Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Торговий дім Морозівський» про визнання її звільнення з посади комерційного директора Товариства незаконним та скасування наказу № 1-к від 17.02.2017 р. «Про звільнення з роботи у зв»язку із скороченням штату працівників ПрАТ «Торговий дім Морозівський», поновлення її на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.02.2017 р. до дня поновлення на роботі, виходячи із розрахунку 699,58 гривень за кожний робочий день вимушеного прогулу, а також просила допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення з підприємства середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює в ПрАТ «Торговий дім Морозівський» з 01.05.2008 р. Листом за № 19 від 16.12.2016 р. вона була повідомлена про заплановане звільнення в зв»язку з оптимізацією структури ПрАТ «Торговий дім Морозівський» шляхом скорочення штату працівників і посади комерційного директора Товариства, а також про відсутність наявних посад у Товаристві, що унеможливлю її переведення. 20.02.2017 р. на підставі наказу № 1-к від 17.02.2017 р. вона була звільнення з займаної посади комерційного директора Товариства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення безпідставним і незаконним, оскільки до її відома не було доведено наказ «Про оптимізацію структури ПрАТ «Торговий дім Морозівський» та скорочення штату працівників, будь-яких змін в організації роботи відповідача не відбулося, а її звільнення є результатом упередженого ставлення до неї та помсти з боку посадових осіб підприємства за участь її та її чоловіка у справах, де відповідачем є ТОВ «База відпочинку «Фалькон». В зв»язку з незаконним звільненням вона просить поновити її на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати 699,58 гривень. Представник позивача судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на незаконність звільнення позивача, яке є результатом, на думку позивача і її представника, особистої помсти керівництва Товариства за ряд судових процесів, в яких приймає участь позивач, Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що підприємством були дотримані всі вимоги чинного законодавства при звільненні позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з нею був проведений відповідний розрахунок, а також відсутність можливості запропонувати їй іншу роботу на підприємстві в зв»язку з відсутністю вакансій. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з метою оптимізації структури ПрАТ «Торговий дім Морозівський» та скорочення штату працівників Товариством видано наказ № 9 від 05.12.2016 р. «Про оптимізацію структури ПрАТ «Торговий дім Морозівський» та скорочення штату працівників». Структура підприємства оптимізована шляхом скорочення штату працівників, а саме посади комерційного директора. Зазначені дії були зумовлені тим, що з 2012 р. підприємством не здійснюється діяльність щодо роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, приміщення, діяльність магазину припинена, приміщення перебувають в оренді, що підтверджується відповідними Договорами оренди приміщення за адресою: м.Київ, вул..Толстого/вул..Володимирська, буд.11/61, літ.А від 29.12.2012 р. та від 01.02.2016 р. 07.12.2016 р. на підставі наказу № 11 виконавчого органу Товариства був виданий наказ «Про затвердження та введення в дію нового штатного розпису». Проведення оптимізації структури Товариства було схвалено рішенням загальних зборів трудового колективу ПрАТ «Торговий дім Морозівський» 15.12.2016 р., про проведення яких повідомлялась позивач, однак участі у них не прийняла. Листом за № 19 від 16.12.2016 р. вона була повідомлена про заплановане звільнення в зв»язку з оптимізацією структури ПрАТ «Торговий дім Морозівський» шляхом скорочення штату працівників і посади комерційного директора Товариства, а також про відсутність наявних посад у Товаристві, що унеможливлю її переведення. 20.02.2017 р. на підставі наказу № 1-к від 17.02.2017 р. вона була звільнення з займаної посади комерційного директора Товариства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ст.64 ГК України підприємству надано право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу. Відповідно до роз»яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при вирішенні спорів щодо правомірності звільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суд не може надавати оцінку правомірності і доцільності внесених змін у структуру підприємства, оскільки це стосується господарської діяльності суб»єкта господарювання і не є предметом доказування у трудових спорах, а лише повинен перевірити чи дійсно мали місце відповідні зміни до структури або штату підприємства, що стали підставами для проведення відповідного скорочення працівників. В ході судового розгляду відповідачем доведено належними у справі доказами, а саме штатними розписами за період 2012-2016 рр., що на підставі наказу № 9 від 05.12.2016 р. «Про оптимізацію структури ПрАТ «Торговий дім Морозівський» та скорочення штату працівників» дійсно відбулось скорочення штату працівників підприємства, а саме була скорочена посада комерційного директора. Відповідно до штатного розпису підприємства, затвердженого наказом № 4 від 27.04.2016 р. на підприємстві було 5,25 штатних одиниць, а згідно штатного розпису, затвердженого 29.12.2016 р. на підприємстві залишилось4,25 штатних одиниць. Відповідно до роз»яснень, що містяться в листі Міністерства юстиції України від 25.01.2011 р. скорочення чисельності та скорочення штату працівників є різними поняттями. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності,професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися. При проведенні звільнення працівників в зв»язку зі скороченням чисельності або штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України керівниками підприємства повинні бути дотримані вимоги ст.42 та ст.49-2 КЗпП України. Відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв»язку з змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Тобто, на роботодавця покладається обов»язок по працевлаштуванню працівників у разі звільнення на підстав положень п.1 ст.40 КЗпП України з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Роботодавець є таким, що виконав цей обов»язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади, які з»явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Зазначена позицію викладена в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 р. у справі № 6-40 цс15. Судом встановлено, що позивач була належним чином повідомлена про наступне вивільнення з роботи за 2 місяці, а що підтверджується повідомленням про вручення письмового повідомлення. Вакансією, відповідно до положень Закону України «Про зайнятість населення» є вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа. Суд не може прийняти до уваги посилання представника позивача в ході розгляду справи на те, що позивач мала переважне право на залишення на роботі, оскільки такі переваги можуть надаватись при наявності вакантних місць, однак на час звільнення позивача вакантних посад на підприємстві не було. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, оцінюючи досліджені в ході розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, що регулює порядок звільнення на підстав положень п.1 ст.40 КЗпП України, в зв»язку з чим вимоги позивача про визнання її звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Оскільки в ході розгляду справи не встановлено порушень вимог ст.ст. 42, 423, 49-2 КЗпП України з боку відповідача при звільненні позивача не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в силу положень ст. 235 КЗпП України зазначені вимоги можуть бути задоволені лише у разі поновлення працівника на посаді в зв»язку з незаконним звільненням. Враховуючи викладене, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання щодо судових витрат суд керується положеннями ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed