Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

В серпні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Косун В.А. звернулась до суду із позовом до відповідача АТКБ «Приватбанк», в якому просила суд визнати незаконним нарахування позивачу за картковим рахунком, який відкритий та обслуговується на підставі угоди № SAMDN51000115296577 від 23.10.2013 року в АТКБ "Приватбанк» щомісячних платежів, пені, відсотків та штрафних санкцій за користування кредитним лімітом за період із 16.06.2016 р. по дату ухвалення рішення у справі; зобов`язати відповідача припинити нарахування позивачу за картковим рахунком, який відкритий та обслуговується на підставі угоди № SAMDN51000115296577 від 23.10.2013 року в АТКБ "Приватбанк» щомісячних платежів, пені, відсотків та штрафних санкцій за користування кредитним лімітом за період із 16.06.2016 р. по дату ухвалення рішення у справі; визнати припиненими правовідносини за договором б/н від 23.10.2013 року, укладеним між відповідачем та позивачем з 16.06.2016 р. В обґрунтування позову зазначено що 23.10.2013 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позивачу було оформлено кредитний ліміт. 16.06.2016 року банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2016 р. у справі № 752/9195/16-ц, позов було залишено без задоволення. Позивач вказує, що в мотивувальній частині зазначеного рішення не міститься посилань суду на встановлення факту наявності будь-яких сум заборгованості [PERSON] по кредитному договору від 23.10.2013 року, а також в рішенні зазначено про те, що банком не доведено факту отримання [PERSON] обумовлених кредитним договором коштів. Однак, у липні 2020 року позивач дізналась про те, що не зважаючи на наявність рішення суду, банк постійно продовжував нараховувати проценти та штрафні санкції на фактично не існуючу заборгованість, згідно угоди № SAMDN51000115296577 від 23.10.2013 року та безпідставно обліковував їх як борг. Відповідно до довідки банку, станом на 14.07.2020 року залишок на рахунку, відкритого на ім`я позивача з урахуванням кредитного ліміту становить мінус 1556144,88 грн. Позивач вважає, що нарахування банком будь-яких процентів та штрафних санкцій за вказаним договором є безпідставним та таким, що не ґрунтується на законі, оскільки, скориставшись правом дострокового повернення кредитних коштів шляхом звернення до суду із позовом у 2016 році з вимогою про стягнення всієї суми боргу за кредитним договором, банк змінив на власний розсуд строк виконання основного зобов`язання, одночасно обліковуючи за позивачем борг. Позивач вважає, що банк в порушення вимог закону продовжує нарахування позивачу процентів та штрафних санкцій по договору від 23.10.2013 року та правовідносини з вказаним договором припинились із дня звернення банку до суду (16.06.2016 р.) із позовом про стягнення заборгованості, а тому позивач вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.08.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 01.10.2020 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись, зокрема, на те, що між сторонами було укладено договір, за яким позивач отримала кредит в сумі 15000,00 грн. В зв`язку із наявністю заборгованості, банк дійсно в 2016 році звернувся до суду із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості. Рішенням суду було відмовлено в задоволенні позову, однак, в його мотивувальній частині судом не було встановлено факту неотримання кредитної картки та кредитних коштів, а зазначено про те, що банком суду не були надані докази про це. Обставини, встановлені судом у певній справі, не завжди не потребуватимуть доказування в інших справах, а тому посилання сторони позивача на те, що в день звернення банку до суду є фактично датою припинення правовідносин є хибними. Позивачем не наведено законодавчого обґрунтування неправомірності нарахування банком процентів та штрафних санкцій, як і не наведено достатніх даних, які б свідчили про припинення договірних правовідносин між сторонами. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.10.2020 року, в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у даній цивільній справі було відмовлено. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.10.2020 року, було вирішено перейти від розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі те, що 23.10.2013 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позивачу було надано в користування кредитні кошти. Доказів на підтвердження визнання зазначеного договору недійсним, нікчемним та/або неукладеним, матеріали справи не містять. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2016 року у справі № 752/9195/16-ц, в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, було відмовлено. З мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження того, що між банком та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2017 року, було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «Приватбанк». З довідки про заборгованість за договором б/н від 23.10.2013 року, вбачається, що станом на 15.10.2020 року загальна заборгованість за наданим кредитом становить суму в розмірі 48444,11 грн. Крім того, з наданої виписки з карткового рахунку [PERSON] , остання, за період із 23.10.2013 р. по вересень 2016 р. користувалась наданими банком кредитними коштами, здійснюючи відповідні операції. Доказів про повне повернення позивачем наданих в кредит коштів, матеріали справи не містять. Позивач вказує, що нарахування банком будь-яких процентів та штрафних санкцій за вказаним договором є безпідставним та таким, що не ґрунтується на законі, оскільки, скориставшись правом дострокового повернення кредитних коштів шляхом звернення до суду із позовом у 2016 році з вимогою про стягнення всієї суми боргу за кредитним договором, банк змінив на власний розсуд строк виконання основного зобов`язання, одночасно обліковуючи за позивачем борг. Позивач вважає, що банк в порушення вимог закону продовжує нарахування позивачу процентів та штрафних санкцій по договору від 23.10.2013 року та правовідносини з вказаним договором припинились із дня звернення банку до суду (16.06.2016 р.) із позовом про стягнення заборгованості, а тому позивач вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду із даним позовом. Сторона відповідача в обґрунтування заперечень на позов, зокрема, вказувала на те, що наявність судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, не свідчить про факт не укладення між сторонами кредитного договору, заборгованість залишається не погашеною та підстав для визнання правовідносин між сторонами припиненими відсутні. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. (статті 11, 15 ЦК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок, що «критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги». Суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконними нарахування щомісячних платежів відсотків та штрафних санкцій по кредитному договору з 16.06.2016 р. та зобов`язання не нараховувати щомісячні платежі, пеню, відсотки та штрафні санкції із 16.06.2016 р. є неефективними способами захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в частині позовних вимог про визнання незаконними нарахування щомісячних платежів відсотків та штрафних санкцій по кредитному договору з 16.06.2016 р. та зобов`язання не нараховувати щомісячні платежі, пеню, відсотки та штрафні санкції із 16.06.2016 р. обрано невірний спосіб захисту, а відтак в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. В частині позовних вимог про визнання правовідносин за договором припиненими слід зазначити наступне. Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, а тому виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Позивачем пред`явлено вимогу про припинення правовідносин за укладеним між сторонами договором, в обґрунтування якої було зазначено зокрема, про те, що в 2016 році банку судом вже було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, чим фактично визнано відсутність заборгованості позивача, а відтак наявні підстави для припинення правовідносин між сторонами. Однак, суд вважає, що наведені обставини для припинення правовідносин між сторонами є такими, що не ґрунтується на вимогах закону, є хибними, та обґрунтованих підстав та доказів, з якими закон пов`язує можливість визнання правовідносин між сторонами припиненими, зокрема, виконанням договірних зобов`язань, проведеними належним чином, - стороною позивача не наведено, та судом в ході розгляду справи не встановлено. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування цієї позовної вимоги не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не було встановлено підстав, з якими закон пов`язує можливість припинення правовідносин між сторонами за договором від 23.10.2013 року, суд вважає, що в задоволенні цієї позовної вимоги слід також відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed