 18.05.2016 року Директором інституту був виданий наказ № 70 про персональне попередження про вивільнення під особистий підпис працівників Інституту, посади яких підлягають скорочуються. Вся інформація щодо оптимізації структури Інституту доводилась до працівників належним чином, додатково відповідна інформація розміщувалась на дошках оголошень, які є на території інституту. Представник відповідача вказував, що 30.05.2016 року Позивач був на робочому місті та йому було вручено повідомлення про майбутнє вивільнення (01.08.2016 року) на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності (ухвала ВССУкраїни від 19.04.2014 р. у справі № 6-5269св146). При ознайомленні з повідомленням Позивач відмовився підписуватись, стосовно чого було складено відповідний акт, який засвідчили 4 працівники Інституту. Після цього Позивач пішов з роботи, не повідомивши причини таких дій, в зв`язку з чим був складений акт про відсутність його на роботі. Представник відповідача вказував, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України та приймаючи до уваги рішення Верховного Суду України № 6-1264цс17 від 09.08.2017 p., якщо на момент скорочення працівників немає вакантних посад, які відповідають його освіті та кваліфікації, то роботодавець не зобов`язаний пропонувати йому іншу посаду та звільняє. При скороченні запропонувати посаду Позивачу, яка б відповідала його кваліфікації Інститут не мав можливості, про що зазначив у повідомленні. Представник відповідача вказував, що позивачем не було доведено та підтверджено підстави передбачені ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Проживання разом з батьком інвалідом І групи не свідчить про те, що останній є на повному його утриманні. Крім того, Позивач є пенсіонером тобто він має постійне і основне джерело існування. Враховуючи вищевикладене Відповідачем було дотримано строків вручення повідомлення у відповідності вимог ст. 49-2 КЗпП України. Суд заслухавши пояснення учаснгиків справи, дослідивши письмові докази долучені до справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 4, 5 ЦПК України особа має право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 42 КЗпП України, встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Т,ак при вивільненні власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, з урахуванням вимог даної норми. На таку перестановку, Відповідач не мав жодних підстав. Судом встановлено, що на виконання та у зв`язку з прийняттям Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», відповідно до якого фінансування Національної академії наук України в 2016 році менше від обсягів фінансування в 2015 році, крім того менше від мінімальних потреб HAH України, що призвело до прийняття рішення HAH України щодо змін в організації виробництва та праці. Внаслідок чого Президія HAH України прийняла Постанову № 11 від 20.01.2016 року «Про фінансування HAH України у 2016 році», в якій визначено, що керівникам установ HAH України необхідно провести оптимізацію структурних підрозділів у всіх Наукових Інститутах HAH України. У відповідності до наведеного вище, Відповідачем було прийняте рішення та видано Наказ № 20 від 02.02.2016 року про приведення усіх підрозділів Інституту у відповідність до фінансових можливостей і створено Комісію по розгляду пропозицій щодо оптимізації структурних підрозділів. Також видано відповідачем Наказ №57 від 20.04.2016 року про скорочення штату працівників, у відповідності до ст. 40 КЗпП України та Наказ № 59 від 22.04.2016 року про скорочення штатних одиниць, з урахуванням пропозицій керівників відділів, які надавали списки штатних посад, які будуть скорочені. Так у відділі № 59 були визначені наступні штатні одиниці які підлягали скороченню: науковий співробітник; провідний інженер, інженер 1 категорії; інженер 2 категорії. Позивач займав посаду інженера 2 категорії. Пропозиція скоротити вище перелічені штатні одиниці була аргументована, тим що, посадові обов`язки відповідають іншим штатним одиницям, які залишились. При цьому навантаження та вимоги до професійних якостей співробітників зросли. Судом встановлено, що при розірванні трудового договору з позивачем відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України Інститутом було дотримано певних гарантій для працівника та виконання частини 3 ст. 49-2 КЗпП України повідомлено державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням їх професій, спеціальностей, кваліфікації та розміру оплати праці. Судом встановлено, що відповідача було повідомлено про майбутнє звільнення та надано на підпис Повідомлення (а.с.57) 30.05.2016 року, під час перебування відповідача на лікарнянному. Судом встановлено, що відповідач відповився підписувати таке повідомлення 30.05.2016 року, про що було складено Акт ( а.с.58). Судом встановлено, що станом на 30.05.2016 року позивач перебував у штаті Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича НАН України, та перебування у відпустці чи на лікарняному та знаходженя у приміщенні за місцем роботи, не перешкоджає отриманню попередження про майбутнє вивельнення у строки передбачені ст. ст.49-2 КЗпП України. Судом встановлено, що згідно доказів наданих позивачем суду, згідно свого рівня освіти та кваліфікації, відсутності доказів щодо перекваліфікації або підвищення кваліфікації позивач не довів суду, яку посаду він міг зайняти, та яку йому не було запропоновано. Також позивач не надав суду докази, що єдиним видом його доходу є заробітна палата в Інституті проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича НАН України, твердження відповідача, що він також отримує пенсію у спосіб передбачений законом не спростував, а тому суд дійшов виснову,що позивач не підпалає під категорію працівників із переважним залишенням на роботі. Судом встановлено, що відповідачем було дотримано законодавчих норм, що регулюють вивільнення працівників та мала місце зміна в організації виробництва та праці.

Outcome: dismissed