Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

13 травня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Миронівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві зазначає, що 15.07.2010 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 23.04.2012 року Сімферопольським районним судом Автономної Республіки Крим було винесено рішення про розірвання їхнього шлюбу. З позовною заявою про розірвання шлюбу до суду звернулась позивач, оскільки з червня 2011 року взаєморозуміння, повага та відчуття любові між ними припинило своє існування. Їх сім`я розпалася у зв`язку з несхожістю характерами та різними поглядами на сімейне життя. 13 червня 2012 року тим же судом було винесене рішення про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 15 березня 2012 року до досягнення [PERSON] повноліття. Рішення Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим про стягнення аліментів набрало законної сили 26.06.2013 року. Майже одразу після народження сина [PERSON] , його батько в червні 2011 року пішов з дому мотивуючи це тим, що нібито їде заробляти гроші на сім`ю. Однак, після цього, він лише раз приїхав до них, а саме на день народження [PERSON] , де вони спільно вирішили, що шлюб між ними потрібно розірвати. З того часу, жодного разу [PERSON] не відвідував свого сина, котрий на даний момент проживає з нею, не цікавиться його справами, не надав в повній мірі матеріальної допомоги, не брав участі у його вихованні. Також, [PERSON] не виконує рішення Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина. В період, починаючи з 15 березня 2012 року по даний час [PERSON] лише 6 разів сплатив аліменти, за наступні періоди, а саме: липень, листопад 2012 року; березень, квітень, червень, липень 2013 року. Сина вона утримує спільно зі своїми батьками, купляє йому одяг, їжу, іграшки, допомагає в навчанні, бере активну участь у його вихованні. За час відвідування сином садочку, батько жодного разу не тільки не поцікавився своїм сином але і не відвідував садок з метою побачитись із ним. Крім цього, вона планує кожного року відпочинок з сином, але у зв`язку з тим, що для виїзду за кордон чи на підконтрольну частину України з малолітнім сином необхідно отримати від батька дозвіл, вона змушена залишатись з сином в АР Крим. З батьком сина не має жодного зв`язку, остання відома адреса його проживання є [ADDRESS] . Всі вище перелічені обставини можуть повідомити свідки, а саме: [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . 5.03.2018 року Миронівською районною державною адміністрацією Київської області було надано висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Орган опіки і піклування мотивуючи свій висновок зазначив, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Миронівській державній адміністрації на якому розглядалося питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] не з`явився, але надав заяву написану власноруч про те, що він не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.2-4). Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області справу передано за підсудністю на розгляд до Радехівського районного суду Львівської області (а.с.29-30). Ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області відкрито провадження у справі (а.с.38-39). Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Звертав увагу суду, що з врахуванням наявності заборгованості по аліментах, висновку органу опіки і піклування та відсутність матеріального забезпечення дитини, наявні підстави для позбавлення батьківських прав. Просив ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Просив ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, звертав увагу суду, що відповідач сплачує аліменти та бажає їх сплачувати, від утримання дитини не ухиляється наявність самої заборгованості з врахуванням всіх обставин по справі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що підстав, передбачених ст.164 СК України, для позбавлення його батьківських прав немає. У зв`язку з тим, що з 2014 року і на даний час Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією, він позбавлений можливості відвідувати сина за місцем його проживання. Просить критично оцінити висновок Миронівської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення його батьківських прав, оскільки такий ґрунтується тільки на його заяві про те, що він не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Вказана заява була написана ним через юридичну необізнаність та неповне усвідомлення юридичних наслідків поданої ним заяви. Щодо твердження позивачки щодо неможливості отримання дозволу на виїзд сина за кордон відповідач зазначає, що позивач жодного разу не зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.50-54). Також відповідач надіслав до суду 17.06.2021 року пояснення, в яких зазначає, що на даний час працює пожежником-рятувальником 13-ДПРЧ ГУ ДСНС України. Свої службові та батьківські обов`язки розуміє та намагається виконувати сумлінно. Володіючи фаховими навиками роботи з вибухо-технічними та пожежно-небезпечними речовинами, має службові обмеження щодо виїзду на окуповану територію, включаючи АР Крим власних сімейних справах. Тому вважає твердження позивача про невідвідування сина за місцем проживання в окупованому Криму, як підставу позбавлення батьківських прав, надуманим. До висвітлення його в заява свідків як з негативної сторони, необхідно відноситися критично, оскільки з таким складом характеру та розуму на службу в ДСНС України осіб не беруть, й численні медичні комісії й атестації вони не пройдуть. Колишня дружина з родиною мають відношення до військової служби Російської Федерації, що може нести небезпеку для нього у зв`язку з професійною діяльністю. Позивачка з сином жодного разу не приїжджала на вільну територію підконтрольгій Україні з окупованого Криму, що дало б йому змогу побачитися і поспілкуватися з дитиною. Службою ДСНС України проводяться відрахування сум аліментів з його заробітку. Про обставини відсутності відрахувань аліментних зобов`язань, про які заявлає позивачка йому не відомо. Відповідач подав до Миронівського міського голови заяву про перегляд висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення його батьківських прав як поспішного і передчасного (а.с.133-134). Представник третьої особи Служби у справах дітей Миронівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без представника органу опіки і піклування Миронівської районного адміністрації. Позов підтримують та просять задовольнити (а.с.84,97). Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача та його представника, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Суд встановив, що сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Те, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] встановлено Рішенням Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 13 червня 2012 року, відтак такі обставини не підлягають доказуванню в ході розгляду цієї справи (а.с.10-10 зворот). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією рішення Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 квітня 2012 року (а.с.9). 13 червня 2012 року тим же судом було винесене рішення про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 15 березня 2012 року до досягнення [PERSON] повноліття. Рішення Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим про стягнення аліментів набрало законної сили 26.06.2013 року (а.с.10-10 зворот). Із копій нотаріально посвідчених пояснень [PERSON] від 21.07.2017 року, [PERSON] від 21.07.2019 року та заяви [PERSON] від 19.06.2017 року вбачається, що, на їхню думку, [PERSON] повністю самоусунувся від виховання сина та його матеріального утримання, тому його необхідно позбавити батьківських прав (а.с.11,12,13). Відповідно до копії довідки від 13 червня 2017 року [PERSON] , [INFO] , навчається в муніципальному освітньому дошкільному загальноосвітньому закладі № 44 «Грибочок» в період з 2014 року по даний час. За час навчання дитини в їхньому закладі, [PERSON] приводила до закладу та забирала з нього його мама [PERSON] , а також дідусь та бабуся. За весь час перебування [PERSON] в садочку, завідувач закладу, вихователі, лікарі та няні жодного разу не бачили батька [PERSON] , щоб він відвідував свого сина. Також, [PERSON] не телефонував до їхнього закладу та не цікавився справами свого сина (а.с.14). Вихователь муніципального освітнього дошкільного загальноосвітнього закладу № 44 «Грибочок» [PERSON] 13.06.2017 року надала письмову характеристику, в якому зазначила, що мати [PERSON] зацікавлена в розвитку та вихованні дитини, виконує усі рекомендації педагогів (а.с.15). З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , від 05.03.2018 року №59/06/27-655, вбачається, що орган опіки і піклування Миронівської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Суд також встановив, що відповідач [PERSON] офіційно працював на посаді пожежного рятувальника 21 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС у Львівській області, що підтверджується довідкою від 08.11.2019 року (а.с.59). За місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується характеристиками з місця роботи від 08.11.2019 року (а.с.57-58), а також службовою характеристикою з місця роботи від 08.06.2021 року (а.с.138). Відповідно до довідки №21/752 від 06.11.2019 року, виданої 21 Державною пожежно-рятувальною частиною головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, [PERSON] за період з 08.08.2017 року по 31.10.2019 року отримав заробітну плату в розмірі 183503,45 грн., з них 37025,58 грн. утримано аліментів (а.с.61-61 зворот). [PERSON] на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується довідками КНП Миронівська центральна районна лікарня (а.с.62-63). Із довідок від 08.11.2019 року, виданих 21 Державною пожежно-рятувальною частиною головного управління Державної служби України, вбачається що, [PERSON] щомісяця сплачує аліменти в розмірі 40% та дійсно виплатив заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 8179,43 грн. протягом січня-лютого 2019 року (а.с.55-56). Станом на 31.12.2020 року заборгованість із сплати аліментів становить 90 520,26 грн., з яких борг - 63734,18 грн., штраф -22 321,74 грн., виконавчий збір - 4 464,34 грн.(а.с.113-115). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року в п.16: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». За змістом роз`яснень, п.п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Під час розгляду даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Окрім того, з письмових пояснень відповідача встановлено, що він має бажання спілкуватися та зустрічатися з дитиною, однак не має такої можливості з незалежних від нього обставин. Так, статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 вищевказаного Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Частиною 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Таким чином, суд вважає, що дійсно відповідач з незалежних від нього обставин не спілкується зі своїм сином - [PERSON] , який разом з матір`ю, проживає на тимчасово окупованій території, а у зв`язку із обґрунтованими особистими переконаннями щодо можливої загрози його життю та здоров`ю, у випадку виїзду на територію Автономної Республіки Крим. Щодо наявної заборгованості зі сплати аліментів суд вважає, що позивачем також не доведено факту свідомого ухилення відповідача від сплати аліментів, оскільки [PERSON] офіційно працює в органах ДСНС України, і відповідно до довідки про доходи з його зарплати бухгалтерією відраховуються та сплачуються аліменти в розмірі 40 відсотків від його доходу. Сама по собі наявність заборгованості по сплаті аліментів не свідчить про ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання сина, оскільки з осіб, які отримують заробітну плату на підприємствах, в установах, організаціях (незалежно від форми власності), у фізичної особи, фізичної особи - підприємця на території України, аліменти утримуються бухгалтеріями за місцем роботи, відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови державного виконавця або за заявою платника чи отримувача аліментів, а тому в даному випадку відповідальність за утримання аліментів з доходу відповідача несе адміністрація органу ДСНС України, в якому він працює. Окрім цього, позивачем разом з письмовими поясненнями подано копію його заяви Миронівському міському голові, в якій відповідач просить переглянути висновок органу опіки та піклування Миронівської райдержадміністрації щодо доцільності позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.139). Пояснення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо байдикування та вживання спиртних напоїв [PERSON] суд оцінює критично, оскільки такі твердження містять посилання на час, а саме 2011 рік, і не містять жодних тверджень щодо вказаних обставин на час розгляду справи, та спростовуються іншими доказами по справі, а саме: довідками КНП Миронівська центральна районна лікарня; службовими характеристиками [PERSON] за місцем роботи. Щодо висновку органу опіки і піклування Миронівської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , від 05.03.2018 року №59/06/27-655, суд зазначає наступне. Частиною 6 статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , не врахування органом опіки та піклування всіх обставин справи, суд вважає такий висновок передчасним та таким, що суперечить інтересам дитини, а тому у відповідності до ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з Висновком органу опіки і піклування Миронівської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. За таких обставин, суд робить висновки, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до його сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно сина. Судом встановлено, що відповідач має бажання спілкуватись з малолітнім сином [PERSON] , а також, батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає приймати участь у вихованні дитини. З урахуванням наведеного, позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки така міра відповідальності є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому, суд вважає, що необхідно відмовити в задоволенні позову. Разом з тим, враховуючи положення п.18 Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", суд відмовляючи в задоволенні позову про позбавлення цих прав, не має можливості покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків, оскільки дитина з матір`ю на даний час проживає на тимчасово окупованій території України, проте в подальшому за наявності підстав для цього позивач не позбавлена права повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок не стягується.

Outcome: dismissed