Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить постановити рішення про відібрання у відповідача дитини - [PERSON] , [INFO] , із місця її незаконного перебування із матір`ю [PERSON] із Республіки Кіпр і повернення її в Україну на постійне місце проживання до батька [PERSON] , [INFO] . При цьому позивач посилається на те, що він сумісно з сином 04.07.2018 року приїхав до [PERSON] до Республіки Кіпр, у якій відповідач працевлаштована з 10.03.2018 року, для проведення сімейного відпочинку, під час якого з`ясувалося, що [PERSON] фактично припинила сімейно-шлюбні стосунки з позивачем та заздалегідь планувала самочинно змінити місце проживання їх малолітньої дитини і вимагає від позивача надання дозволу на зміну місця проживання дитини. Позивач відмовився від з`ясування сімейних стосунків, враховуючи інтереси дитини, припинив суперечки з відповідачем та повернувся в Україну для вирішення цього спору законним засобом шляхом звернення до суду. Термін нотаріально посвідченої згоди на перебування дитини, [PERSON] , за кордоном України закінчився 04.10.2018 року. Позивач вважає, що відповідачем було самочинно змінено місце проживання малолітньої дитини. На даний момент батько спілкується з дитиною засобами Інтернету, але не має достатніх фактів вважати, що дитини знаходиться в безпечному місці під належним доглядом матері та має необхідні умови для гармонійного фізичного та психічного розвитку, а тому вимушений звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача адвокат Жучкова С.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Дімова Н.С. заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні повністю. При цьому відповідачем був наданий відзив на позовну заяву, у якому було викладено заперечення проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що факт незаконного переміщення або утримання дитини відсутній, самочинної зміни місця проживання дитини не було здійснено, оскільки з батьком дитини було погоджено подальше проживання дитини з матір`ю у Республіці Кіпр, що було викладено у нотаріально посвідченій згоді, яку позивач внаслідок особистих образ відкликав після поїздки до Республіки Кіпр на сімейний відпочинок. Батько дитини самостійно привіз хлопчика до матері, що свідчить про відсутність незаконного переміщення дитини. Для оформлення візи тимчасового проживання, враховуючи відсутність можливості знайти спільну мову з батьком дитини та його відмову надавати дозвіл, [PERSON] завчасно до завершення терміну дії туристичної візи, звернулася до суду з позовом про встановлення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та надання судом дозволу на проживання дитини у Республіці Кіпр та оформлення відповідних документів. Відповідач стверджує, що на даний момент дитини адаптувалася, відвідує школу, має свої захоплення і відвідує гуртки, має друзів, активно та різноманітно проводить дозвілля, відвідувала літні та осінні табори. Крім того, дитина забезпечена належним медичним доглядом, а стан здоров`я хлопчика значно покращився за час перебування в кліматичних умовах Республіки Кіпр. Сама дитина бажає залишитися проживати з матір`ю, має стійкий психологічний зв`язок та емоційну прив`язаність до відповідача, а відтак примусове повернення може поставити під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить нетерпиму обстановку для дитини, також [PERSON] зазначила, що має офіційне місце роботи у Республіці Кіпр, заробітна плата дозволяє забезпечувати себе і сина належними житлово-побутовими умовами, повноцінним харчуванням, одягом, шкільним приладдям та іграшками, медичним доглядом, графік роботи дозволяє приділяти увагу сина та займатися його розвитком. 3-я особа: представник Служби у справах дітей Одеської міської ради у судовому засіданні зазначила, що на даний час місце проживання дитини не визначено, місце реєстрації в Україні у м.Одесі у дитини - [PERSON] не має, а тому просять прийняти рішення на розсуд суду, враховуючи інтереси дитини. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані: батько [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія [NUMBER] , актовий запис №4962. 19 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис №748, видане 19 липня 2012 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Після укладення шлюбу прізвище чоловіка « [PERSON] », прізвище дружини - « [PERSON] ». На даний час малолітня дитина [PERSON] не зареєстрований в Україні у м.Одесі, між батьками дитини існує спір щодо визначення місця проживання, для розв`язання якого 12.09.2018 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з відповідними позовними вимогами, ухвалою Київського районного суду від 24.09.2018 у справі №520/12375/18 було відкрито провадження, рішення щодо визначення місця проживання дитини, на момент розгляду даної справи не проголошено. З 29 серпня 2017 року по 20 червня 2018 року [PERSON] працював за тимчасовим контрактом моряка, що підтверджується копією послужної книжки моряка №0080958 від 22.10.2010 року, сторінка 18-19. 09 січня 2018 року [PERSON] було посвідчено у нотаріально порядку заяву про надання згоди на виїзд за кордон до Республіки Кіпр, Республіки Польща та інших країн Шенгенської угоди малолітньої дитини [PERSON] у супроводі його батька [PERSON] або [PERSON] на період до 01 лютого 2020 року. Після від`їзду до Республіки Кіпр 23.01.2018 року [PERSON] було залишено малолітню дитину на піклування бабусі [PERSON] за адресою [ADDRESS] , де [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали разом останнім часом, до повернення батька дитини [PERSON] з рейсу, що підтверджується сторонами. [PERSON] з 10.03.2018 року уклала трудовий контракт, відповідно до якого працює у Компанії «Урмія Лімітед» з встановленим рівнем заробітної плати - 3 076 євро, що підтверджується матеріалами справи, зокрема: копія Трудового контракту від 10.03.2018 з перекладом. 28.03.2018 року відповідачем було укладено договір оренди житла, термін дії якого додатковою угодою від 20.02.2019 року продовжено до 28.03.2020 року. На підтвердження наявності належних житлово-побутових умов відповідачем було надано фотографії помешкання. 04 липня 2018 року [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] за довіреністю, залишеною матір`ю дитини було перетнуто кордон в напрямку Республіки Кіпр, що підтверджується відміткою у проїзному документі дитини [PERSON] , а також свідченнями позивача та відповідача. 12.07.2018 року [PERSON] повернувся до України один, що підтверджується квитками на 12.07.2018 у напрямку Ларнака, Респуліка Кіпр - Київ, Україна. Зі слів відповідача, між батьками дитини існувала домовленість про подальше проживання дитини з матір`ю у Республіці Кіпр, яку було зафіксовано у нотаріально посвідченій згоді. Позивач існування даного факту не заперечує, однак зазначає, що таку заяву було ним відкликано та скасовано у встановленому законом порядку. Також позивачем зазначено у позовній заяві, що письмові повідомлення між позивачем та відповідачем за час з грудня 2017 року по липень 2018 року свідчать про узгодженість питань постійного проживання та переміщення дитини, що не заперечує і відповідач. 05.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про повернення дитини, оскільки 04.10.2018 року закінчився термін дії туристичної візи, відкритої [PERSON] Доводи позивача про те, що [PERSON] незаконно утримує дитину на території Республіки Кіпр, та що цей випадок підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України №3303-IV від 11.01.2006, та учасником якої є Республіка Кіпр , судом не приймаються оскільки, згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, цілями Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. У відповідності до статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: c) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та d) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Так в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року через Центральний орган Республіки Кіпр із заявою про повернення дитини. Малолітню дитину [PERSON] перетнув кордон України 04.07.2018 у напрямку Республіки Кіпр, про що зроблено відповідну відмітку у закордонному документі дитини, у супроводі батька на підставі нотаріально посвідченої згоди матері, що підтверджується матеріалами справи і поясненнями сторін. Таким чином, позивачем самостійно добровільно було переміщено дитину до Республіки Кіпр, що свідчить про відсутність порушення чи обмеження його прав піклування у момент переміщення. За таких обставин, факт незаконного переміщення дитини в розумінні Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року відсутній. Поряд з цим, відповідно до Узагальнень практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, викладених у листі ВСС ЦКСУ від 01.01.2017 року, враховуватись мають обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямі безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну. Згідно з преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року: держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання. Відповідно до п.11 викладеного у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.01.2017 року «Узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей»: Предметом позовних вимог у справах про повернення дитини є: визнання незаконним вивезення та/або утримування на території країни тимчасового перебування дитини; забезпечення повернення її до постійного місця проживання. Підставами позовних вимог у цій категорії справ є наявність факту незаконного переміщення (утримування) дитини та необхідність її повернення до місця постійного проживання з метою подолання негативних наслідків, які виникли у зв`язку з одноосібним рішенням особи (як правило, одного з батьків) змінити місце проживання дитини. При цьому, як передбачено у п. 13 викладеного у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.01.2017 року «Узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей»: Таким чином, обов`язок доведення наявності підстав для прийняття рішення про повернення дитини до постійного місця проживання або забезпечення здійснення права доступу до дитини покладається на позивача, а про відмову у поверненні - на відповідача, тобто на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Однак, позивачем не надано доказів наявності негативних наслідків для малолітньої дитини пов`язаних зі зміною місця проживання, а також не надано доказів існування необхідності повернення дитини на території України, яка не може вичерпуватися виключно бажанням батька, зміною позиції щодо місця проживання дитини або відкликання спершу наданого дозволу. Згідно з приписами ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року: судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклувалися про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення чи утримування або дали згоду на переміщення чи утримування або згодом не заперечували проти такого переміщення чи утримування; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної шкоди або "іншим шляхом створить для дитини нестерпні умови". Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції (дані висновки викладені у Рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2019 у справі № 752/24280/17). За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Таким чином, при вирішенні позовних вимог про повернення дитини необхідно з`ясувати насамперед чи прижилася дитина в її новому середовищі. При цьому, відповідно до п. 13 викладеного у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.01.2017 року «Узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» передбачено: Про наявність того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Відповідачем надано належні та допустимі докази того, що дитина адаптувалася та прижилася у новому середовищі, відвідує школу в Республіці Кіпр, футбольну академію, дитячий табір (літній, осінній), також відповідачем надано докази того, що за дитиною здійснюється належний медичний догляд, на підтвердження чого надавались довідки про стан здоров`я хлопчика від 21.08.2018, 23.08.2018, 20.11.2018. Крім того, [PERSON] надані докази на підтвердження того, що вона спроможна забезпечити дитині належні умови проживання, займатися вихованням і розвитком сина, забезпечувати його повноцінним харчуванням, необхідним одягом, шкільним приладдям та іграшками, а також, що за станом здоров`я та з урахуванням наявного графіку роботи здатна приділяти достатньо уваги сину та піклуватися про нього. [PERSON] в обґрунтування заявлених вимог надав докази офіційного працевлаштування в Україні з 03.10.2018 та договір оренди квартири [ADDRESS] строком на 2 роки, при цьому позивач зазначив, що квартира [ADDRESS] , власником якої він є, знаходиться в стадії ремонту. У судовому засіданні представник позивача не зміг конкретизувати місце проживання (адресу), до якого повернути дитину в Україну на постійне місце проживання до батька [PERSON] , а тому суд не може приймати дані докази як такі, що доводять необхідність повернення дитини до батька та наявність негативних наслідків для [PERSON] під час проживання з матір`ю. Тобто, судом не приймаються до уваги посилання позивача на необхідність повернення дитини через перебування дитини у небезпечному місці з відсутністю належного догляду його матері та відсутності необхідних умов для гармонійного фізичного та психічного розвитку дитини, оскільки відповідачем доведено зворотне. Відповідно до п.12 викладеного у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.01.2017 «Узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» передбачено, що під час розгляду справи суди мають на підставі наданих доказів встановити: а) чинність Гаазької конвенції в державі, в якій незаконно перебуває дитина, у взаємовідносинах між Україною та іншими державами; чи відбулося протиправне переміщення після початку дії Конвенції стосовно України; б) в якій державі було постійне місце проживання дитини до виникнення правовідносин та з ким із батьків вона постійно проживала; в) чи вивезення або утримування дитини відбулося в порушення батьківських прав заявника; г) чи має заявник права опіки щодо дитини: - згідно із законодавством запитуючої держави; - згідно із рішенням суду, винесеним в запитуючій державі; - згідно із письмовою угодою, затвердженою нотаріально чи рішенням суду; ґ) чи відбулося переміщення або утримування дитини в Україні з порушенням судового наказу чи розпорядження, виданого в іноземній державі, яким заборонено вивозити дитину за межі юрисдикції відповідної адміністративно-територіальної одиниці чи держави; д) чи вважається повернення недопустимим,

Outcome: dismissed