Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом та просила встановити порядок користування квартирою № 16 в буд. № 22-а по вул. Вокзальна в м. Новгород-Сіверському Чернігівської області наступним чином: виділити їй у користування житлову кімнату площею 17,4 м.кв. з лоджією площею 4,6 м.кв., у користування відповідача виділити житлові кімнати площею 11,6 м.кв. з лоджією та площею 10,3 м.кв., залишивши в спільному користуванні кухню, вбиральню, санвузол, вітальню та шафу. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що вказана квартира належить їй та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності і кожному із співвласників належить по 1/2 частці спірної квартири. Як зазначає позивача, раніше вона мешкала у вказаній квартирі разом з матірю та сестрою (відповідачем), а у звязку із смертю матері, вона разом з чоловіком придбала житловий будинок, в якому на даний час і проживає,а відповідач залишилася проживати у спірній квартирі. Також [PERSON] посилається на те, що протягом останніх років відповідачка чинить їй перешкоди в користуванні спільною квартирою та від укладення договору про порядок користування квартирою ухиляється. А оскільки спірна квартира є трикімнатною і має загальну площу 70,5 м.кв., в ній є три жилі ізольовані кімнати, кухня, вбиральня, санвузол, вітальня, шафа та дві лоджії, вважає, що відповідно до положень ст.. 358 ЦК України можливо встановити порядок користування цією квартирою. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 червня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги полягають тому, що відповідно до положень п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року нею, [PERSON], був поданий позов з вимогою встановлення порядку користування приміщеннями квартири, а не виділ внатурі і не усунення перешкод в користуванні квартирою, як зазначено в рішенні суду першої інстанції. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав задоволення позову без висновку судової будівельно-технічної експертизи, оскільки відповідно до вимог ст..ст. 31, 57 ЦПК України нею були надані письмові докази на підтвердження правомірності та обґрунтованості позовних вимог, а саме копія договору дарування 1/2 частини спірної квартири та копія технічного паспорту, натомість відповідачем суду не надано жодних доказів. Окрім того, апелянт вважає, що по справі відсутня необхідність в отриманні експертного висновку, враховуючи положення ст.. 66 ЦПК України, оскільки спірна квартира є трикімнатною, частки сторін визначені і в цьому випадку необхідність спеціальних фахових знань відсутня. Посилається на те, що інші варіанти встановлення порядку користування, ніж запропонований нею, відсутні. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховані порушені положення та вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 358 ЦК України і не взято до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у цивільній справі № 6-1500цс15. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з відсутності висновку експерта про можливість визначення порядку користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності позивачки та відповідачки, зокрема й за варіантом, запропонованим позивачкою, тому прийшов до висновку, що позивачем не доведено можливість визначення порядку користування спільною квартирою за запропонованим нею варіантом. Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. За приписами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що на підставі договору дарування від 30 січня 1998 року у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] перебуває квартира №16, розташована за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Вокзальна 22а, по 1/2 частці, що підтверджується довідкою КП «Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 02 червня 2017 року (а.с. 7, 20). З технічного паспорту на квартиру №16, розташована по вул. Вокзальній, 22а в м. Новгороді-Сіверському вбачається, що спірна квартира має загальну площу 70,5 м.кв. та складається з: кімнати площею 17,4 м.кв. з лоджією 4,6 м.кв.; кімнати площею 11,6 м.кв. з лоджією площею 3,2 м.кв.; кімнати площею 10,3 м.кв.; вітальні площею 10 м.кв.; кухні площею 8,4 м.кв.; санвузла плопщею 2,6 м.кв.; вбиральні площею 1,3 м.кв.; шафи площею 1,1 м.кв. (а.с. 8-9). Апеляційним судом встановлено, що у спірній квартирі проживає [PERSON] з родиною, а також батько сторін [PERSON], який зарестрований у квартирі з 20 серпня 1981 року (а.с. 15). Позивач [PERSON] зі своєю сім»єю зареєстрована та проживає за адресою [INFO] (а.с. 4 зворот). Зазначені обставини в апеляційному суді сторонами не спростовані та не заперечувались. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне. З матеріалів справи убачається, що спірна квартира належить сторонам у рівних частинах - по 1/2 частки кожному. Спірна квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат площею 39,3 кв.м, кухні площею 8,4 кв.м, вбиральні площею 1,3 кв.м, санвузла площею2,6 кв.м, вітальні 10 кв.м, шафи площею 1,1 кв.м, лоджій площею 4,6 кв.м та 3,2 кв.м . Таким чином, житлова площа квартири складає 70,5 кв.м по 35,25 кв.м житлової площі на кожного із співвласників. За правилом ч.3 ст. 319 ЦК усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до розяснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з аналізу правової норми ст. 358 ЦК України, суд приходить висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Окрім того, оскільки правовідносини щодо порядку встановлення користування спільним майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Як встановлено апеляційним судом, сторони визнають той факт, що спірна квартира не може бути поділена між ними в натурі, і позивач [PERSON] з посиланням на положення ст. 358 ЦК України звернулася до суду з позовом про встановлення порядку користування приміщеннями квартири, яка перебуває у спільній частковій власності сторін. Враховуючи викладене, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову - право користування, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування спірною квартирою. Відтак, сукупність обставин справи та досліджених доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Отже, апеляційний суд вважає за необхідне встановити наступний порядок користування квартирою № 16 у будинку № 22а по вулиці Вокзальній у місті Новгород-Сіверському Чернігівської області, виділивши у користування: [PERSON] житлову кімнату площею 17,4 кв.м з лоджією площею 4,6 кв.м; [PERSON] - житлову кімнату площею 11,6 кв.м з лоджією площею 3,2 кв.м та житлову кімнату площею 10,3 кв.м. У спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити кухню площею 8,4 кв.м, вбиральню площею 1,3 кв.м, санвузол площею 2,6 кв.м, вітальню площею 10 кв.м, шафу площею 1,1 кв.м. Окрім того, апеляційним судом не встановлено таких обставин, які б давали підстави для висновку про неможливість встановлення порядку користування спірною квартирою. Також апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем [PERSON] іншого порядку користування спірною квартирою квартирою не запропоновано. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 4 ст. 60 ЦПК України) Апеляційним судом не встановлено та не доведено відповідачем [PERSON], що встановлення саме такого порядку користування спірною квартирою призведе до суттєвого порушення житлових прав відповідач або погіршить умови проживання. Зазначені обставини не були зясовані і не досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] З огляду на викладене, зважаючи на межі розгляду доводів апеляційної скарги та заявлені у суді першої інстанції позовні вимоги, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі відповідно до положень ч. 1 ст. 309 ЦПК України. Оскільки апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, то на її користь з [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції в сумі 640 грн. та 704 грн. - за апеляційний розгляд справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved