Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову позивачка мотивує тим, що з 04.01.2000 року вона була прийнята на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Комунальне підприємство обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». 25.01.2017 р. позивачку було запрошено на засідання Профкому КП «Комунальне підприємство обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», де її проінформували про її звільнення, протокол зазначеного засідання для ознайомлення відповідач надати відмовився. Цього ж дня позивачка дізналась про те, що 25.01.2017 р. нібито було винесено наказ про її звільнення через прогул. Позивачка зазначає, що сумлінно виконувала свої посадові обов'язки і відсутні будь-які документальні підтвердження, якими було б зафіксовано відсутність її на робочому місці у відповідний час. На підставі наведеного вважає її звільнення незаконним. Також зазначає, що вона неодноразово зверталась до відповідача з заявами щодо надання копії наказу проте з наказом про звільнення ознайомлена не була. В позові також посилається на те, що їй досі не повернута трудова книжка. На численні прохання та заяви відповідач не відповідає, повністю ігнорує їх. Враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення їй не було нараховано середньомісячну заробітну плату відповідач при поновленні на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також в позовній заяві позивачка зазначає, що вона була прийнята на облік для надання службової житлової площі, неодноразово зверталась до відповідача з заявами про надання їй службового житлового приміщення у порядку першої черги як інваліду ІІ групи та ветерану праці, але відповідачем зазначені заяви було проігноровано. 17.01.2017 року вона була на особистому прийомі Голови Київської державної адміністрації щодо вирішення зазначеного питання і саме ці її дії стали підставою для негативного ставлення до неї керівництва, і саме це є дійсною підставою для її звільнення. Позивачка зазначає, що незаконні дії відповідача щодо її звільнення призвели до її моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя. На підставі наведеного позивачка просить: скасувати звільнення та поновити її на посаді головного робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2017 року; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень. В судовому засідання представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити. Представник позивача вважає, що звільнення позивачки [PERSON] відбулося незаконно, вона сумлінно виконувала свої трудові обов'язки. Також зазначив, що позивачку не було ознайомлено з наказом про притягнення її до дисциплінарної відповідальності а також з наказом про звільнення, не повернуто трудову книжку, що є порушенням трудового законодавства. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, в наданих письмових запереченнях зазначив, що 06.01.2017 р. працівниками ЖЕД 303 було виявлено, що прибудинкова територія, закріплена за [PERSON], яка в той час була робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями, знаходилась в атисанітарійному стані, а сама [PERSON] була відсутня на робочому місці. 12.01.2017 р. Наказом № 15 [PERSON] була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани за відсутність на робочому місця з 06.01.2017 р. по 10.01.2017 р., про що були складені відповідні акти. Працівниками відповідача неодноразово з метою зясування причини відсутності на робочому місця та з проханням надати письмові пояснення про причину відсутності намагалися зв'язатися з нею по телефону та приходили додому. Внаслідок того, що [PERSON] і надалі не зявлялась на роботу та не надавала виправданих документів про причини своєї відсутності на робочому місці, відповідач вирішив звернутись до профспілкового комітету з клопотанням про надання згоди на її звільнення по п. 4 ст. 40 КЗпП України. 25.01.2017 р. на засіданні профспілкового комітету ППО КП «Керуюча компанія» [PERSON] була присутня, але крім отриманої 20.01.2017 р. консультації у клініці сімейної медицини «ZDRAVLtSA» щодо обстеження колінного суглобу, жодного виправданого документу про причини своєї відсутності на робочому місці не надала. На засіданні [PERSON] неодноразово зазначала, що дуже хвора і працювати не буде, але їй потрібна квартира. 25.01.2017 р. було винесено Наказ про звільнення та запрошено [PERSON] ознайомитись з даним наказом та отримати трудову книжку, проте остання відмовилася. 26.01.2017 р. відповідачка приходила зясовувати стосунки і їй повторно було запропоновано ознайомитись з наказом про звільнення та отримати трудову книжку, але остання знову відмовилася. 27.01.2017 р. відповідачці було направлено вже письмове повідомлення з проханням отримати трудову книжку. 01.02.2017 р. У квітні 2017 року Головним управлінням Держпраці у Київській області, за зверненням [PERSON], було проведено позапланову перевірку додержання відповідачем законодавства пор працю. Згідно припису від 11.04.2017 р. ГУ Держпраці у Київській області були виявлені лише порушення вимог п. 2.5 гл. 2 та п. 4.2 гл. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників ([PERSON] не ознайомлена в особовій картці з наказом №7-к від 01.05.2015 р. про прийняття на роботу по переводу з КП «Дирекція» та [PERSON] не надіслано в день звільнення поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, оскільки остання була відсутня в цей день на роботі) і жодного іншого порушення більше не було виявлено. На підставі наведеного представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 01.05.2015 р. була прийнята на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД 303 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» по переводу з КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва, що підтверджується Витягом з наказу №7-к (а.с. 108). 12 січня 2017 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» було винесено Наказ № 15 про притягнення до відповідальності, яким [PERSON] оголошено догану за прогули з 06.01. 2017 р. по 10.01.2017 р. (а.с. 86). 13.01.2017 р., 14.01.2017 р., 16.01.2017 р., 17.01.2017 р. та 18.01.2017 р. уповноваженою комісією були складені акти про відсутність [PERSON] в ці дні на робочому місці (а.с. 109, 110,111, 112, 113). Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Відповідно до встановлених вимог ст.43 КЗпП, на підставі клопотань начальника ЖЕД-303 та адміністрації КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» 25 січня 2017 року відбулося засідання профспілкового комітету ППО КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». В протоколі № 21 засідання профспілкового комітету зазначено, що на порядку денному даного засідання розглядалось питання про звільнення позивачки за прогули з 11 січня 2017 року по 25 січня 2017 року. В протоколі зазначається, що за прогули без поважних причин з 06.01.2017 р. по 10.01.2017 р. [PERSON] була оголошена догана (наказ №15 від 12.01.2017 р.). З 11 січня 2017 року [PERSON] на роботу не виходить, адміністрацію ЖЕД-303 та підприємства про причини невиходу на роботу не попереджала. На засіданні профспілкового комітету позивачка була присутня і надавала свої пояснення, показала результати обстеження стану здоров`я за 20.01.2016 р., проте будь-яких документів на підтвердження поважності відсутності на робочому місці в період з 11.01.2017 р. по 25.01.2017 р. не надала. На засіданні профспілкового комітету було постановлено надати згоду адміністрації КП «Керуюча компанія» на звільнення [PERSON] за здійснені прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 35). КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» 25 січня 2017 року на підставі клопотання, актів, рішення профспілкового комітету від 25.01.2017 р. було винесено Наказ № 7-к про звільнення робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД- 303 [PERSON] за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 36). 25 січня 2017 року було складено Акт про те, що 25.01.2017 р. [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку та ознайомитись з наказом про її звільнення, від чого вона відмовилась (а.с. 37). 26 січня 2017 року був складений Акт про те, що [PERSON] було ознайомлено з наказом №15 від 12.01.2017 р. та № 19 від 20.01.2017 р. про притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності, а також з наказом №7-к від 25.01.2017 р. про звільнення з роботи за прогули згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Також їй було повідомлено про здійснення підприємством розрахунку при звільненні, а також було запропоновано ознайомитись під підпис з зазначеними вище наказами та запропоновано отримати трудову книжку, але [PERSON] категорично відмовилася (а.с. 37). Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв'язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до вимог ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом. Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин потягом робочого дня) без поважних причин. Для звільнення необхідна наявність таких умов, як протиправність дій (або бездіяльності) працівника, його вина, систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним. Частина 1 ст. 149 КЗпП України, визначає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При звільненні працівника з роботи видається наказ, в якому зазначаються підстава розірвання трудового договору з посиланням на відповідний пункт і статтю закону. На підставі цього наказу до трудової книжки робиться запис про причини звільнення, в ній також робиться посилання на формулювання чинного законодавства із зазначенням відповідного пункту і статті закону. Звільнення не може здійснюватися з підстав, не передбачених законом. Трудова книжка з належно оформленим записом видається працівнику в день звільнення. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. На вимогу працівника власник або уповноважений ним орган зобов'язаний також видати довідку про роботу працівника на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зокрема, стороною позивача не надано суду доказів про незаконність звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме на надано доказів того, що вона була присутня на робочому місці або того, що вона була відсутня на робочому місці з поважних причин з період з 11 січня 2017 року по 25.01.2017 р. Враховуючи вищевикладене, суд позбавлений можливості вважати вимоги позову про скасування звільнення та поновлення позивача на посаді головного робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню Вимога позову про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000 гривень не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В ході судового розгляду представником позивача не були надані суду докази які б підтверджували завдання відповідачем позивачу моральної шкоди.

Outcome: dismissed