Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

03 грудня 2018 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до кредитного договору № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» отримало від Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», кредитні кошти у розмірі 200 000 грн. та зобов`язалося сплатити відсотки за їх використання. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10 грудня 2010 року Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за договором № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року та майновим іпотечним договором № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року зі строком дії договору іпотеки до 01 березня 2007 року. У зв`язку з порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» умов іпотечного договору щодо повернення кредиту, банком відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, умов кредитного договору та умов договору іпотеки використано право дострокової вимоги стягнення з нього, як майнового поручителя, заборгованості за кредитним договором та надіслано 02 лютого 2011 року на його адресу майнову вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів та звернення стягнення на предмет іпотечного майна протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги. Зазначив, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання та був зобов`язаний пред`явити позов до нього протягом 6 місяців, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Також зазначив, що договір іпотеки є похідним від основного зобов`язання і є дійсним до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, тому договір іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року встановлений строком до 01 березня 2007 року. На підставі викладеного просить суд: - визнати договір іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ним, що посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, Наявко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 5, припиненим; - скасувати запис № 2931526 від 20 листопада 2010 року у державному реєстрі іпотек; - скасувати запис № 2931041 від 02 березня 2006 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; - стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 2114,40 грн. Ухвалою суду від 22.12.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву 25 січня 2019 року на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» [PERSON] надійшов відзив з додатками на позовну заяву [PERSON] (а.с. 28- 43). У відзиві представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, мотивуючи наступним. З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» та Акціонерним комерційним банку «Райффайзенбанк Україна» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», який в свою чергу переуступив права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», 02 березня 2006 року між Акціонерним комерційним банку «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РМ-300/1432/2006. В порушення умов кредитного договору та чинного законодавства відповідач не здійснює погашення кредиту та сплату відсотків у строки та у розмірах, встановлених цим кредитним договором. Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» у 2007 році, в рамках строку позовної давності скористався своїм правом на стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та звертався до Господарського суду Дніпропетровської області з відповідним позовом. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2007 року позов Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» задоволено та стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» суму боргу у розмірі 350921,35 грн. та судові витрати по справі. Посилаючись на положення п. 4.4.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 1 від 24 листопада 2014 року, позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 04 вересня 2013 року у цивільній справі № 73цс13 зазначає, що позиція позивача про пропуск строку позовної давності є необґрунтованою. Також зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно п. 9.1. спірного договору іпотеки, цей договір діє до виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Виходячи з викладеного та оскільки боргові зобов`язання за кредитним договором на сьогодні не виконані, іпотека на спірне нерухоме майно є чинною. Крім того зазначив, що вимога про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом від 02 лютого 2011 року викликає сумніви щодо достовірності та допустимості як доказу у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, оскільки складена не на офіційному бланку товариства, не містить печатки, не відповідає вимогам ДСТУ. Позивачем не надано доказів, яким чином отримано ним таку вимогу, немає копії конверту, опису вкладення та інших доказів отримання ним цієї досудової вимоги. Ухвалою суду від 15 квітня 2019 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання від представника позивача, [PERSON] , надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та без фіксації судового процесу технічними засобами. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити (а.с. 68). Від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує на підставі доводів, викладених у відзиві на позов (а.с. 45). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 01 березня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», який в свою чергу переуступив права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір № СrL-300/1472/2006, згідно якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» отримало кредит у розмірі 200 000, 00 грн. (а.с. 35-38). Згідно п. 2 вказаного договору, дата остаточного повернення кредиту - 01 березня 2007 року. Згідно п. 8.2. цього договору, він діє до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому Договору в повному обсязі (а.с. 35, 38). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02 березня 2006 року між Акціонерним комерційним банку «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РМ-300/1432/2006, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, Наявко І. М., зареєстрований у реєстрі за № 5 (а.с. 39-41). Предметом іпотеки , згідно договору, є нерухоме майно, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] (а.с. 39). Згідно п. 9.1 вказаного договору іпотеки, він діє до виконання боргових зобов`язань в повному обсязі та зобов`язань Іпотекодавця за цим договором (а.с. 41). Таким чином, у кредитному договорі № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року та спірному договорі іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року чітко визначено строк їх дії, а саме - до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань у повному обсязі. Викладене свідчить про досягнення згоди між сторонами щодо усіх істотних умов кредитного договору, договору іпотеки , зокрема строку їх дії, а отже спростовує доводи позивача щодо закінчення строку дії договору іпотеки та строку виконання зобов`язання за кредитним договором 01 березня 2007 року. Матеріалами справи також підтверджено, що Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» у 2007 році, в рамках строку позовної давності скористався своїм правом на стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та звертався до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» про стягнення заборгованості за кредитним договором № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2007 року позов Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» задоволено та стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» суму боргу у розмірі 350921,35 грн. та судові витрати по справі (а.с. 42-43). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому ч.1 ст.575 ЦК України визначає іпотеку як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч. 1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Вказаний перелік не є вичерпним, адже вказана норма матеріального закону передбачає припинення права застави також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 28 Закону України «Про заставу» передбачено також припинення застави при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави, та в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється також у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним. У відповідності до вимог ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Пунктом 4.4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» №1 від 24.11.2014 р. визначено: «... наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання грошових сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно». Дана позиція також викладена у постанові Верховного Суду України у цивільній справі № 73цс13. Оскільки боргові зобов`язання за кредитним договором на сьогодні не виконані, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, тому договір іпотеки на спірне майно є чинним. Крім того, кредитор вже скористався своїм правом на стягнення заборгованості в рамках строку позовної давності, тому посилання позивача на ст. ст. 256, 257, 258, 267 ЦК України та на те, що договір іпотеки вважається припиненим, оскільки будь-яких вимог протягом 11 років не пред`являлось є необґрунтованими та безпідставними. Суд критично оцінює надану позивачем Досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором № СrL-300/1472/2006 від 02 березня 2006 року за вих. 234/11 від 02 лютого 2011 року (а.с. 7-8) в обґрунтування своїх позовних вимог та не може вважати її належним доказом, оскільки вона містить не всі правові засоби індивідуалізації юридичної особи, зокрема складена не на офіційному бланку товариства, не містить печатки юридичної особи. Крім того, позивачем не надано доказів, яким чином отримано ним таку вимогу, відсутні копії конверту, опису вкладення та інших доказів отримання ним цієї досудової вимоги. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги встановлені судом обставини і визначені виниклі спірні правовідносини, суд вважає, що підстави для визнання договору іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, Наявко І. М., зареєстрованого у реєстрі за № 5, припиненим - відсутні. Так як позивачу відмовлено в позові в частині визнання спірного договору іпотеки припиненим, то не підлягають задоволенню і вимоги щодо скасування запису № 2931526 від 20 листопада 2010 року у державному реєстрі іпотек; скасування запису № 2931041 від 02 березня 2006 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, оскільки вони є похідними від цієї вимоги. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю. Так як позивачу відмовлено у задоволенні позову повністю, то не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed