Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом та відповідно до позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позову просив суд: Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0758 га, для ведення садівництва), укладений 01.02.2005 року між [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Юлією Еммануїлівною 01.02.2005 року (номер правочину 457754, номер реєстрації у реєстрі нотаріальних дій: 56). Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку (що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0758 га, для ведення садівництва, кадастровий номер 66:550:006) серія [NUMBER] , виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної реєстрації) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 09-7-01122. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0758 га, для ведення садівництва), укладений 27.04.2018 року між [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (громадянином України, зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 27.04.2018 року (номер реєстрації у реєстрі нотаріальних дій: 4795). Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0758 га, для ведення садівництва, кадастровий номер: 8000000000:66:550:0006) за [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), реєстраційний номер об`єкти нерухомого майна 1541925280000, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40866247 від 27.04.2018 року (номери записів про право власності 25935305 та 25935296), Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 27.04.2018 року на підставі Договору купівлі- продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 27.04.2018 та зареєстрованого в реєстрі за № 4795. Стягнути з [PERSON] (зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (громадянина Австралії, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) грошові кошти, що були набуті Відповідачем (на придбання на імя [PERSON] земельної ділянки та ведення на ній будівництва в інтересах Позивача) та збережені у нього за рахунок Позивача без достатньої на це правової підстави, у сумі 3 079 151,81 грн. Ухвалою від 26 травня 2020 р. провадження по даній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] скористався своїм правом та надав до суду свій відзив на позовну заяву. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач [PERSON] у 2002 році прибув до України з метою створення сім`ї, здійснення бізнесу з нерухомістю та будівництва власного будинку в місті Києві. В цей же рік позивач познайомився відповідачем [PERSON] , їх познайомила їх спільна знайома, що в послідуючому стала дружиною відповідача [PERSON] . В послідуючому позивач взяв [PERSON] до себе на роботу в якості помічника та [PERSON] став допомагати позивачу у введені справ, був його довіреною особою, так -як у позивача виникали певні труднощі в введені своїх справ, через незнання української та поганим знанням російської мови. Між позивачем та відповідачем склалися дружні, довірительні стосунки. В обов`язками [PERSON] як помічника позивача була організаційна діяльність по купівлі [PERSON] в Україні нерухомості, її перепланування, зміна цільового призначення, контрольні функції за їх обслуговуванням, і в тому числі, організація будівельних робіт на земельній ділянці [ADDRESS] , по будівництву приватного будинку для [PERSON] , ведення всіх бухгалтерських моментів та технічної документації, виконання обов`язків водія та охоронця позивача, та втілення ініціатив по веденню інших напрямків бізнесу [PERSON] в Україні, а також представлення всіх інтересів [PERSON] з усіх питань. За виконання обов`язків помічника [PERSON] платив [PERSON] заробітну плату в розмірі еквівалентному 500 доларів США та передав йому в користування (у власність) транспортні засоби «Лада» та «Део» Ланос». Позивач [PERSON] (до переїзду в Україну) прожив у Австралії, в цивілізованому суспільстві, де високо цінуються загальнолюдські принципи порядного відношення до людей, де загальноприйнятими є принципи поваги до чужої власності, де беззаперечно діє правова система захисту права власності та безумовне покарання за посягання на власність інших осіб. На цих самих принципах довіри до людей [PERSON] будував своє життя в Україні, та з такою ж довірою відносився і до свого помічника [PERSON] . З часом [PERSON] увійшов у довіру до [PERSON] , і ступінь цієї довіри позивача до відповідача [PERSON] підтверджується копіями наступних документів: Довіреністю від 11 грудня 2006 року, виданою на ім`я [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., зареєстрованою в реєстрі за №5513. За цією довіреністю позивач уповноважив відповідача [PERSON] бути його представником з численних питань. Дана довіреність була видана строком на 5 років. Довіреністю від 08 грудня 2009 року, виданою на ім`я [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., зареєстрованою в реєстрі за № 2800. За цією довіреністю позивач уповноважив відповідача бути його представником з численних питань. Дана довіреність була видана строком на 10 років та дійсна до 08.12.2019 року . Довіреністю (генеральною) від 23 травня 2012 року на ім`я Відповідача, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., та зареєстрована в реєстрі за № 435. Даною довіреністю позивач також уповноважив Відповідача бути його представником. Дана довіреність видана безстроково, але наразі скасована. Заповітом від 07 жовтня 2003 року, в якому [PERSON] визначено виконавцем заповіту; Заповітом від 23 травня 2012 року, в якому позивач заповідає все своє майно, що буде йому належати на момент смерті на території України, [PERSON] . Наприкінці 2004 року у Позивача виникло бажання придбати земельну ділянку та побудувати там приватний будинок, в якому він зможе жити після досягнення пенсійного віку, для чого були надані відповідні вказівки відповідачу [PERSON] .. Знайшовши бажаний варіант, з метою купівлі земельної ділянки та будівництва на ній приватного будинку, за період з грудня 2004 року по лютий 2005 року [PERSON] зняв з власного рахунку в банку «СІТІБАНК» (АВСТРАЛІЯ) власні грошові кошти в сумі 65 893,00 доларів США (шляхом зняття коштів в банкоматах на території міста Києва). Підтвердженням цьому є банківські виписки з банку «СІТІБАНК» (АВСТРАЛІЯ). 01.02.2005 року, в присутності свідків [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 60 000,00 доларів США з метою, щоб [PERSON] придбав для [PERSON] земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,0758 га., так -як позивач не був громадянином України та по закону не міг бути власником земельної ділянки. Намірами [PERSON] під час передачі [PERSON] коштів було укладення [PERSON] саме і тільки в інтересах [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки де право користування та в послідуючому право власності на земельну ділянку належало б позивачу [PERSON] , а [PERSON] здійснював би функції довіреного управителя. Але, [PERSON] діючи всупереч інтересів [PERSON] та скориставшись довірою, також тим, що позивач не розуміє української мови та не розуміється в юридичних питаннях, 01 лютого 2005 року уклав договір купівлі - продажу земельної ділянки № [NUMBER] , що розташована в садовому товаристві «Русанівець» по [ADDRESS] , площею 0,0758 га, в якому визначив себе як покупця земельної ділянки та в подальшому як її власника, про що стало відомо позивачу тільки у 2017 році так -як весь час документи, що посвідчують право власності знаходились у [PERSON] та [PERSON] не мав до них доступу, так -як зберіганням документів займався відповідач [PERSON] , оскільки це був один із обов`язків [PERSON] як особистого помічника і бухгалтера позивача. Позивач постійно приїжджав на згадану земельну ділянку на будівництво з метою контролю та організації будівельних робіт, що підтверджується фотознімками. Тобто, весь час в період з 2005 по 2017 роки [PERSON] був упевнений, що він є власником земельної ділянки, та за свої кошти будує собі приватні будинок . У 2017 року [PERSON] дізнався, що на його банківських рахунках закінчились грошові кошти, оскільки як виявилось [PERSON] , зловживаючи довірою позивача, та без дозволу та відповідних вказівок, знімав гроші з рахунків [PERSON] у власних інтересах, відповідно будинки на земельній ділянці залишались недобудованими, не дивлячись на те, що на їх будівництво [PERSON] витратив велику суму коштів. Отримавши наприкінці серпня 2017 банківські виписки, позивач дізнався, що відповідач [PERSON] , знімаючи грошові кошти з рахунків позивача [PERSON] , здійснював дії не лише в інтересах позивача як довірителя так і в своїх особистих інтересах без згоди на це позивача та діїчи всупереч волі позивача . Таким чином, з гривневого рахунку за вказаний період [PERSON] було отримано 350 000,00 грн (триста п`ятдесят тисяч гривень 00 коп.), з рахунку у доларах СІІІА - 254 447,81 доларів США. 01.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Б.Е. (номер правовику 457754, номер у реєстрі нотаріальних дій: 56) відповідно до якого [PERSON] набув у власність земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,0758 га, для ведення садівництва, кадастровий номер 66:550:006. На підставі згаданого договору купівлі-продажу [PERSON] було оформлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серія КВ № 130610, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної реєстрації) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за N° 09-7-01122. 27.04.2018 року було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] (як покупці), відповідно до якого покупці набули у спільну часткову власність земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,0758 га, для ведення садівництва, кадастровий номер 8000000000:66:550:0006 . Таким чином, [PERSON] спочатку (у 2005 році) навмисно ввів в оману [PERSON] , вчинивши правочин набуття права власності на земельну ділянку на себе, а не на [PERSON] . Крім того, укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2005 [PERSON] навмисно ввів в оману продавця - [PERSON] та Приватного нотаріуса КМНО 0лексюк Ю.Е. визначивши себе як набувача права власності на земельну ділянку. Відповідач [PERSON] придбав її на своє ім`я згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2005 року, але він не мав на те ні жодних повноважень, так -як купував земельну ділянку не за свої кошти, не мав доходів і статків, які б дозволили йому придбати згадану ділянку за таку значну суму грошових коштів, за твердженням позивача, відповідач [PERSON] навмисно ввів в оману [PERSON] , вчинивши правочин набуття права власності на земельну ділянку на себе, а не на [PERSON] . Даний договір укладено з численними порушеннями та спотворенням реальних обставин, а саме в тексті даної угоди не вірно відображені фактичні обставини. Позивач звертався з відповідною заявою до правоохоронних органів про те, що відповідачем [PERSON] стосовно нього були вчинені шахрайські дії. Крім численних вищезгаданих порушень, [PERSON] знаючи про неправомірність своїх дій по відчуженню земельної ділянки, набутої за кошти [PERSON] , але діючи всупереч інтересам позивача , не мав права його на відчуження спірного майна, а отже, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.04.2018 року також є незаконним і має бути визнаний недійсним, а державна реєстрація права власності за новими власниками, відповідно скасована. З моменту укладання згаданого договору від 01.02.2005 року, [PERSON] розпочав на земельній ділянці будівництво двох приватних будинків, будучи цілком впевненим, що земельна ділянка належить йому. Всього в період з моменту придбання у 2005 році і по 2017 рік [PERSON] витратив на будівництво будинків на земельній ділянці [ADDRESS] значну суму коштів. Проте, враховуючи, що фактично [PERSON] своїми незаконними діями безпідставно набув власності на спірне майно, так і останній незаконно заволодів його коштами на суму 111 200, 86 доларів США. Відповідно до офіційного курсу валют, встановленого Національним банком України станом на 02.08.2020, долар США становить 27,69 грн. Отже, 111 200,86 доларів США* 27,69 грн. = 3 079 151,81 грн. Таким чином, розмір загальної заборгованості (грошових коштів, що були набуті відповідачем [PERSON] та збережені у нього за рахунок позивача без достатньої на це правової підстави) складає станом на 02.08.2020 року 3 079 151,81 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, згідно з ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин, вчинений під впливом обману, повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін , а саме для відповідача [PERSON] . Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням (див. коментар до ст. 229), так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦПК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною 3 ст. 238 ЦК України передбачається, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тсді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В судовому засіданні представник позивача та позивач наполягали на задоволені позову в повному об`ємі з обставин викладених в позовній заяві, наполягаючи на тому, що відповідач [PERSON] ввів в оману позивача, скористався його довірою, та уклав оспорюваний правочин купівлі - продажу земельної ділянки від свого імені, а так -як позивач повністю довіряв відповідачу [PERSON] то не став перевіряти вказаний правочин, а також те, що позивач не розуміє української мови, та не міг прочитати оспорюваний договір, також відповідач [PERSON] скориставшись довірою позивача витрачав особисті кошти позивача на власні потреби. При цьому позивач [PERSON] повідомив суд, що спірну земельну ділянку він не міг придбати у власність, так -як не був громадянином України. Також позивач [PERSON] , наполягає, що спірні будинки, що були в послідуючому побудовані на спірній земельній ділянці будувалися виключно за кошти позивача, а відповідач [PERSON] працював на даному будівництві та контролював хід будівництва та будь - яких коштів в будівництво [PERSON] не вкладав. Про шахрайські дії відповідача [PERSON] позивачу стало відомо випадково в 2017 р. та в зв`зяку з тим, що він не знає законодавства України позивач не знав як йому необхідно було діяти , так -як декілька юридичних компаній відмовили йому у співпраці, в зв`язку з чим він тривалий період часу не звертався до суду та правоохоронних органів. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні категорично заперечували щодо задоволення позову в повному об`ємі, наполягаючи на тому, що обставини викладені в позові не відповідають дійсності, при цьому, підтвердили ті обставини, що відповідач [PERSON] , та позивач [PERSON] , тривалий час знайомі за період знайомства між ними виникли дружні стосунки , але заперечували факт існування будь- яких трудових стосунків відповідача з позивачем, за твердженням [PERSON] останній не отримував будь -якої заробітної плати від позивача та не був у останнього його особистим помічником, але при цьому допомагав [PERSON] в введені його справ, так -як у останнього у власності перебуває велика кількість нерухомості, яку останній купує, проводить ремонти, перепланування та в послідуючому продає чи здає, та для здійснення певних представницьких функцій позивача, [PERSON] надавав йому відповідні нотаріально - посвідчені доручення та відповідач [PERSON] діяв виключно в інтересах позивача Не відповідають дійсності ті обставини, що [PERSON] не розуміє української чи російської мови, так -як всі угоди, які стосувалися нерухомого майна, яке належало ( належить) [PERSON] були укладені на українській мові без присутності перекладача та особисто були підписані позивачем [PERSON] , також це стосується і заповіту, на який посилається позивач по справі. Що стосується спірної земельної ділянки , то дана ділянка була придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0758 га, укладеного 01.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] за особисті кошти відповідача [PERSON] , що були отримані останнім від відчуження нерухомого майна, що дісталося відповідачу у спадок, а також у відповідача були особисті збереження, що були отримані відповідачем від здійснення підприємницької діяльності, будь -яких коштів відповідач [PERSON] від позивача [PERSON] на купівлю спірної земельної ділянки [ADDRESS] не отримував та не заволодівав будь -якими коштами позивача, що також підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва. Позивач не був стороною оспорюваного договору та будь - яких дій спрямованих на купівлю даної спірної земельної ділянки не вчиняв та будівництва там ніякого не вчинював. Обставини обгрунтування позову , на підставі яких позивач звертається до суду є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам та будь -яких правових підстав для визнання вказаних правочинів недійсними не має, будь - яких доказів, які підтверджували б те, що відповідач [PERSON] своїми діями ввів в оману позивача та заволодів його майном до суду у встановленому законом порядку надано не було. Крім того, якщо позивач мав намір придбати спірну земельну ділянку в 2005 р. а його права були порушені відповідачем [PERSON] та останній від свого імені уклав оспорюваний правочин, то позивачем пропущені строки позовної давності звернення до суду. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог, зазначаючи на те, що 27.04.2018 року між нею [PERSON] [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки [ADDRESS] ,на якій знаходився недобудований будинок, про обставини, які вказує позивач за період 2005 -2017 р. їй нічого не відомо, оспорюваний договір було укладено безпосередньо з відповідачем, в якого перебували всі документи щодо нерухомого майна, а також документи на підставі яких останній здійснював користування вказаною земельною ділянкою. Суд заслухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступне, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Також статтею 13 ЦК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як було встановлено в судовому засіданні, що 1 лютого 2005 р. було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Юлією Еммануїлівною, номер правочину 457754, номер реєстрації у реєстрі нотаріальних дій: №56. Відповідно до даного договору відповідач [PERSON] набув право власності на спірну ділянку земельну ділянку. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. За загальним правилом діючим цивільним законодавством встановлена презумпція дійсності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стороною позивача визначено підставу недійсності оспорюваного в даному судовому провадженні договору - стаття 230 ЦК України. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Виходячи з положень Цивільного кодексу України у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Згідно ч. 1 ст.626, ст.629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст.,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом статей 203,215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 29 квітня 2014 р. у справі № 3-11гс14. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України. Як убачається зі змісту оспорюваного договору позивач не є стороною договірних стосунків, та як вказував позивач [PERSON] в судовому засіданні, що він придбав дану спірну земельну ділянку для власних потреб, щоб побудувати на вказаній земельній ділянці будинок для свого проживання та він користувався даною земельною ділянкою, але будь - яких документів від відповідача на протязі тривалого часу в тому числі і в період проведення будівництва позивач від відповідача [PERSON] не вимагав. Також позивач [PERSON] стверджує, що спірна земельна ділянка була придбана за його особисті кошти, але при цьому не ставиться питання щодо переведення прав та обов`язків покупця на позивача за оспорюваним договором купівлі - продажу від 1 лютого 2005 р. Про те, що позивач не розумів української мови спростовується обставинами, що встановлені рішенням Подільського районного суду м.Києва від 2 листопада 2020 р. ( справа № 758/7759/18), що набрало законної сили. 24 квітня 2018 р. було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] , між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (громадянином України, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд критично ставиться до пояснень свідків, що вказували, що досить часто бачили позивача [PERSON] на спірній ділянці № [NUMBER] , що керував будівництвом будинку на спірній земельній ділянці та вважали його власником, так -як дані обставини спростовуються матеріалами справи. До суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] своїми протиправними діями заволодів грошовими коштами позивача [PERSON] , також не було надано будь - яких договорів позики ( розписок тощо), що б підтверджували існування боргових зобов`язань відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] . З врахуванням того, що суд не знайшов підстав для скасування договору купівлі - продажу земельної ділянки [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю. Е. в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання недійсним послідуючих договорів купівлі - продажу даної спірної земельної ділянки та скасування державної реєстрації, укладеного 24 квітня 2018 р. так як позивач не стороною даних правовідносин. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed