Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до ПАТ «КБ» «НАДРА», що є правонаступником ВАТ КБ «НАДРА», про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки. Мотивуючи свої вимоги тим, що між нею - [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» було укладено кредитний договір № 200/П/23/2008-840 від 23 травня 2008 року про надання кредитних коштів на придбання нерухомості, в сумі 52 734 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 23 травня 2023 року та з оплатою 14,49% річних. Також, для виконання цього Договору між сторонами укладено Додаткова угода № 1 від 21 липня 2009 року за умовами якого на період з липня 2009 року по червень 2011 року позичальнику встановлюється відсоткова ставка за кредитом в розмірі 8, 4 % річних, а на період з липня 2011 року по серпень 2028 року - 14, 49% річних. З метою забезпечення виконання вказаних зобов»язань між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] укладений договір іпотеки від 23 травня 2008 року, за яким у випадку порушення нею своїх зобов»язань по кредитному договору, банк задовольняє свої майнові претензії за рахунок її майна - земельної ділянки, розташованої на території Київської області Бориспільського району, площею 0, 0514 га, із визначеною заставною вартістю. А також, між банком та [PERSON] укладено договір поруки від 23 травня 2008 року за умовами якого [PERSON] зобов»язувався солідарно на добровільних засадах відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування та штрафні санкції в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі. Однак вважає, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил уцілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо ст. 11 щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, п.п.2.1, 2.2., 2.3, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, так, банк не попередив її про можливі ризики під час виконання зобов»язань, у протиріччя цьому інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була їй надана. Тобто, при відсутної вказаної інформації про предмет послуг, який надався банком, вона була зобов»язана укласти самей той кредитний договір, який їй порадив банк, не маючи при цьому право вибору укласти інший договір й з іншими умовами, таким чином банк навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому оспоруваний нею договір кредиту має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України. Оскільки недісне зобов»язання не підлягає забезпеченню й недійсність основного зобов»язання /вимоги/ спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення згідно ч.2 ст. 548 ЦК України, тому договір поруки та договір іпотеки, які є похідними від основного договору - кредитного, мають бути визнані також недійсними, що й стало підставою зверення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON], діючий на підставі довіреності від 23 квітня 2015 року (а.с.58), позові вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати недісними кредитний договір, договір іпотеки та договір поруки. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (а.с. 61). За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних правовідносинах. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Так, між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» було укладено кредитний договір № 200/П/23/2008-840 від 23 травня 2008 року про надання кредитних коштів на придбання нерухомості, в сумі 52 734 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 23 травня 2023 року та з оплатою 14,49% річних. Також, для виконання цього Договору між сторонами укладено Додаткова угода № 1 від 21 липня 2009 року за умовами якого на період з липня 2009 року по червень 2011 року позичальнику встановлюється відсоткова ставка за кредитом в розмірі 8, 4 % річних, а на період з липня 2011 року по серпень 2028 року - 14, 49% річних (а.с.15-18, 19-24). З метою забезпечення виконання вказаних зобов»язань між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] укладений договір іпотеки від 23 травня 2008 року, за яким у випадку порушення нею своїх зобов»язань по кредитному договору, банк задовольняє свої майнові претензії за рахунок її майна - земельної ділянки, розташованої на території Київської області Бориспільського району, площею 0, 0514 га, із визначеною заставною вартістю (а.с.25-28, 29-31). А також, між банком та [PERSON] укладено договір поруки від 23 травня 2008 року за умовами якого [PERSON] зобов»язувався солідарно на добровільних засадах відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування та штрафні санкції в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі (а.с.32-33). Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили умови договору своїми підписами. Так, [PERSON], [PERSON], який виступив поручителем [PERSON] за вказаними зобов»язаннями, підтвердили, що з умовами вказаних договорів ознайомлені, ніяких перечень, а також непорозумінь його положень не мають, про що підтвердили своїми підписами (а.с. 25-28, 29-31, 32-33). Банк виконав свої зобов»язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що не спростовується позивачем, які ним прийняті від банку й використані за призначенням, проте, як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач не повністю виконує взяті на себе зобов»язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає чергові суми отриманого кредиту, не погашає всю суму кредиту згідно вимог Кредитного договору, відповідно, має поточну заборгованість по сплаті кредиту, що визнається позивачем. Крім того, позиція позивача про те, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил уцілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо ст. 11 щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, п.п.2.1, 2.2., 2.3, 3.2, 3.4 тощо Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, так, банк не попередив її про можливі ризики під час виконання зобов»язань, у протиріччя цьому інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була їй надана. Тобто, при відсутної вказаної інформації про предмет послуг, який надався банком, вона була зобов»язана укласти самей той кредитний договір, який їй порадив банк, не маючи при цьому право вибору укласти інший договір й з іншими умовами, є також безпідставною, оскільки сторони у договорі погодили всі умови договору, які викладені в тексті, є відкритими, доступними, читабельними й зрозумілими, адже з підписанням цього договору позичальник засвідчив, що йому розтлумачено (зрозуміло) всі умови договору та він згоден на їх виконання. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Позивач, відповідно до оспорюваного Кредитного договору, засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому. Позивач, посилаючись на ч.1 ст. 230 ЦК України про визнання оспорюваного договорору недійсним, суд вважає дані вимоги безпідставними. Так, відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, або якщо вона замовчує про їх існування, порушення яких судом не встановлені. В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода не мала на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що укладена відповідачами саме та угода, яку вони дійсно мали на увазі; сторона якої навмисно не вводила другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення, сторона не заперечувала про наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, вона не замовчувала про їх існування. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України). Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов"язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів про те, що сторони вказаних договірних вчинили правочин під впливом обману, позивач не надав, а його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими жодним доказом, а тому підстав визнавати оспорюваний договір недійсним, немає. Аналізуючи зібрані в ході розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що укладений сторонами кредитний договір не суперечить законові, іншим актам законодавства; особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; форма договору відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме останній містить його всі умови, приховані, як вказує позивач, відсутні, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод. Суд вважає, що оспорюваний договір, його умови відповідають вимогам, встановленими ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, його умови не порушують права позивача, як споживача банківських послуг. Оскільки підстав для визнання кредитного договору немає, той підстав згідно ч.2 ст. 548 ЦК України договору поруки та договору іпотеки, які є похідними від основного зобов»язання - кредитного договору, немає. За наслідками розгляду справи суд вважає за необхідне застосувати ч.4 ст. 88 ЦПК України. Так, позивач [PERSON] при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.4 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 230, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року,

Outcome: dismissed