Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

07.08.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам на утримання сина [PERSON] в розмірі 5 516,67 грн.. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 25.05.2012 року з відповідача стягнуто на користь [PERSON] кошти на утримання сина в розмірі 500,00 грн. щомісячно з 11.05.2012 року по 23.06.2014 року. За час виконання судового рішення утворився борг по несплачених аліментах у сумі 5 516,67 грн. Постановою державного виконавця від 21.10.2014 року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий лист було повернуто стягувачеві, припинено чинність арешту майна боржника та інші заходи примусового виконання рішення. На час повернення вказаного виконавчого листа, син сторін вже набув повноліття, однак, відповідач не виконав свій обовязок по сплаті аліментів в повному обсязі, не виплатив існуючу заборгованість, тому позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В судове засідання позивач не зявилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином (а.с.37), надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.28). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового розгляду був повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, проти заявлених вимог заперечив, просить застосувати строки позовної давності та, не оспорюючи сам розмір заборгованості, зазначив, що позивач в позовній заяві приховала ту обставину, що отримала від нього шість тисяч гривень в рахунок сплати аліментів перед закінченням виконавчого провадження, про що син написав розписку (а.с.25). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони являються батьками [PERSON], [INFO] (а.с.6). Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 25.05.2012 року у справі № 2/620/451/12 з відповідача стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно з 11.05.2012 року по 23.06.2014 року (а.с.4). Відповідно до розрахунку нарахування заборгованості по сплаті аліментів [PERSON], виданого старшим державним виконавцем Ластовецькою О.А., заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина за період з січня 2004 року по квітень 2016 року становить 5516,67 грн. (а.с.6). Як вбачається із тексту постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 21.10.2014 року, виконавчий лист № 2/620/451/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі 500,00 грн. щомісячно згідно заяви стягувачки від 16.10.2014 року повернуто останній (а.с.5). Судом досліджувалися також наявні в матеріалах справи ксерокопія заяви [PERSON] (а.с.26), ксерокопії медичних висновків щодо стану здоровя [PERSON] (а.с.29-34), які суд критично оцінює, оскільки в них відсутня будь-яка інформація щодо предмета доказування, а отже вони не є належними доказами. За правилами ст.ст. 194, 195 Сімейного кодексу України, суд стягує заборгованість з аліментів, визначивши її, лише у випадку виникнення спору з особою, яка відповідно до ст. 187 цього Кодексу добровільно їх виплачувала. Право особи, яка отримує аліменти, на справедливий судовий розгляд передбачає належне виконання рішення суду, і борг з виплати аліментів, пов'язаний з невиконанням такого судового рішення, не вимагає вирішення нового спору, через що суд не може давати повторну переоцінку один раз вже з'ясованим фактам і присуджувати двічі суму, яка вже присуджена, за відсутності нових обставин, з якими ст.ст. 192, 197 СК України пов'язують зміну розміру аліментів чи звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент виникнення спірних відносин), у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. За наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів. З наведеного випливає, що саме державним виконавцем мають вживатись заходи, щодо сплати аліментів і виконання рішення суду і погашення заборгованості, оскільки законом йому надано ряд повноважень для цього. Чинним законодавством не передбачена можливість стягнення заборгованості за аліментами, яка утворилась при виконанні судового рішення про їх стягнення, шляхом подання позову про її стягнення у судовому порядку у іншій справі. Таким чином, при відсутності спору щодо розміру заборгованості із сплати аліментів, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Повторне стягнення з боржника суми, яка має бути ним виплачена у порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме. При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що виконавчий лист № 2/620/451/12 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] був повернутий стягувачу саме за її заявою від 16.10.2014 року. З урахуванням вищенаведених норм права, та з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки про стягнення заборгованості за аліментами не мають правового підґрунтя, внаслідок чого суд відмовляє у задоволені позовних вимог. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed