Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розподіл майна. В позовній заяві зазначив, що 1 червня 1999 року він уклав шлюб з [PERSON] 18 листопада 2020 року рішенням Тячівського районного суду їхній з відповідачкою шлюб було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 18 грудня 2020 року. За час їхнього спільного проживання з [PERSON] вони набули спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS] , яка підлягає поділу між ними. До вересня 2004 року вони з відповідачкою спільно проживали в однокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка належала його колишній дружині [PERSON] . У 2004 році вони з [PERSON] вирішили покращити свої житлові умови і з цією метою провели обмін однокімнатної квартири площею 31,6 кв.м., у якій проживали за адресою [ADDRESS] на іншу двокімнатну квартиру площею 48,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яка в той час належала подружжю [PERSON] , з доплатою різниці вартості квартири в сумі 1000 доларів США або 5311 гривень. Вказаний договір ними був укладений між його колишньою дружиною та подружжям [PERSON] 27 вересня 2004 року та посвідчений приватним нотаріусом Грін Н.М. за номером правочину 141649. Тривалий час до розірвання шлюбу та уже після його розірвання вони з [PERSON] вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Від спільного шлюбу у них дітей не має. Під час одруження шлюбного договору вони не укладали. Після розлучення вони з дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири [ADDRESS] . Оскільки майно було придбано ним та відповідачкою в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідно до висновку про вартість майна від 03.12.2020 року ринкова вартість вказаної квартири становить 209894 гривень. Просить здійснити розподіл спільного майна подружжя, а саме: виділити у власність йому Ѕ частину квартири [ADDRESS] та виділити [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] надіслала до суду відзив, в якому зазначила, що доводи про те, що вона з відповідачем набула у спільну власність майно, а саме: квартиру [ADDRESS] не відповідають дійсності. Так, на підставі договору дарування від 15.07.2003 року №2639 їй подаровано квартиру [ADDRESS] . В подальшому на підставі договору міни вона обмінялася своєю особистою власністю - вищезазначеною квартирою з [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Оскільки за договором міни вона передала квартиру, яка належала їй на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, з урахуванням положень ст. 716 ЦК України та ст. 57 СК України, спірна квартира не може належати до режиму спільної власності подружжя і являється особистою власністю дружини, тобто її. Посилання позивача на те, що зазначений обмін здійснювався з доплатою різниці вартості квартири в сумі 1000 доларів США або 5311 гривень спростовується п.9 Договору міни від 27 вересня 2004 року №695, згідно з яким вказаний договір міни посвідчено без різниці доплати в оцінці вартості вказаних квартир [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Надана позивачем розписка, як доказ здійснення ним доплати за спірну квартиру, не відповідає вимогам вищевказаних норм процесуального закону і не може спростовувати відомостей, які містить нотаріально посвідчений, підписаний усіма сторонами договір і взагалі не відноситься до предмету спору в редакції заявленої вимоги. Крім того, розписка написана на звичайному аркуші паперу, без свідків, без дати та без її нотаріального посвідчення. Із тексту вказаної розписки слідує, що [PERSON] , яка не була одноосібним власником спірної квартири, оскільки обмін здійснювався співвласниками [PERSON] , [PERSON] , отримала від [PERSON] , який взагалі не є стороною договору міни спірної квартири, 28 липня 2004 року (хоч спірна квартира була обміняна у вересні 2004 року) суму грошей за обмін квартири, невідомо якої і не вказано на яку. Просить в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просять позовні вимоги задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву обставини. Заслухавши сторін та дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 1 червня 1999 року уклали шлюб, який згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області в цивільній справі №307/1732/20 від 18 листопада 2020 року було розірвано, що також не заперечили сторони в судовому засіданні. Відповідно до договору міни від 27.09.2004 року, укладеного між [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Грин Н.М. в реєстрі за №695, [PERSON] та [PERSON] обміняли належну їм на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . В пунктах 5, 6, 8, 9 та 10 вказаного договору міни зазначено, що обмінювана квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м., належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Педан М.В. за реєстром №2639 від 15.07.2003 року та зареєстрованого в Тячівському райдержтехінвентарбюро за №1783, книга 314д, ст.231. В результаті даного договору міни у власність [PERSON] та [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] , а у власність [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] . Даний договір міни посвідчено без різниці доплати в оцінці вказаних квартир між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Сума договору міни складає вартість - 3100 гривень. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Тячівським районним державним підприємством технічної інвентаризації, стверджується, що квартира [ADDRESS] , в цілому зареєстрована за [PERSON] на підставі договору міни від 27 вересня 2004 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Грин Н.М. в реєстрі за №695, про що 15.10.2004 року зроблено запис в реєстрову книгу №14д. ст.. 272 за реєстровим №1775. В розписці [PERSON] зазначено, що 28 липня 2004 року вона отримала від [PERSON] 1000 доларів США за обмін квартири згідно договору міни. Відповідно до звіту про оцінку майна - квартири, загальною площею 48,6 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , складеного дочірнім підприємством «Хуст-Земля Карпат» Товариства з обмеженою відповідальністю «Хуст-Земля Карпат», ринкова вартість квартири складає 209893,57 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин 1-3 ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Статтею 716 ЦК України визначено, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12 2007 року за №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно з ч. 2 ст. 57 ЦК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] , та яка була предметом договору міни від 27.09.2004 року, належала відповідачці [PERSON] на підставі договору дарування, та згідно договору міни була обміняна на квартиру [ADDRESS] , без різниці доплати в оцінці вказаних квартир між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а тому квартира [ADDRESS] , з урахуванням положень статей 716 ЦК України та 57 СК України, є особистою власністю відповідачки [PERSON] та не підлягає поділу. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №369/2764/16-ц (провадження №61-25569св18). Презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру відповідачкою [PERSON] спростована, а доводи позивача [PERSON] про вклад особистої праці у спірну квартиру [ADDRESS] не знайшли підтвердження під час судового розгляду. Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених позивачем обставин про те, що він здійснив доплату різниці вартості при обміні відповідачкою квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] , в розмірі 1000 доларів США, оскільки дані доводи позивача спростовуються договором міни від 27.09.2004 року, який є чинним, в якому зазначено, що даний договір міни посвідчено без різниці доплати в оцінці вказаних квартир між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. При цьому суд не бере до уваги надану позивачем письмову розписку, в якій зазначено, що [PERSON] 28 липня 2004 року отримала від [PERSON] 1000 доларів США за обмін квартири згідно договору міни, оскільки на час її складання договір міни не був ще укладений. Стаття 12 ЦПК України визначає принцип змагальності цивільного судочинство. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, аналізуючи докази у їх сукупності, суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, на які посилається позивач при зверненні з позовом до суду, а тому суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, а саме: квартири [ADDRESS] , по Ѕ частині, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки відповідачкою [PERSON] не надано належних доказів понесених нею судових витрат в розмірі 10000 гривень, які просить стягнути з відповідача, суд вважає, що її вимоги про стягнення на її користь з відповідача [PERSON] судових витрат в розмірі 10000 гривень до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed