Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Державне підприємство «Одеська залізниця» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 8500 грн. 00 коп. та судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] працює у Пасажирському вагонному депо Одеса-Головна, яке є структурним підрозділом Одеської залізниці, на посаді провідника пасажирського вагону. Внаслідок порушення [PERSON] своїх трудових обов'язків, 22 серпня 2011р. під час здійснення прикордонного контролю потягу № 46 сполученням Москва - Одеса в вагоні № 03 виявлено гр. Республіки Киргистан, яка на паспортний контроль пред'явила паспорт громадянки Республіки Киргистан, в якому не заповнена закордонна сторінка, при цьому намагаючись здійснити незаконний перетин Державного кордону України без відповідних документів. 19 жовтня 2011р. Сумським окружним адміністративним судом винесено постанову, згідно якої Одеську залізницю визнано винною у порушенні вимог Закону України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень". Провідник пасажирського вагону № 03 [PERSON] відмовився від написання заяви щодо добровільного погашення штрафних санкцій. 06 червня 2012 р. першим ВДВС Приморського району РУЮ в м.Одесі винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відносно Одеської залізниці щодо стягнення штрафу на користь держави у розмірі 8500 грн., який ДП «Одеська залізниця» сплатила 26 червня 2012 р. Оскільки, працівником завдано підприємству збитки в розмірі 8500 грн., які він добровільно не відшкодував, вирішено звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак до початку судового засідання надіслав на адресу суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у його відсутність, в зв'язку з віддаленістю місця знаходження. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти заявленого позову та суду пояснив, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони не обґрунтовані. Позивач посилається на положення п. 1 ст. 1172 ЦК України, де зазначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ними трудових (службових) обов'язків та вважає, що в силу положень п. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вважає таку позицію позивача помилковою, оскільки штраф в сумі 8500 грн. сплачений останнім 26 червня 2012 року на підставі постанови № 67 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних перевезень від 01.09.2011 року, не є шкодою, завданою юридичній особі їхнім працівником і тому до даних правовідносин не можливо застосовувати положення ч. 1 ст. 1172 ЦК України. Дана норма застосовується в разі завдання шкоди працівником підприємства третій особі. Штраф, сплачений підприємством, є одним з видів відповідальності, передбаченої в даному випадку положеннями Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень. Відповідно до положень даного Закону, суб'єктом правопорушення є саме: перевізник, а не працівник підприємства. Протокол про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 22 серпня 2011 р. та постанову про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 01 вересня 2011 р. складені відносно ДП «Одеська залізниця», а не [PERSON] Відносини між працівником [PERSON] та ДП «Одеська залізниця» повинні регулюватися нормами трудового законодавства. В разі доведеності того факту, що за вини працівника на підприємство накладені штрафні санкції, роботодавець має право застосовувати до працівника заходи дисциплінарного впливу. Штрафні санкції, накладені на підприємство та сплачені підприємством не є завданою шкодою працівником того ж підприємства в розумінні положень ч.1 ст. 1172 ЦК України. Крім того, законодавством взагалі не передбачена для таких випадків можливість застосування положень ч. 1 ст. 1191 ЦК України, оскільки сплачений позивачем штраф не є відшкодуванням шкоди, завданої іншою особою. Посилання позивача на необхідність застосування п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», також цілком безпідставні, оскільки даним пунктом роз'яснено, що відповідальність юридичною особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків. Крім того, з дати вчинення правопорушення пройшло більше трьох років, а тому слід застосувати позовну давність. Просив відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення відповідача, його представника, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, згідно наказу (розпорядження) № ЛВЧД-3-05/419 від 20 квітня 2011 р., [PERSON] прийнято на роботу з 20 квітня 2011 р. на посаду провідника пасажирського вагону. [PERSON] працює у Пасажирському вагонному депо Одеса-Головна, яке є структурним підрозділом Одеської залізниці, на посаді провідника пасажирського вагону, згідно контракту № 71 від 20 квітня 2011 р. 20 квітня 2011 р. між Пасажирським вагонним депо Одеса-Головна та [PERSON] укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до вимог ч.1 ст. 132 КЗпП, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Під жодний з випадків повної матеріальної відповідальності, передбачених ст.ст. 134-135 Кодексу, дії відповідача не підпадають, оскільки укладений з ним Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність передбачає таку відповідальність за інших обставин. При цьому суд не може взяти до уваги посилання представника позивача в позовній заяві на норми ст.ст.1172, 1191 ЦК України щодо права зворотньої вимоги (регресу) до [PERSON], як до винної особи в завданні майнових збитків, оскільки вказані загальні норми ЦК України щодо відшкодування шкоди спірних правовідносин сторін не регулюють. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29 грудня 1992 р. « Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди) , в силу норм ЦК відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Крім того, позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом. Згідно вимог ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регрессної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Як вбачається зі змісту позову та з матеріалів справи, позивач виплатив штраф у розмірі 8500 грн. третій стороні 26 червня 2012 року, отже з цього дня і почався річний строк на звернення до суду з даним позовом до [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні, протокол про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 22 серпня 2011 р. та постанова про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 01 вересня 2011 р. складені відносно ДП «Одеська залізниця», а не відповідача. Штраф в сумі 8500 грн. сплачений ДП «Одеська залізниця» 26 червня 2012 року не є шкодою, завданою юридичній особі їхнім працівником і тому до даних правовідносин не можливо застосовувати положення ч. 1 ст. 1172 ЦК України. Позивач звертався до [PERSON] з листом - вимогою щодо погашення заборгованості, вже за межами річного строку, а саме: 23 липня 2014 р. і лише 18 вересня 2014 року звернувся до суду із даним позовом. Клопотання про поновлення пропущеного строку від позивача не надійшло, отже пропущений позивачем строк поновленню не підлягає. На підставі вищевикладеного, суд вважає доводи позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 8500 грн. необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed