Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 24 липня 2018 року, неодноразово уточнивши зміст та вимоги (а.с.20-22, 83-84, 106), просить суд: - визнати недостовірною інформацію, викладену в запереченнях [PERSON] по справі №2-70/11, наданих ним 10 січня 2011 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під №425, яка починається зі слів (текст відповідно до змісту позовних вимог): «Женившись в начале девяностых, сын [PERSON] переехал с женой и маленьким ребенком жить к [PERSON] во времянку, в которой он раньше жил со своей матерью и сестрой, так [PERSON] и [PERSON] их оттуда через 2 года выжили, пришлось пойти на квартиру»; - визнати недостовірною інформацію, викладену в запереченнях [PERSON] по справі №2-70/11, наданих ним 10 січня 2011 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під №425, яка міститься на стор.8 в строчці 10 заперечень зі слів (текст відповідно до змісту позовних вимог): « [PERSON] уже так заврался, и наверное достал уже мать (хотя два сапога пара)», і далі зі строчки 4 знизу стор.8 зі слів (текст відповідно до змісту позовних вимог): «Я обратился 20.04.2010 р. в Саксаганский районный суд г. Кривого Рога просьбой обеспечить доказательства для подачи искового заявления в суд», якщо він не надасть докази звернення до суду; - зобов`язати [PERSON] направити до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заяву для залучення до справи №2-70/11 про спростування недостовірної інформації наступного змісту (текст відповідно до змісту позовних вимог): « [INFO] я, [PERSON] , подав до суду заперечення по позову [PERSON] і [PERSON] по входящему [ADDRESS] , які не відповідають дійсності. Син [PERSON] з дружиною і дитиною у времянці [PERSON] ніколи не проживали, а [PERSON] і [PERSON] їх з времянки не виживали, бо вони там ніколи не проживали. [PERSON] і [PERSON] не два сапога пара, а [PERSON] є мати [PERSON] , [PERSON] , [INFO] в Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу із заявою про забезпечення доказів і подачі позову не звертався»; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 20\~000 грн. компенсації моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації, яка не стосувалась предмету спору; - відповідно до ст.138 ЦПК України стягнути з відповідача 1\~613 грн. 95 коп., 1299 грн. 00 коп. за відрив від звичайних занять позивача та її представника [PERSON] (а.с.83, 106); - відповідно до ст.133 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 50 грн. 00 коп. та 70 грн. 00 коп. інших судових витрат (за роздруківку документів до суду) (а.с.83, 106); -\~відповідно до\~ст.ст.133,\~138\~ЦПК України\~стягнути з\~відповідача на\~її користь\~84\~грн.\~00\~коп.\~інших судових\~витрат (за\~роздруківку документів\~до суду)\~та стягнути\~з відповідача\~ 1564\~грн.\~29\~коп. за відрив від звичайних занять позивача (а.с. 110). Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 10 січня 2011 року [PERSON] подав до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рукописний текст на 8 сторінках, який був зареєстрований за вхідним №436 та долучений до матеріалів цивільної справи №2-70/11. В зазначеному тексті [PERSON] вказав, що одружившись з початку дев`яностих, син [PERSON] , переїхав з дружиною і малою дитиною жити до [PERSON] в времянку, в якій він раніше мешкав зі своєю матір`ю і сестрою. Так [PERSON] і [PERSON] їх звідти через два роки вижили, прийшлось іти на квартиру. Крім того, [PERSON] пише, що [PERSON] та її син «два сапога пара», оскільки пишуть на нього в різні інстанції безпідставні скарги, однак хронологію скарг не наводить. Позивач зазначає, що вказана в тексті інформація вигадана [PERSON] , є недостовірною, негативною і яку він розповсюджує. Вважає, що через наклеп на неї суд 8 років не хотів розглядати справу. Просить суд зобов`язати відповідача подати до суду заяву про спростування недостовірної інформації. Вважає, що відповідач принизив її честь і гідність перед державною установою та посадовими особами державної влади, в зв`язку з чим їй була завдана моральна шкода. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях [PERSON] , оскільки [PERSON] вигадує на неї і її сім`ю наклепи, які розповсюджує в державних установах, що визиває у позивачки шок, трепет, тахікардію. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 20\~000 грн., виходячи з розумної достатності, особистості відповідача, системних порушень відповідачем її майнових і немайнових прав. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 24 липня 2018 року матеріали позову передано в провадження судді Черновій Н.В. Ухвалою суду від 22 березня 2019 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 09 липня 2019 року (головуючий суддя Чернова Н.В.), постановленою на місці, клопотання [PERSON] , які остання подала до суду 09 липня 2019 року, про стягнення з [PERSON] 1613 грн. 95коп. за 65 годин відриву від звичайних занять її представника та 50 грн. інших судових витрат за роздруківку матеріалів справи, а також про повернення відповідачу письмових пояснень з додатками, винесення окремої ухвали по факту неофіційного звернення [PERSON] до судді [PERSON] та направлення даної ухвали до органів досудового розслідування в Національне антикорупційне бюро, залишені без задоволення у зв`язку з їх необґрунтованістю. Ухвалою суду\~від 17\~жовтня 2019\~року (головуючий\~суддя Чернова\~Н.В.),\~постановленою на\~місці,\~в задоволені\~клопотань [PERSON] ,\~поданих до\~суду 12\~липня 2019\~року та\~15\~жовтня 2019\~року про\~проведення службової\~перевірки з\~приводу отримання\~ [PERSON] \~ухвали судді\~ [PERSON] .\~від 20.04.2010,\~без номеру,\~та про винесення судом окремої ухвали щодо злочинних діянь за ч.1 ст.255, ч.3 ст.358, ч.4 ст.368 КК України відмовлено у зв`язку з її необґрунтованістю. В подальшому, за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №288 від 14 травня 2020 року та протоколу матеріали позову передано в провадження судді Євтушенку О.І. 14 травня 2020 року. Ухвалою суду від 19 травня 2020 року (головуючий суддя Євтушенко О.І.) позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено розгляд справи на 03 липня 2020 року. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] пред`явлені позовні вимогі підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Крім того,\~ [PERSON] ,\~який є\~представником позивача\~ [PERSON] ,\~будучи допитаним\~у судовому\~засіданні в\~якості свідка,\~суду показав,\~що в\~лютому 2010\~року [PERSON] \~вдарив його\~у живіт\~та погрожував\~подальшою фізичною\~розправою над\~ним,\~при цьому\~зазначав,\~що його\~невістка працює\~в Саксаганському\~районному суді\~м.\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області,\~а отже\~він може\~отримати будь-яке\~судове рішення.\~Вважає,\~що [PERSON] \~діяв протиправно\~звертаючись до\~суду з\~заявою про\~забезпечення доказів,\~не звернувшись\~в подальшому\~з позовними\~вимогами,\~був у\~змові з\~працівниками суду.\~Дев`ять років\~продовжувалась тяганина\~за позовами\~поданими [PERSON] \~проти [PERSON] ,\~в якій\~винен останній.\~Твердження [PERSON] про проживання [PERSON] з дружиною і малою дитиною у [PERSON] є неправдивими. Слова [PERSON] про те, що « [PERSON] та [PERSON] два сапога пара», є принизливими для останньої, зважаючи на народне прислів`я: «Новые сапоги всегда жмут». Відповідач [PERSON] при нагоді постійно ображає та принижує його матір [PERSON] та безпосереднього його. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволенння позовних вимог, підтвердив зміст всіх висловлювань, на які посилається позивач, які на його погляд мають оціночний характер. Він дійсно звертався в 2010 році із заявою про забезпечення доказів з метою подальшого звернення до суду з відповідним позовом, однак, в подальшому з позовом до суду не звертався, оскільки раніше з позовом до суду звернулась [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідачем [PERSON] 07 травня 2019 року подано до суду письмові пояснення, які останній в судовому засіданні підтримав. В пояснення зазначено, що в 2010 році, повертаючись з роботи, на вулиці він зустрів сусідок, які повідомили, що [PERSON] та її син [PERSON] пишуть численні скарги на всіх сусідів по вулиці через поведінку [PERSON] та [PERSON] , дочка останньої [PERSON] та онук [PERSON] зі своїми сім`ями виїхали з її будинку. Неодноразово до сусідів приходили співробітники міліції, опитували щодо погроз [PERSON] на адресу [PERSON] . В порядку ч.6 ст.259, ч.1 ст.268 ЦПК України 03.07.2020 року судом проголошено вступну та резолютивну частини. Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення учасників справи, покази [PERSON] , допитаного в якості свідка, надавши їм оцінку у сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Позивач [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, відповідач [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується адресною довідкою ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с.15). Судом встановлено, що спірним правовідносинам позивача та відповідача, які є предметом цього судового розгляду, передували події починаючи з 2010 року, а саме з моменту звернення 20 квітня 2010 року відповідача [PERSON] до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про забезпечення доказів, яка ухвалою суду від 20 квітня 2020 року була задоволена, що підтверджується її копією (а.с. 42). В подальшому позивач [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , яка була прийнята судом, у зв`язку з чим була зареєстрована цивільна справа за №№2-4063/10, яка в подальшому була перереєстрована за №2-70/11. В розумінні ч.1 ст.82 ЦПК України вказані обставини визнані сторонами та окремому доказуванню не підлягають, з урахуванням відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Визначаючи характер\~спірних правовідносин\~між сторонами\~та виходячи\~з дійсних\~обставин справи,\~наявних доказів,\~суд приходить\~до висновку,\~що фактично\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~виникли цивільно-правові\~відносини з\~приводу добросусідства,\~які в\~подальшому були\~неодноразовим предметом\~розгляду судом\~в межах\~ряду цивільних\~справ за\~участю цих\~сторін,\~в тому\~числі цивільної\~справи за\~№2-70/11,\~а також\~правовідносини з\~приводу немайнових\~прав, поширення про\~особу та\~членів її\~сім`ї\~недостовірної інформації,\~що регулюються\~положеннями\~Конституції України,\~Цивільним процесуальним\~кодексом України,\~Цивільним кодексом\~України, Законом України «Про інформацію». Відповідно до вимог ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України (в редакції станом на 20 квітня 2010 року) особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. А ч.4 цієї статті визначено, що у разі подання заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви заявник повинен подати позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення доказів. У разі неподання позовної заяви у зазначений строк особа, яка подала заяву про забезпечення доказів, зобов`язана відшкодувати судові витрати, а також збитки, заподіяні у зв`язку із забезпеченням доказів. Під час судового розгляду встановлено, що дійсно ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2010 року заява [PERSON] про забезпечення доказів була задоволена. Крім того, зі змісту зазначеної ухвали суду від 20 квітня 2010 року слідує, що заява [PERSON] ґрунтувалась на вимозі про забезпечення доказів до подання останнім позову до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням його права на честь, гідність та ділову репутацію шляхом розповсюдження щодо нього неправдивої інформації у заявах і скаргах. В подальшому\~ [PERSON] \~до суду\~з вищезазначеним\~позовом не\~звертався,\~оскільки до\~нього з\~позовом звернулись\~ [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з чим була зареєстрована цивільна справа за №2-70/11, що підтвердив в судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] . Разом з тим, під час розгляду справи судом не встановлено, а позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] не доведено, що не подання [PERSON] , як особою, яка подала заяву про забезпечення доказів, позову до [PERSON] та [PERSON] завдано збитків або порушило майнові або не майнові права останніх, в тому числі у зв`язку із забезпеченням доказів. В свою чергу, згідност.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до змісту роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, оскільки відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки порушують її особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому державному органі з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. З аналізу\~копії письмових\~заперечень [PERSON] \~від 10.01.2011\~року по\~цивільній справі\~№2-4063/10,\~яка в\~подальшому була\~перереєстрована за\~№2-70/11,\~що перебувала\~в провадженні\~Саксаганського районного\~суду м.\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області\~за позовом\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~до [PERSON] ,\~ [PERSON] \~слідує,\~що позивачі\~з відповідачами,\~а саме\~з 1960\~року,\~ніколи не\~підтримували добросусідських\~відносин,\~постійно конфліктували,\~писали скарги.\~При цьому [PERSON] \~було дійсно\~зазначено текст\~відповідно до\~заяви [PERSON] від 10.01.2011 року), що «Даже на свою дочь и сестру Азу, которая жила по этому же адресу во времянке с двумя детьми и лично построила свой дом, а затем непонятно как и почему дарит [PERSON] , что видно из дарственной, а сама с детьми перебирается жить в рудничное общежитие, где в начале девяностых из-за плохого здоровья умирает. Женившись в начале девяностых сын Азы Валентин переехал с женой и маленьким ребенком жить к [PERSON] во времянку, в которой он раньше жил со своей матерью и сестрой. Так [PERSON] и [PERSON] их оттуда через два года выжили, пришлось идти на квартиру. Хотя это очень хорошая семья и их уважали». « [PERSON] уже так заврался, и наверное достал уже и свою мать (хотя два сапога пара), что даже она отказалась подписывать очередное «сочинение», как указывается в одном из его заявлений в КЖРК [PERSON] от 26.10.2009 года». (а.с. 4-6). Оцінюючи зазначені вище висловлювання відповідача, підтверджені останнім в судовому засіданні, суд вважає, що [PERSON] не вдається до образливих, брутальних або нестриманих висловлювань, хоча у ньому дійсно містилися деякі емоційні вислови, які наближалися до перебільшення або провокації, такі як, наприклад, твердження, що « [PERSON] уже так заврался, и наверное достал уже и свою мать (хотя два сапога пара) …» В свою чергу, відповідно до положень ст.128 ЦПК України (в редакції станом на 10.01.2011 року), після одержання копій ухвали про відкриття провадження у справі і позовної заяви відповідач має право подати суду письмове заперечення проти позову. Відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Заперечення проти позову можуть стосуватися всіх заявлених вимог чи їх певної частини або обсягу. Зі змісту вказаної вище норми процесуального закону, що діяв на час вчинення відповідачем процесуальної дії, слідує, що заперечення проти позову були одним із активних процесуальних способів захисту, а саме відхилення позову, спрямовані на підрив підстав звернення до суду, наведення обставин, що свідчать про безпідставність виникнення претензій у позивача. Отже,\~суд вважає,\~що твердження\~ [PERSON] \~з приводу\~неправдивості тверджень\~ [PERSON] ,\~викладені в\~запереченнях на\~позов в\~справі №2-70/11,\~в розумінні\~положень ст.128 ЦПК України (в редакції станом на 10.01.2011 року), є допустимими оціночними судженнями, які містять лише критику, оцінку дій та позиції позивачів в цивільній справі №2-70/11, разом з тим, не знаходить підстав для оцінки цієї інформації як фактичного твердження, зважаючи, що суд першої інстанції, в розумінні ст.ст. 10, 13 ЦПК України, не наділений повноваженнями переоцінювати позицію сторони в іншій справі. Крім того, оцінюючи твердження [PERSON] з приводу наявності між [PERSON] та особою на ім`я [PERSON] , сином останньої [PERSON] , його сім`єю цивільних правовідносин, пов`язаних з правом володіння, користуванням та розпорядження нерухомим майном, суд вважає, що такі відомості мають оціночний характер цих правовідносин. При цьому суд приймає до уваги надану відповідачем [PERSON] копію договору дарування будинку від 27 грудня 1988 року, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок з господарчими побудовами, що знаходяться в [ADDRESS] під чергою п`ятдесят дев`ять «а», та розташовані на земельній площі 45,3 кв.м. (а.с.45, 145-146), що свідчить про правдивість відомостей про існування зазначених вище правовідносин. Отже,\~суд вважає,\~що позивачем\~ [PERSON] \~та її\~представником [PERSON] \~не доведено факт поширення [PERSON] недостовірної інформації або такої, що принижує честь та гідність позивача, а також те, що визначеним законом процесуальним способом захисту були порушені особисті немайнові права позивача, враховуючи, що вказані у заяві [PERSON] відомості є оціночними судженнями. Як похідним від вказаних вище висновків, суд не знаходить підстав для зобов`язання вчинення [PERSON] будь-яких дій спрямованих на спростування інформації, яку суд не визнав недостовірною, а отже, ця частина позовних вимог [PERSON] також задоволенню не підлягає. Приходячи до\~вказаного вище\~висновку,\~суд також\~вважає,\~що відомості\~викладені [PERSON] \~в запереченнях\~проти позову\~в справі\~№2-70/11,\~надані останнім\~до суду,\~не можуть\~вважатися поширенням\~недостовірних відомостей\~з точки\~зору природи\~та мети\~їх використання\~відповідачем,\~а саме,\~надання з\~метою захисту\~особистих прав\~та інтересів\~від пред`явлених\~претензій,\~за умови,\~що вони\~не містять\~образ чи наклепу, а у своєму змісті містять лише критику та оцінку дій, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Вказаний висновок суду повністю узгоджується з позицією викладеною в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Що стосується\~аргументів представника\~позивача на\~наявність інших\~доказів вини\~відповідача у\~поширенні недостовірних\~відомостей та\~приниження честі\~та гідності\~позивачки, в тому числі наданих показів [PERSON] , допитаного у якості свідка, то суд відхиляє їх, оскільки вони очевидно не відносяться до предмету спору, а лише демонструють особисті відносини представника позивача [PERSON] , його довірителя [PERSON] , та відповідача [PERSON] В додаток,\~оцінюючи надані\~відповідачем копії\~письмових доказів\~(а.с.46,\~48,\~49,\~50-53,\~55-62),\~отриманих на\~підставі ухвали\~суду від\~20\~квітня 2010\~року,\~суд приходить\~до висновку,\~що вчинення [PERSON] процесуальних дій, пов`язаних з отриманням відомостей, які містяться в цих документах, було пропорційним цілі, яка переслідувалася, а саме збирання доказів з метою подання позову до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням його права на честь, гідність та ділову репутацію шляхом розповсюдження щодо нього неправдивої інформації у заявах і скаргах. Що стосується наданої відповідачем своєї виробничої характеристики (а.с.64), а позивачкою фотозображення дільниці [PERSON] (а.с.7-9), то суд не приймає ці докази до уваги, оскільки вони не стосуються предмету доказування у цій справі. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., суд виходить з наступного. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами ст. 1167 ЦК України.\~Так,\~згідно з\~ч.\~1цієї статті, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з правилами, встановленими ст.ст.16, 23 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктами 3, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Як вбачається з вказаних вище висновків суду, [PERSON] не обґрунтувала та не надала доказів того, що відомості викладені в заяві [PERSON] у справі №2-70/11 є недостовірною інформацією, яка порушує її особисті немайнові права, та діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, а отже, в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, підстав для стягнення на користь позивачки та її представника судових витрат, в тому числі компенсації за відрив від звичайних занять згідно ст.138 ЦПК України, суд не вбачає в силу відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed