Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 28.08.2018 року мотивуючи тим, що з 03.04.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка [INFO] померла. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від21.10.1986 року [PERSON] на праві особистої приватної власності належала 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку їй належала 1/2 частина земельної ділянки від загальної площі 0,0746 га за вказаною адресою. [PERSON] була зареєстрована та проживала у вказаному будинку з 1980 року. Він, [PERSON] , проживав разом із [PERSON] ще до одруження. [INFO] його дружині виповнилось 80 років, вона останні роки тяжко хворіла на серцево - судинні захворювання, атому в зв`язку з старечим віком та станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, а він не міг в повній мірі надавати їй ту необхідну допомогу, оскільки сам має 86 років. Навесні 2018 року стан здоров`я [PERSON] значно погіршився, в неї стали постійні напади задишки та запаморочення, в зв`язку з цим 13.03.2018 року вона була поміщена до Білоцерківської МЛ№2 на стаціонарне лікування, де перебувала до 27.03.2018 року та із незначним поліпшення здоров`я була виписана додому під спостереження сімейного лікаря та продовженням прийому препаратів. Саме під час стаціонарного лікування [PERSON] стала відвідувати її онука [PERSON] , яка пропонувала їй свою допомогу по догляду взамін на будинок, що оформити нотаріально. В зв`язку з немічним станом [PERSON] погодилась на пропозицію. Оскільки гостро потребувала сторонньої допомоги із- за свого віку та вкрай тяжкого стану здоров`я. 10.04.2018 року вранці він залишив дружину вдома, оскільки вона погано себе почувала після стаціонарного лікування та продовжувала амбулаторне лікування і приймала сильнодіючі медичні препарати, а сам пішов у справах до міста. Коли повернувся, то дружина йому повідомила, що приїздила відповідач і вони вдвох з нею їздили до нотаріуса, де уклали договір на її утримання, відповідно до якого відповідач буде утримувати дружину та надавати їй всіляку допомогу. Однак, при цьому виявили, що відсутні документи на будинок та земельну ділянку, та зрозуміли, їх таємно забрала відповідач. Він із дружиною почали телефонувати відповідачу, однак, остання з того часу, як привезла [PERSON] від нотаріуса, на дзвінки не відповідала, не приїздила та будь - яку допомогу не надавала до кінця життя [PERSON] Через деякий час його дружина, збираючись до лікаря, дістала свій паспорт і біля нього виявила копії договорів дарування частини будинку та земельної ділянки, та вони виявили, що замість договору довічного утримання були укладені інші договори. [PERSON] бідкалась, що у зв`язку з поганим станом здоров`я вона не могла ні прочитати те що підписувала, ні сприймала те, що їй говорила нотаріус під час укладення договорів, а відповідач запевнила її, що вона підписує договір про те, що вона буде повністю її утримувати взамін на будинок. Договори дарування не відповідали внутрішній волі [PERSON] та життєвим обставинам, що склалися і вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку і стану здоров`я, укладаючи договори, мала на меті відчуження на користь відповідача будинку, який є її єдиним житлом, та земельної ділянки лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірні договори не були б укладені. 02.05.2018 року [PERSON] звернулась із заявою до міліції проте, що [PERSON] її обманула, що буде її доглядати, забрала документи на її майно, пообіцявши, що буде доглядати, попросила підписати документи в нотаріуса, після чого зникла. 05.05.2018 року [PERSON] звернулась до адвоката та уклала договір про наданні їй правової допомоги по захисту її майнових прав, вказавши,що хоче визнати недійсними договори дарування, також, вказувала, що будь - які документи для оформлення договорів не готувала і нікого не просила їх готувати, оскільки не мала наміру на укладення договорів дарування. На виконання доручення адвокатом було здійснено відповідні запити. [PERSON] до дня смерті проживала у своєму будинку, оскільки іншого житла не мала, оплачувала комунальні послуги, при цьому, зважаючи на свій вік та стан здоров`я , потребувала догляду та сторонньої допомоги. Після смерті дружини, він провів її поховання, а відповідач навіть не з`явилась на похорон. В порядку ч.3 ст. 203, ст. 229, ст. 717 ЦК України, позивач просив: визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , укладений 10.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 964, та визнати недійсним договір дарування 1/2 частини земельної ділянки від загальної площі 0,0746 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 10.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований у реєстрі за № 965. 17.09.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 04.12.2018 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі та пояснив, що його дружина і з сестрою отримали у спадок від матері будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Він з дружиною проживав у вказаному будинку 8 років. Дружина два роки тому захворіла і він водив її до лікарні та возив у м. Трускавець. Відповідач приходила до дружини у лікарню провідувати і додому приходила після її виписки і допомагала їй. Відповідач являється онукою [PERSON] , син якої в 1991 році загинув. У 1989 році [PERSON] дала сину гроші для того, що б він придбав собі хату, він купив стару хату, зруйнував її та будував новий будинок. [PERSON] ще за два роки до смерті виявляла бажання, щоб відповідач доглядала її до смерті, а в березні 2018 року перебуваючи у лікарні, будучи у важкому стані, вкрай потребувала сторонньої допомоги. Відповідач до укладення договорів викрала документи на хату у [PERSON] , зробила договори дарування та після цього зникла і не приходила до бабусі допомагати. Дружина йому бідкалась на те, що вона наробила, тому він пішов до юриста за консультацією і тоді дружина написала заяву у поліцію, а вони рекомендували звернутись до суду. Дільничний під час перевірки заяви приходив до них та повідомив, що відповідач поїхала на лікування за кордон. Після укладення договорів відповідач до бабусі не приходила, на похороні та на поминальних обідах, також, її не було. Після поговору приходив до нього чоловік відповідача і шукав у хаті гроші, а саме 5000,00 грн.. які він ще раніше забрав на похорон. Дружина потрапила до лікарні у липні 2018 року, декілька днів лікувалась, а потім померла. В листопаді 2018 року відповідач написала йому листа про те, що він не користувався газом та світлом у будинку та написала заяву до комунальної організації про відключення світла. Він, після укладення договорів, як і впродовж його життя у будинку з дружиною, сплачував за комунальні послуги, оскільки проживав у будинку. Він зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка йому належала на праві власності, та яку він подарував дочці в грудні 2018 року, наразі у квартирі ніхто не проживає, дочка хоче її продати. Вказані договори дарування порушують його права на вказане майно, оскільки воно є спільним майном подружжя, і він, також, має на нього право. За час проживання у будинку, він купував майно, на присадибній ділянці працював та посадив дерева. Дружина не хотіла дарувати хату і землю відповідачу, а хотіла, щоб онука її доглядала і тільки потім, після смерті бабусі, отримала майно. На даний час він будинком не користується, оскільки відключені комунікації, лише маючи ключі навідується до нього та доглядає. До нього приїздили і казали, щоб протягом 14 днів виїхав із будинку, потім був суд щодо його виселення і є рішення від 26.02.2019 року про його виселення, яке він не оскаржував. Після укладення договорів відповідач не зверталась із заявами про виселення його та дружини із будинку, мабуть боялась. Представник позивача, адвокат Коннова Н.І., в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити його в повному обсязі, та зазначила, що на момент вчинення правочину [PERSON] було 80 років, вона була людина похилого віку та останні роки з 2013 по 2018 тяжко хворіла. В силу свого віку та хвороби не мала змоги себе обходити, потребувала лікування в м. Києві. Позивачу на момент вчинення правочину було 86 років, він не міг в повному обсязі надавати дружині допомогу. В 1991 році загинув син [PERSON] , інших дітей в неї не було, вона мала двох онучок, тому очікувала допомоги від них. [PERSON] мала лише одне житло по [ADDRESS], тому мала намір передати це майно тій особі, яка її догляне до смерті. Під час перебування [PERSON] у лікарні, відповідач її навідувала, допомагала, доглядала. Після виписки із лікарні в березні 2018 року стан здоров`я [PERSON] був задовільний, однак вона продовжувала вживати сильнодіючі препарати. [PERSON] звернулась до неї, як до адвоката, та повідомила, що мала намір залишити будинок відповідачу лише за умови догляду. Після укладення договорів відповідач перестала з`являтись до бабусі та відповідати на телефонні дзвінки, тому [PERSON] хотіла щоб договори визнали недійсними. [PERSON] помилилась в правочині, оскільки хотіла укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, вона за своїм станом не розуміла, що вона підписує. Відповідно до ст. 55 ЦПК України позивач є правонаступником [PERSON] , він є спадкоємцем після смерті дружини і має право на частку у спадковому майні. Про заповіт [PERSON] їй повідомляла, однак казала, що відповідач їй не в повній мірі допомагає і між ними виникають непорозуміння. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що в 2006 році її бабуся, [PERSON] , склала заповіт, потім, після одруження з позивачем, вирішила скласти договори дарування. Бабуся завжди була впевнена в своєму бажанні, щоб залишити будинок та земельну ділянку їй, а не позивачу. Між нею та бабусею під час укладення договорів була домовленість, що вона з позивачем будуть проживати в будинку, а після її смерті, позивач переїде до себе не квартиру. В неї із бабусею були добрі відносини, вона до неї приїздила, телефонувала, та бабуся жалілась, що позивач влаштовує їй скандали. В березні 2018 року бабуся була у лікарні, вона відвідувала її та допомагала. Після виписки з лікарні бабуся казала, що тиск їй зняли, але ще не зовсім добре себе почуває, не так швидко, але ходила, розмову розуміла, а коли потребувала сторонньої допомоги вона їй телефонувала. Після того, як позивач дізнався про укладені договори, він почав тиснути на бабусю, щоб вона їх переписала і не давав змоги їй бачитись з бабусею. Після укладення договорів вона була у бабусі один раз, потім захворіла, був нервовий зрив і вона не мала фізичної можливості приїхати до бабусі, а лише спілкувалась із нею по телефону. Після смерті бабусі вона написала позивачу листа, щоб він звільнив будинок, однак в добровільному порядку він не виселився, тому вона звернулась до суду і отримала відповідне рішення, яке 04.04.2019 року набрало законної сили. Позивач після смерті бабусі проживав у будинку, ключі не віддає, особисті речі бабусі продав, до будинку не допускає, все закриває на ключ і випускає собаку. Представник відповідача, адвокат Кузьменко Є.А., в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що воля покійної була висловлена шляхом укладення договорів дарування. Ще у 2006 році [PERSON] склала заповіт на [PERSON] , тому воля покійної була саме на передачу свого майна онучці, відповідачу у справі. У [PERSON] дітей не було, а були лише онуки та сестра, яка продала відповідачу свою частину вказаного будинку та земельної ділянки. Висновків про те, що дії відповідача були неправомірними немає. Доказів того, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій при укладенні договорів також не надано позивачем. Дійсно, відповідач з бабусею бачилася не часто, однак вони самі обрали такий спосіб спілкування. У 2015 році [PERSON] звернулась за консультацією до адвокатського об`єднання з питанням, як укласти договір дарування і їй було надано консультацію та направлено до нотаріуса. Відповідач повідомляла, що після того, як з її бабусею почав проживати позивач, між ними було обмежено спілкування, оскільки останній забороняв їм бачитись. На похороні [PERSON] був присутній та приймав участь цивільний чоловік відповідача, а остання не мала можливості бути присутньою за станом здоров`я. Також, заявив про відшкодування судових витрат відповідача за рахунок позивача та зазначив, що відповідні докази будуть надані до суду протягом п`яти днів з дня проголошення рішення суду. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За правилами ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та являється власником вказаної квартири, з 03.04.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , яка [INFO] померла у віці 80 років, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 9-11,47) та визнається сторонами. З матеріалів справи ( а.с. 15,16,31), вбачається, що [PERSON] була зареєстрована та проживала з 27.08.2002 року за адресою: [ADDRESS] , разом із нею проживав з 2011 року [PERSON] . З наданих позивачем до позову копій виписок із медичної карти хворого (а.с. 17-23), вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у Білоцерківській міській лікарні № 1 з 16.10.2013 року по 25.10.2013 року, з 05.05.2016 року по 17.05.2016 року, з 23.09.2016 року по 07.10.2016 року, з 07.04.2017 року по 18.04.2017 року,з 25.10.2017 року по 06.11.2017 року, з 13.03.2018 року по 27.03.2018 року з діагнозом: ІХС, стабільна стенокардія навантаження, ФК ІІІ( клінічно), атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз коронарних судин - багато судинне ураження - КВГ 2017, комбінована аортальна вада з переважанням стенозу ( важка), мітральна недостатність ( помірна), важка легенева гіпертензія, артеріальна гіпертензія ІІ,ст..2, ризик 4 (дуже високий), СН ІІ -Б зі зниженою фракцією викиду, ФВ 40%, напади серцевої астми, після отриманого лікування надані рекомендації щодо спостереження у сімейного лікаря, дієти та продовження прийому препаратів. Також, 27.03.2015 року [PERSON] було видано консультативний висновок та рекомендовано проведення операції та стаціонарного лікування в кардіологічному відділенні по місцю проживання. Також, встановлено, що 10.04.2018 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування частки житлового будинку, а саме 1/2 частини будинку [ADDRESS] ( а.с. 24) та договір дарування частки земельної ділянки від 10.04.2018 року ( а.с. 26), а саме: 1/2 частини земельної ділянки від загальної площі 0,0746 га, з кадастровим номером: [NUMBER] , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаних договорів за відповідачем 10.04.2018 року було зареєстровано право власності на вказане майно, що підтверджено витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 25,27). На підставі договору купівлі - продажу частки житлового будинку від 18.12.2018 року ( а.с. 111-112), укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання отримала у власність 1/2 частину будинку [ADDRESS] , що також підтверджено витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 113). Таким чином, відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки від загальної площі 0,0746 га, з кадастровим номером: [NUMBER] , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою. Позивач стверджував в судовому засіданні проте, що вказане у договорах дарування майно є спільним майном подружжя, тому він має право на його частину. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.13,14) та тексту договорів дарування, вказане майно належало [PERSON] на праві особистої приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області 21.10.1986 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-5062, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 06.08.1987 року за реєстром № 6545 в реєстрову книгу № 63, та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Білоцерківською міською радою Київської області на підставі рішення № 234, сесії міської ради від 21.04.2005 року, який зареєстрований 11.08.2005 року Білоцерківським відділом земельних ресурсів Київської області в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3357. Отже, вказане майно було набуте у власність [PERSON] до шлюбу з позивачем, і останнім не надано до суду жодних доказів, що вказане майно в період їх шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Представник позивача на підтвердження позовних вимог вказувала на те, що [PERSON] на момент укладення договорів дарування не мала вільного волевиявлення і укладення договорів дарування не відповідало її внутрішній волі, та вона помилилась щодо природи правочину, оскільки вважала, що уклала договір довічного утримання, однак дані твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Помилкою слід вважати неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). При цьому обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Так, з Договору - замовлення про надання послуг № 1530 від 23.03.2018 року ( а.с. 28), вбачається, що [PERSON] замовила у КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» проведення технічної інвентаризації житлового будинку [ADDRESS] , що узгоджується з листом КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 23.05.2018 року за № 1436 ( а.с.33), в якому зазначено, що [PERSON] 29.03.2018 року отримала технічний паспорт на будинок. З листа управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 30.05.2018 року № 441/1 (а.с.35), вбачається,що [PERSON] [INFO] року звернулась із заявою про видачу витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за № 721 від 03.04.2018 року видано особисто заявнику [PERSON] , що підтверджено заявою останньої від 30.03.2018 року ( а.с.36). Також, з листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.05.2018 року № 29-10-0.11-8356/2-18 ( а.с.37) та заяви № ЗВ-3213376662018 від 06.04.2018 року ( а.с.38-39) вбачається, що [PERSON] зверталась із заявою до Центру надання адміністративних послуг про внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру, на підставі якої 06.04.2018 року був підготовлений Витяг з Державного земельного кадастру по земельній ділянці вказаній у запиті, та направлений для подальшого отримання заявником. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що познайомилась із позивачем сім - вісім років тому, знала свою сусідку [PERSON] та знає онуку останньої - [PERSON] , яку інколи бачила у бабусі (один раз на місяць). [PERSON] останні роки хворіла, за 6 місяців до смерті була у поганому стані, не мала можливості себе обходити, казала, що хоче оформити даровизну на того, хто її догляне до смерті. Повідомляла про те, що вона уклала договори з відповідачем, казала, що не знає що підписала, оскільки на руки їй нічого не дали, потім зателефонувала відповідачу і та привезла копії документів. З березня 2018 року по червень 2018 року вона щодня бувала у [PERSON] і допомагала їй по господарству, остання ходила сама, впізнавала усіх, розуміла який день і висловлювала чітко свої думки. В березні - квітні 2018 року у лікарні сусідку не відвідувала, та коли вона померла не пам`ятає. Крім онуки у [PERSON] поряд родичів не було, рідна сестра проживає в м. Одесі. На позивача сусідка ніколи їй не жалілася, казала, що в неї все добре. [PERSON] казала, що після того, як онука привезла копії документів і вона з ними ознайомилася, жалкувала лише про те, що відповідач перестала їй телефонувати. Свідок [PERSON] дав покази про те, що позивача знає близько 10 років, знав [PERSON]., в якої був син [PERSON] , з яким він товаришував. [PERSON] жила з позивачем, та мала дуже близькі почуття до [PERSON] і казала, що хотіла б на неї зробити даровизну, але на яких умовах йому невідомо. Останній рік [PERSON] дуже хворіла, позивач за нею доглядав, дивився за господарством, за один місяць до її смерті вона попросила сусідів щоб він за народним обрядом її поховав. Він був присутній коли [PERSON] казала, що перепише хату на [PERSON] , подробиці він не запитував. Через два тижні чи за місяць до смерті [PERSON] приходили працівники комунальних служб і просили поновити договори, просила надати документи на хату і [PERSON] зателефонувала [PERSON] з приводу поновлення договорів, а [PERSON] не виходила на зв`язок, тоді [PERSON] почала нервувати за те, що її можуть вигнати з хати і просила позивача звернутись до поліції щоб знайти [PERSON] . [PERSON] любила [PERSON] дуже сильно і хотіла щоб вона була поряд. Коли [PERSON] померла, він телефонував до її невістки, сказали, що [PERSON] хвора, але має приїхати її чоловік, який будучи на похороні стояв осторонь. [PERSON] казала, що подарувала хату, але не казала коли, вона виклала своє бажання на папері. Свідок [PERSON] дав покази про те, що 12 років жив по сусідству з [PERSON] та 8 років знає позивача. Від сусідів та від позивача йому відомо, що [PERSON] казала, що її хата залишиться тому, хто її догляне до смерті. [PERSON] він ніколи не бачив ні у дворі будинку ні на городі, також, не бачив її на похоронах та поминальних обідах. [PERSON] щороку лежала у лікарні і його дружина робила їй ін`єкції, після того коли та хворіла вдома. Влітку 2018 року [PERSON] була у лікарні і вони з дружиною її відвідували, вона не казала, що подарувала [PERSON] . Також, від сусідів та від позивача йому відомо, що коли [PERSON] повернулась із лікарні в тяжкому стані [PERSON] її відвезла оформляти хату. Позивач доглядав за своєю дружиною, доглядав за будинком, обробляв город, копав, садив, на подвір`ї навів порядок. Коли дружина позивача померла, він його запитував, хто його буде доглядати, а той відповів, що ніхто. Діани на похороні не було, приїхав її чоловік, але до хати не зайшов. На другий день після похорону, його покликали до хати позивача, оскільки приїхав чоловік [PERSON] і почав щось у хаті шукати. У позивача та [PERSON] були добрі відносини, вони завжди ходили разом по під ручку, підвищених емоцій він них він не бачив. З матеріалів справи (а.с. 71) вбачається, що 11.11.2006 року [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження: усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] , [INFO] . Також, встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , являється онукою [PERSON] , з 10.04.2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з неможливістю проживання за зареєстрованою адресою, оскільки за даною адресою проживає позивач та не допускає її до житлового приміщення, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 1, 24, 60) та показами свідків. Крім того, сторони стверджували, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2019 року, яке набрало законної сили 04.04.2019 року, у справі № 357/9394/18, за позовом [PERSON] , про усунення перешкод у користування власністю, було ухвалено виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS] , у зв`язку з втратою ним права користування цим будинком, та яким встановлено, що позивач чинив перешкоди відповідачу у користуванні та розпорядженні вказаним будинком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що вона знала свою сусідку [PERSON] та знає онуку останньої - [PERSON] , на яку сусідка склала ще багато років тому заповіт. Потім, коли між позивачем та [PERSON] змінились стосунки, остання вирішила переробити заповіт на договір дарування, та зверталась до неї за допомогою, але вона не мала можливості таку допомогу надати. Також, в березні 2018 року при спілкуванні з [PERSON] , остання повідомляла, що має намір розлучитись з позивачем і просила знайти адвоката. [PERSON] повідомляла їй та іншим сусідам, де заховала гроші, які необхідно буде передати онучці. Однак, після смерті сусідки, позивач сказав, що забрав гроші. [PERSON] вечорами прогулювалась біля будинку через погані стосунки із позивачем, мала загалом стабільний стан здоров`я, казала лише, що трохи болить серце, однак вона сама себе обходила, пекла пироги і усіх пригощала, перед смертю двічі лежала у лікарні, померла у липні 2018 року. [PERSON] постійно її впізнавала і чекала біля воріт поспілкуватись, та з полегшенням повідомила, що уклала договори дарування з онукою [PERSON] . Свідок [PERSON] ( мати відповідача) в судовому засіданні дала покази про те, що в 1991 році, коли вона похоронила свого чоловіка, сина [PERSON] , остання повідомила, що хоче залишити усе своє майно [PERSON] . В квітні чи травні 2018 року зустрічалась з [PERSON] , яка її впізнала при зустрічі, повідомила, що зробила даровизну на [PERSON] і що онука на неї дуже схожа. Також, повідомила, що ніколи не думала, що позивач буде з неї знущатись та забороняти зустрічатись з онукою. [PERSON] ніколи не казала, що бажає укласти договір довічного утримання, а казала, що хоче скласти заповіт на [PERSON] , а потім склала договір дарування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази про те, що перед укладення договорів він був разом із відповідачем в гостях у [PERSON] , яка повідомила та сама ініціювала укладення договору дарування, оскільки їй сказали, що після її смерті навіть за наявності заповіту її чоловік буде претендувати на майно. В кінці квітня 2018 року, перед від`їздом [PERSON] за кордон на лікування після нервово зриву, де вона була до серпня місяця, бачив [PERSON] , яка жалілась на свого чоловіка. До від`їзду [PERSON] він відвозив останню до бабусі один раз на місяць, та тільки тоді, коли не було дома позивача, оскільки він забороняв їм бачитись. Про смерть [PERSON] дізнався від сусідів, які йому зателефонували та повідомили про гроші, які бабуся залишила [PERSON] , та які він мав намір забрати на похорон. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що її сусідка [PERSON] завжди хотіла подарувати будинок своїй онучці [PERSON], навіть за місяць до смерті про це повідомляла. Вона з [PERSON] спілкувалась щодня, як сусідка , остання її впізнавала, все розуміла, їй відомі були усі події, що відбуваються у світі. Як жили між собою [PERSON] та [PERSON] вона не знає, однак сусіди повідомляли, що позивач веде себе неадекватно, не впускає [PERSON] до бабусі, остання навіть боялась при ньому балакати з онукою по телефону. [PERSON] повідомляла їй про укладення договорів і ніколи не жаліла, що їх уклала. Відповідач дуже схожа на [PERSON] , ще давно була домовленість, що бабуся подарує онучці будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що знала свою сусідку [PERSON] , спілкувалась із нею часто через паркан, оскільки позивач забороняв заходити в гості, а коли він виходив з будинку в парк, вона приходила щоб зателефонувати до [PERSON] . У розмові [PERSON] їй повідомляла, що зробила все майно на [PERSON] , а її чоловік, [PERSON] , був проти цього, однак незрозуміло чому, адже в нього є квартира. Після смерті [PERSON] позивач продав усі її речі, шифер з подвір`я зварювальний апарат, усе що виросло на городі. В будинку була люстра, яку розписав батько відповідача, і це була єдина про нього згадка, яку позивач забрав і напевно теж продав. Учні [PERSON] , яка викладала на дому до 2018 року, зібрали їй гроші 4000 дол. США, однак позивач забрав їх і не дозволив робити їй операцію. З 2018 року позивач забороняв [PERSON] спілкуватись і щоб до неї хтось приходив. [PERSON] до останнього подиху все розуміла, готувала, прасувала, казала, що вона впевнена, що [PERSON] буде проживати у будинку. [PERSON] казала, що [PERSON] її відвідує, телефонує, лише після того, як остання захворіла, вона перестала приходити. Позивач напевно довів свою дружину до могили за те, що вона подарувала все [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що знала [PERSON] 10 років, оскільки остання доглядала її дитину, тому вони часто спілкувались, вона вітала її на свята та дні народження. 24.03.2018 року у [PERSON] були на дні народженні за її запрошенням. Потім відвідувала [PERSON] у лікарні, остання бідкалась, що уклавши шлюб з позивачем він зможе претендувати на будинок, тому просила допомогти їй щось зробити, турбувалась, щоб усе залишилось [PERSON] . Ще в лютому 2018 році [PERSON] казала, що бажає розлучитись з позивачем, просила її та її матір з ним поговорити про це, але вони сказали, що не можуть позивача про таке просити. [PERSON] телефонувала їй та повідомляла, що уклала договори дарування з [PERSON] , раділа, що так зробила, що виконала своє бажання. Останні раз спілкувалась з [PERSON] в кінці квітня - на початку травня 2018 року, про те, щоб розірвати договори чи змінити їх мови не було, вона почувала себе добре, обходила себе, мала ясний розум. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що з 2005 року знала [PERSON] , яка доглядала її онука. До 2015 року вони з нею часто спілкувались, вона запитувала чи не має дітей, щоб доглядати їх. Телефонували одна одній, була у неї на 70 річчі, на 8 Березня, [INFO] була у [PERSON] на її 80 рік народження, жалілась на хворе серце, показувала медичні документи. Після цього вона щодня їй телефонувала, адже хвилювалась за стан її здоров`я, потім навідувала її у лікарні, де зустрічала Діану, яка дуже схожа на бабусю. [PERSON] казала їй, що картини,які малював її син, дістануться онучці [PERSON] , а хата онучці [PERSON] , повідомляла, що ходила до юристів на консультацію, як оформити документально своє бажання. В період коли провідувала [PERSON] в лікарні, остання була в тяжкому стані та попросила зателефонувати [PERSON] для того, щоб зробити дарування, оскільки дізналась, що її чоловік може претендувати на хату після її смерті. Наступного дня, після розмови з [PERSON] , вони з [PERSON] поїхали до хати, взяли документи і [PERSON] почала збирати інші документи. Через 2-3 дні їй зателефонувала [PERSON] близько 05:00 ранку і запитала чи можна зробити дарування швидше, але вона її заспокоїла, що все буде добре. По телефону [PERSON] казала, що не хоче щоб її чоловік знав про укладення договору, казала, що «він енергію з неї забирає». Також, повідомляла, що просила його дати розлучення, її хата має залишить її дітям, а його хата його дітям. [PERSON] розуміла, що укладає договір дарування, вона сама ходила до юристів і їй все пояснили. Вона разом із [PERSON] та [PERSON] їздила до нотаріуса укладати договори, була свідком, як нотаріус роз`яснювала про договір,який укладається, як були підписані документи, [PERSON] сказала, що кошти за послуги вона сама сплачує, а після завершення сказала, що нарешті здійснилося, цілувала її та [PERSON] . Також, казала, що нотаріус запитувала у неї чи все вона розуміє, чи є де їй проживати, і вона все відповідала. Після укладення договорів вона спілкувалась із [PERSON] і та ніколи не жалілась на [PERSON] , запрошувала у гості, однак вона не пішла через позивача. За місяць до смерті [PERSON] вони спілкувались, остання просила, що коли помре, допомоги [PERSON] з похоронами, повідомила де знаходяться гроші на поховання і для [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази про те, що сусідку [PERSON] знав, вони були у добрих відносинах. З лютого 2018 року по день смерті [PERSON] рідко виходила на вулицю, а коли вони спілкувались, повідомляла, що погано себе почуває, тому хоче виявити свою волю та подарувати онучці [PERSON] своє майно. На онучку вона не жалілась, але знає, що позивач [PERSON] не пускав до баби та до хати. Про укладені договори дізнався від сусідів. Коли позивач з`явився на їх вулиці, то він з ним не спілкувався. Він бачив, як позивач після смерті [PERSON] вивозив речі із будинку, а нещодавно ще й зняв антену з будинку. Судом встановлено, що 11.11.2006 року [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] на випадок своєї смерті, 30.03.2018 року отримала Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, 06.04.2018 року зверталась із заявою до Центру надання адміністративних послуг про внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру, на підставі якої був підготовлений Витяг з Державного земельного кадастру по земельній ділянці, 10.04.2018 року були укладені договори дарування, що свідчить про те, що [PERSON] вчинялися певні дії для того, щоб передати право власності на майно відповідачу, як показали свідки, направленість її дій була не випадковою і вона прийшла до такого рішення обґрунтовано. Після посвідчення договору дарування відповідачем були вчинені дії щодо реєстрації права власності на вказане у договорах майно. З моменту, як посвідчення заповіту, так і оскаржуваних договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] були добрі сімейні відносини, остання навідувала бабусю та спілкувалась по телефону, допомагала у лікуванні. Зі змісту вказаних договорів дарування вбачається, що сторони уклали їх вільно володіючи українською мовою, попередньо ознайомившись з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір ( зокрема щодо недійсності правочину), розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, перебуваючи у ясній пам`яті та при здоровому розумі, діючи добровільно, за відсутності будь - якого примусу, як фізичного так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності. За цими договорами «Дарувальник» передає майно, вказане п .1.2 кожного з договорів, у власність «Обдаровуваної» безоплатно. Сторони своїми підписами під цими договорами у присутності нотаріуса підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти ці Договори на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса в результаті проведеної розмови всі роз`яснення стосовно значення, наслідків та змісту укладених Договорів і ніяких зауважень, доповнень до договорів не мали. Договори підписані сторонами в присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] частки житлового будинку та земельної ділянки перевірено, та посвідчено дані договори приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, Федорякою О.С. та зареєстровані у реєстрі за № 964 та № 965. За таких умов суд прийшов до обґрунтованого висновку, що волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі, сторони мали повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В ході розгляду справи встановлено, що оскаржувані правочини повністю відповідають вимогам діючого законодавства, зокрема і в частині нотаріального їх посвідчення; приватним нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст діючого законодавства, що підтверджується підписами сторін на договорах; при укладенні договорів сторони діяли добровільно, свідомо та цілеспрямовано, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, що також підтверджується їх підписами на договорах. Крім того, як до так і після укладення оспорюваних договорів сторони спілкувалися, телефонували одна одній, враховуючи навіть перешкоди у спілкуванні з боку позивача, та лише коли відповідач виїхала з країни на лікування, між ними припинився зв`язок. Судом звернуто увагу й на той факт, що на момент укладення договорів дарування [PERSON] було 80 років, однак, свідки в судому засіданні ствердили, що вона перебувала при здоровому розумі і ясній пам`яті, розуміла значення своїх дій та могла себе обходити, а в наданих до суду медичних виписках відсутні рекомендації щодо постійного стороннього догляду. Таким чином, позивачем не доведено, що [PERSON] мала намір укласти саме договір довічного утримання. Представник позивача, також, в підтвердження зазначених позивачем обставин справи посилалась на укладений між нею та [PERSON] договір про надання правової (правничої) допомоги від 05.05.2018 року ( а.с.30) та висновок Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області від 17.05.2018 року ( а.с.29), які на її думку підтверджують намір [PERSON] розірвати договори дарування, однак вказані докази, у сукупності з іншими доказами не дають підстав беззаперечно встановити намір [PERSON] розірвати договори дарування. Так, з вказаного висновку вбачається, що 02.05.2018 року [PERSON] звернулась із заявою до Білоцерківського ВПГУНП в Київській області, в які просила прийняти міри до внучки [PERSON] , адреса проживання якої невідома, яка обманним шляхом заволоділа документами на її будинок та переоформила його на себе, однак, вказані відомості не узгоджуються з іншими доказами, а з показів свідків [PERSON] і [PERSON] та пояснень позивача вбачається, що такі дії [PERSON] були викликані у зв`язку з поновленням договорів на сплату комунальних послуг та спрямовані на встановлення зв`язку з [PERSON] , який був втрачений, оскільки остання перебувала на лікуванні. Позивач у позовній заяві вказав, що його дружина, збираючись до лікаря, дістала свій паспорт і біля нього виявила копії договорів дарування частини будинку та земельної ділянки, отже, сторони договору мали примірники договорів, що свідчить про обізнаність [PERSON] про зміст, суть та правові наслідки укладеного договору. З договору про надання правової (правничої) допомоги від 05.05.2018 року, вбачається, що його предметом є представлення прав та інтересів клієнта в державних органах влади а судах Київської області з питань захисту майнових та немайнових прав. З матеріалів справи (а.с.32,34,40) вбачається, що адвокатом здійснювались запити 10.05.2018 року, 21.05.2018 року, 23.05.2018 року щодо надання інформації на виконання доручення клієнта [PERSON] про визнання договору дарування частки житлового будинку недійсним, на які до кінця травня були надані відповіді. Однак, до суду не надано доказів щодо подання [PERSON] відповідного позову до суду чи наявності непереборних обставин, які унеможливили його подання за життя останньої, враховуючи, що свідки в судовому засіданні вказали, що [PERSON] турбувалась, що втратила зв`язок з онукою, в зв`язку з тим, що остання, як захворіла перестала їй телефонувати та турбувалась щодо переоформлення договорів на сплату комунальних послуг, неукладення яких може слугувати підставою для її виселення. Враховуючи положення ст.ст. 203, 717 ЦК України, особа на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків, і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік сторони правочину, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному після укладення договору дарування. Отже, норми ч.1 ст. 229, ст. 203, ст. 717 ЦК України лише в разі встановлення вказаних обставин у сукупності вважаються правильно застосованими. В даному випадку, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами сукупність вказаних обставин, а встановлені судом обставини, які підтверджені доказами, про що зазначено вище в рішенні, спростовують доводи позивача. Правовими наслідками договору дарування є перехід майна від однієї особи у власність іншої, договір дарування направлений на припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдарованої особи. В даному випадку оспорюванні договори дарування відповідно до вимог ст. 719 ЦК України були укладені у письмовій формі і посвідчені нотаріусом, право власності на вказану частину будинку та земельної ділянки зареєстровані за відповідачем у визначеному законодавством порядку, жодних обтяжень та обмежень щодо укладення цих договорів не було. А тому, відповідач відповідно до діючого законодавства набула права власності на майно, тобто наступили правові наслідки, які обумовлюються договором дарування. Настання обов`язково таких наслідків, як вселення його в подароване йому житлове приміщення і виселення при цьому дарувальника і членів його сім`ї, діючим законодавством не передбачено, і те, що такі наслідки не настали, не є безспірним доказом недійсності таких правочинів. Суд, також, виходить з того, що позивач, який не є стороною оспорюваних ним правочинів повинен був довести належними, допустимими та достатніми доказами в їх сукупності те, що вказаними договорами порушено його права та інтереси, а доказів на підтвердження цих обставин, як вважає суд, ним і не було надано. Так, позивачем вказано на те, що оспорюванні договори порушують його права на отримання спадщини після померлої дружини, однак до суду не надано доказів того, що він прийняв спадщину шляхом подання до нотаріальної контори відповідної заяви у шестимісячний строк, враховуючи, що його зареєстроване місце проживання відмінне від місця проживання спадкодавця, а враховуючи складення [PERSON] заповіту, який не був нею змінений чи скасований за період шлюбу з позивачем, та звертаючи увагу на покази свідків, можливо дійти висновку, що остання мала намір залишити усе своє майно відповідачу. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, тому не підлягає до задоволення. Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, які поніс позивач, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed