Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, відрядних та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Позовні вимоги мотивує тим, що 06.09.2011 року між ним та ФОП [PERSON] укладено трудовий договір та його прийнято на роботу на посаду водія вантажного автомобіля. В трудовому договорі розмір заробітної плати було встановлено в сумі 960 грн. на місяць, пізніше розмір заробітної плати визначався за згодою сторін. 07.09.2011 року він приступив до виконання своїх обов'язків та виконував їх до 06 грудня 2012 року. 06.02.2012 року він подав заяву на звільнення, яка не була вирішена відповідачем. 28.02.2014 року він повторно надіслав підприємцю [PERSON] заяву з вимогою звільнення його з роботи, повернення належним чином оформленої трудової книжки, належним чином завіреної копії наказу про звільнення з роботи та просив письмово повідомити його про розрахункові - розмір усіх нарахованих сум, які належали виплаті йому при звільнення та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з повідомленням про день і час, на який йому слід прибути для отримання документів та розрахункових. Вважає, що відповідач безпідставно не виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1117 грн. 20 коп., заробітну плату за період роботи з 06.09. 2011 року по 06. 12.2012 року в розмірі 15 454 грн., компенсацію за затримку в виплаті заробітної плати в розмірі 6188 грн. 80 коп., кошти за відрядження в розмірі 161230 грн. 30 коп. Просить суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1117 грн. 20 коп., заробітну плату за період роботи з 06.09. 2011 року по 06. 12.2012 року в розмірі 15 454 грн., компенсацію за затримку в виплаті заробітної плати в розмірі 6188 грн. 80 коп., кошти за відрядження в розмірі 161230 грн. 30 коп., а всього 204890 грн. 30 коп. В ході розгляду справи позивачем збільшувались позовні вимоги. Так, 03 липня 2017 року [PERSON] було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просить суд стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 1118 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1117 грн. 20 коп., розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2012 року по 13 червня 2017 року в розмірі 56 138 грн. 40 коп., суму індексації за період з грудня 2012 року по 13 червня 2017 року в розмірі 1879 грн. 34 коп., кошти на відрядження в розмірі 161 130 грн. 30 коп., а всього 222 383 грн. 24 коп. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали збільшені позовні вимоги, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Між сторонами існує трудовий спір. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, 06 вересня 2011 року між ФОП [PERSON] та позивачем укладено трудовий договір, який було зареєстровано в Луцькому міському центрі зайнятості за № 03501102865 від 07.09.2011року в установленому законом порядку, згідно якого [PERSON] ([PERSON].) було прийнято на роботу водієм вантажного автомобіля. Умовами трудового договору заробітна плата була передбачена в мінімальному розмірі встановленому на державному рівні, тобто 960 грн. (а.с. 7-8) Як передбачено ст.ст. 94, 115 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Позивач в судовому засіданні стверджував, що за період роботи з 06.09.2011 року по 06. 12.2012 року відповідачем не було виплачено йому заробітну плату. Однак, надані ним пояснення спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме висновком судової почеркознавчої експертизи, з якого вбачається, що відомості про нарахування та виплату заробітної плати підписані [PERSON] особисто (а.с. 197-203). Що ж до виплати заробітної плати за листопад 2012 року то слід зауважити, що вона складає 996 грн. 56 коп. і дані кошти було депоновано ФОП [PERSON] на рахунок позивача. Такі дії відповідача відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004р. № 637, так як позивач не з'явиляється на роботу. Тобто, на даний час заборгованість по заробітній платі у відповідача перед [PERSON] відсутня. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ч.1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, то у відповідача відсутня заборгованість по заробітній платі перед [PERSON], а тому підстав для стягнення середньомісячного заробітку за час затримки її виплати немає. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що трудові відносини між сторонами не припинено. З наданих до матеріалів справи табелів робочого часу вбачається, що позивач обліковується у них як такий, що не виходить на роботу без поважних причин. Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України, чинній до 01.01.2015 року, Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, на державну службу зайнятості було покладено функцію реєстрації трудових договорів, укладених між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, а також записів, внесених до трудових книжок найманих працівників фізичними особами, які використовують найману працю - роботодавцями. Згідно листа Луцького міського центру зайнятості від 07.12.2016 року, то трудовий договір № 03501102865 укладений 06.09.2011 року між ФОП [PERSON] та найманим працівником [PERSON] з реєстрації в Луцькому міському центрі зайнятості не знято. Для розірвання трудового договору необхідно було обом сторонам договору особисто звернутися до центру зайнятості для зняття з реєстрації укладеного між ними трудового договору. Таким чином, на момент розгляду справи в суді, має місце факт перебування позивача та відповідача у трудових відносинах, укладений між сторонами спору трудовий договір є чинним, а тому підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку на час звільнення та компенсації частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати суд не вбачає. Що ж до вимоги позивача про стягнення з відповідача в його користь коштів на відрядження в розмірі 161 130 грн. 30 коп., то позивач отримав під звіт на картковий рахунок грошові кошти, що не є заробітною платою, в сумі 132 000, 00 грн., при цьому за 123 245, 49 грн. позивачем надано документи, якими підтверджується їх використання та списання відповідно до мети службових відряджень під час виконання трудових обов'язків за період з 06.09.2011 року по 30.11.2012 року. Крім того, кошти в сумі 58 000 грн. були перераховані ФОП [PERSON] з його рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк" на картковий рахунок у тому ж банку, відкритий на ім'я працівника [PERSON] Доказів про те, що позивач надавав звіт про відрядні і йому не проведено оплату суду не надано. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed