Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду зі своїм вищезгаданим позовом. В позові вказує, що 08.07.2014 року відкрилась спадщина після померлого [PERSON], який є батьком позивача та відповідача. 07.11.2014 року до приватного нотаріуса [PERSON] звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом. 14.03.2014 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно до якого позивачу належить ? частин у спадщині. Інша частка у спадщині зареєстрована за відповідачем, на сьогоднішній день відповідач заперечує право позивача на частину спадкового майна. Відповідно до технічного паспорту від 17.03.2015 року, виготовленому ТОВ «ЗМБТІ», [PERSON] є власником 29/50 частин домоволодіння № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі. Позивач просить суд визнати за ним право власності на ? частин від 29/50 частки домоволодіння № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі. У судовому засіданні позивач наполіг на заявленому позові за вищевикладеними підставами, а представник відповідача позов визнав у повному обсязі. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин заявлений позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 8 липня 2014 року помер батько сторін [PERSON], про що слідує із свідоцтва про його смерть. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини 7 листопада 2014 року звернувся позивач [PERSON] При цьому факт кровного споріднення позивача із [PERSON] належно підтверджується свідоцтвом про народження позивача та не оспорюється сторонами. Проте, 24.04.15 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на частину домоволодіння № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі, оскільки у спадкоємця був відсутній документ про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно. Відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. При цьому судом також встановлено, що спадкодавцю на праві власності належало 89/100 часток домоволодіння № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі на підставі свідоцтва на право власності від 30.09.1998 року, що було зареєстровано у ОП «ЗМБТІ» 02.11.1998 року. Згодом [PERSON] отримав і свідоцтво про право власності від 24.01.2006 року на нежитлову будівлю літ. Б, розташовану також за вищевказаною адресою - на виконання рішення виконкому Запорізької міської ради від 28.11.2005 року про переведення житлового будинку літ. Б до нежитлового фонду. Таке право власності було зареєстроване за спадкодавцем у ОП «ЗМБТІ» 16.02.2006 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст.\~331\~ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.\~3\~Закону України від 1 липня 2004 року\~"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст.\~3\~зазначеного\~Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Натомість, судом встановлено, що з 2006 року змінилася частка та тип обєктів нерухомого майна у домоволодінні № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі, зокрема, у складі домоволодіння зявився новий обєкт нежитлова будівля літ. Б, лише на яку за [PERSON] і було зареєстроване право власності. Наполягаючи на позові, сторона позивача послалася на те, що [PERSON] набув право власності на 29/50 частин домоволодіння № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі. Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В якості доказів набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно сторона позивача послалася на технічний паспорт від 17.03.2015 року та свідоцтво на право власності від 30.09.1998 року. Натомість, ані технічний паспорт, ані вказане свідоцтво жодним чином не містять посилань про право власності [PERSON] на 29/50 частин домоволодіння № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі, більш того, право власності за свідоцтвом від 30.09.1998 року було погашене ОП «ЗМБТІ» ще 16.02.2006 року, а посилання позивача на технічний паспорт взагалі не витримують критики суду, оскільки він не є правовстановлюючим документом, а лише технічною документацією на нерухоме майно. Отже, подані стороною позивача докази не свідчать про належне набуття [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно - 29/50 частин домоволодіння № 6 по вул. Севастопольській в м. Запоріжжі,через що суд не знаходить законних підстав для задоволення заявленого позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed