Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з жовтня 1998 року вона проживала з [PERSON] однією сім'єю без укладення шлюбу. У 1999 році за договором купівлі-продажу [PERSON] придбав у власність земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS], на якій у подальшому було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2005 року за позивачкою визнано право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. На думку позивачки у зв'язку з цим вона набула право й на половину земельної ділянки, на якій розташований зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Проте 19 грудня 2005 року [PERSON] без згоди позивачки як співвласника за 42000 доларів США відчужив половину земельної ділянки на користь [PERSON], який побудував на ній житловий будинок, а у подальшому відчужив його на користь інших осіб, що, у свою чергу, унеможливлює повернення відчуженої частини земельної ділянки позивачці. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставне набуте майно в натурі, а в разі неможливості відшкодувати його вартість. Після смерті [INFO] [PERSON] рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 березня 2012 року в порядку спадкування за заповітом за відповідачем по цій справі [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га та 1/2 частину розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Крім цього, відповідачем 23 серпня 2006 року було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого відповідач отримав у спадщину 25000 доларів США. Позивачка просить суд стягнути з відповідача вартість безпідставно набутого майна - 1/2 частини земельної ділянки площею 0,05 га за адресою: [ADDRESS], розмір якої має бути визначений на момент розгляду справи судом. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримала та просила його задовольнити, а представник відповідача позов не визнала та проти його задоволення заперечувала, просила застосувати до заявлених вимог строк позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі державного акту на право власності на землю [NUMBER] від 05 червня 2001 року [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS]. 12 червня 2011 року виконком Таїровської селищної ради видав свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2005 року за позивачкою визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Поряд з цим за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19 грудня 2005 року [PERSON] за 72128 гривень відчужив на користь [PERSON]/2 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO]. 23 серпня 2006 року державний нотаріус Овідіопольської районної державної нотаріальної контори видала выдповыдачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] отримав у спадщину 25000 доларів США. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 березня 2012 року в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га та 1/2 частину розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Суд звертає увагу, що по цій справі вимоги про стягнення вартості безпідставно набутого майна заявлені не до [PERSON], який саме відчужив частину земельної ділянки, співвласником якої вважає себе позивачка, та отримав за це майно певні кошти, а до його спадкоємця за заповітом [PERSON]. Але відповідно до ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ст.1282 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Обравши способом захисту права подання позову про стягнення з спадкоємця [PERSON] вартості безпідставно набутого майна сторона позивача в силу ст.10 ЦПК України зобов'язана була довести як фактичну, так й правову підставу своїх вимог. Згідно з ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Але обраний позивачкою спосіб правового захисту шляхом пред'явлення до спадкоємця боржника позову про стягнення вартості безпідставно набутого майна не відповідає закріпленим в чинному законодавстві правовим положенням, цей позов не заснований на законі, тому суд не має правових підстав для його задоволення. Зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, тому з врахуванням роз'яснень Пленуму Верховного суду України у п.11 його постанови "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N14 суд вважає за можливе не перевіряти дотримання позивачкою строку звернення до суду з даним позовом та причини можливого пропуску цього строку.

Outcome: dismissed