Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулося Ставищенське ЖКП з посиланням на те, щовідповідач являється власником квартири [ADDRESS] , яку отримав у спадок за законом 11.08.2015 року. Заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за зазначеною квартирою станом на 01.07.2021 року становить 18810,72 грн. за період з 01.01.2006 року по 01.07.2021 року, яка складається з: заборгованості за централізоване водопостачання та водовідведення в розмірі - 10 398,78 грн.; заборгованості за прибирання прибудинкової території в розмірі - 8411,94 грн.. Ця заборгованість виникла до смерті брата відповідача, який помер [INFO] і він знав про дану заборгованість. Після смерті брата відповідач звернувся до позивача з заявою, щоб виплату частини боргу у сумі 7213 гривень розстрочити на шість місяців, з цього приводу було укладено договір реструктуризації. Після погашення частини боргу, яка зазначалася у договорі реструктуризації, відповідач отримав від позивача довідку про відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги відповідно до договірних відносин реструктуризації №8/15 від 11.02.2015 року. 11.08.2015 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану квартиру. Житлово-комунальні послуги надавалися на підставі договорів №01/06/06-Д від 01.01.2006 року про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення, №01-1/06/06-Д від 01.01.2006 року про надання послуг за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій до моменту смерті попереднього власника [PERSON] , та на підставі договорів №11/09/17-Д від 11 вересня 2017 року про надання послуг з постачання холодної води та водовідведення, № 11/09/17-Д від 11 вересня 2017 року про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, які укладені з [PERSON] після вступу у право власності за законом. 15.08.2017 року Ставищенським житлово-комунальним підприємством направлено попередження про заборгованість та вручене особисто відповідачу з проханням погасити борг. 25.09.2019 року до Ставищенського районного суду позивачем подано заяву щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 19 531,13 грн. з відповідача на користь Ставищенського житлово-комунального підприємства. Після отримання судового наказу 15.10.2019 року відповідачем подано заяву до Ставищенського районного суду про скасування судового наказу, у зв`язку з чим, судом скасовано судовий наказ та роз`яснено позивачу право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку позовного провадження. Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Ставищенського ЖКП заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 18810,72 грн. та судовий збір в розмірі 2270 грн., зарахувати в судовий збір суму в розмірі 192,10 грн., яку раніше сплачено при подачі до суду заяви про видачу судового наказу, платіжне доручення №1354 від 20.09.2019 року. В судовому засіданні представник позивача Ставищенського ЖКП - Правук І.М. заявлені позовні вимоги в інтересах позивача підтримала, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві, позовні вимоги просить задовольнити. Додатково зазначила, що поточна заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , власником якої є відповідач, відсутня.Рахунки для сплати заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги, стягнення якої є предметом судового розгляду по даній справі почали направлятись позивачем відповідачу з вересня місяця 2015 року, проте останній її не сплачував і не сплатив по теперішній час. Наявність в матеріалах справи довідки від Ставищенського ЖКП від 15 липня 2015 року №46 про відсутність у відповідача заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги вказує на той факт, що відповідач погасив перед позивачем заборгованість, яка була передбачена за договором реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги від 11.02.2015 року №8/15. Заборгованість, яку просить позивач стягнути з відповідача охоплює період з 01.01.2006 року по 14.01.2015 року, тобто це та заборгованість, яка виникла до смерті брата відповідача [PERSON] - [PERSON] , оскільки останній був попереднім власником квартири [ADDRESS] і саме за його життя виникла дана заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити в їх задоволенні. До суду від нього надійшов відзив на позовну заяву (Т. 1 а. с. 64-65), в якому він зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Близько [INFO] помер його брат [PERSON] .. Між ним та позивачем існували договірні відносини, і брат, як власник квартири, на утримання якої були отримані житлово-комунальні послуги, мав обов`язок оплатити позивачеві їхню вартість. В січні місяці 2015 року він, як спадкоємець, повідомив позивача, як кредитора спадкодавця про відкриття спадщини. Позивач, отримавши інформацію про смерть боржника мав діяти виключно у спосіб, передбачений частиною 2 статті 1281 ЦК України (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини). Зважаючи на строк позовної давності, він та позивач, в позасудовому порядку визначили розмір заборгованості спадкодавця [PERSON] за трирічний період до дня смерті останнього [INFO] в розмірі 7213 гривень, про що і склали договір реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги №8/15 від 11.02.2015 року. 15.07.2015 року позивач видав довідку №39 про відсутність заборгованості по квартирі [ADDRESS] станом на 15.07.2015 року, оскільки узгоджений борг ним повністю сплачено. 11.08.2015 року в Ставищенській районній державній нотаріальній конторі він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану квартиру. На день оформлення спадкових прав борги спадкодавця у визначеному ним та позивачем розмірі (в межах строку позовної давності) погашено. Він ніколи не визнавав і не визнає боргових зобов`язань спадкодавця [PERSON] , в частині, яка виникла в період з 01.01.2006 року по 14 .01.2012 року. Доказів, які б свідчили про визнання ним боргу за вказаний період часу матеріали справи не містять. Разом з тим, помилкове щомісячне перерахування ним коштів в більшому, ніж необхідно, розмірі є підставою для застосування ч. 1 статті 267 ЦК України. Підстави для переривання строку позовної давності - відсутні, оскільки він жодного разу не зазначав, що погашає борг за оспорюваний період. З огляду на те, що у позивача зі спадкодавцем існували договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то, перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Водночас, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову. Відповідно до частини 4 статті 1281 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверга статті 267 ЦК України). Відповідач заявив про сплив строку позовної давності щодо заявлених позивачем вимог, та позбавлення кредитора права вимоги в зв`язку з пропуском строків пред`явлення вимог до спадкоємця. Додатково в судовому засіданні відповідач пояснив, що заборгованості, яку просить стягнути з нього позивач за період з 01.01.2006 року по 14.01.2015 року він не погашав, в Ставищенському ЖКП йому пообіцяли, що до кінця 2015 року її спишуть, але так і не списали, тому він неодноразово письмово звертався до позивача та Ставищенської селищної ради щодо списання заборгованості за житлово-комунальні послуги та правомірності її нарахування відповідно, на що йому було рекомендовано звернутись до суду. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Житлово-комунальні послуги надавалися на підставі укладених договорів №01/06/06-Д від 01.01.2006 року про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення, №01-1/06/06-Д від 01.01.2006 року про надання послуг за утримання будинку і споруд та прибудинкової території з попереднім власником квартири [ADDRESS] [PERSON] до моменту смерті останнього [INFO] (Т. 1 а. с. 6 - 18), та на підставі договорів №11/09/17-Д від 11 вересня 2017 року про надання послуг з постачання холодної води та водовідведення, № 11/09/17-Д від 11 вересня 2017 року про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що укладені позивачем з [PERSON] після його вступу у право власності за законом на вказане житло 11.08.2015 року (Т. 1 а. с. 19 - 26). Після погашення боргу в сумі 7213 грн., який зазначено у договорі реструктуризації №8/15 від 11.02.2015 року, укладеному між позивачем та відповідачем, останній отримав від позивача довідку про відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги станом на 15.07.2015 року (Т. 1 а. с. 7, Т. 2 а. с. 46). 07 липня 2016 року відповідач письмово звертався до позивача щодо списання заборгованості за житлово-комунальні послуги, на що отримав відповідь від 08.07.2016 року про те, що списання такої заборгованості може бути здійснено на підставі рішення суду (Т. 2 а. с. 91). 11.01.2017 року відповідач звертався до голови Ставищенської селищної ради щодо правомірності нарахування йому позивачем заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 29375,17 грн. за період з 2004 року по 2014 рік, на що у відповіді від 07.03.2017 року йому було рекомендовано вирішити дану ситуацію із заборгованістю в судовому порядку (Т. 2 а. с. 75, 77). Аналогічне звернення відповідач направив до голови селищної ради 13.05.2020 року, проте відповіді на нього не отримав (Т. 2 а. с. 92). 15.08.2017 року Ставищенським житлово-комунальним підприємством направлено попередження про заборгованість та вручене особисто відповідачу з проханням погасити борг. 25.09.2019 року до Ставищенського районного суду позивачем подано заяву щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 19 531,13 грн. з відповідача на користь Ставищенського житлово-комунального підприємства. Після отримання судового наказу 15.10.2019 року відповідачем подано заяву до Ставищенського районного суду про скасування судового наказу, у зв`язку з чим, судом скасовано судовий наказ та роз`яснено позивачу право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку позовного провадження (Т. 1 а. с. 27-52, Т. 2 а. с. 90). У відповідь на заяву відповідача від 04.02.2020 року щодо надання інформації про заборгованість за надані житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , позивачем в листі заявнику від 14.05.2020 року рекомендовано в добровільному порядку погасити заборгованість на загальну суму 19242,60 грн. (Т. 1 а. с. 89-91). За наданим позивачем розрахунком заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] її розмір складає за період з 01.01.2006 року по 01.07.2021 року - 18810,72 грн. (Т. 2 а. с. 30-42). Згідно копій платіжних доручень, меморіальних ордерів та чеків заборгованість за поточними розрахунками за надані житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , відсутня (Т. 1 а. с. 106-234, Т. 2 а. с. 1 - 29, 71-73), що і було підтверджено в судовому засіданні представником позивача [PERSON] та відповідачем. Із досліджених в судовому засіданні наданих позивачем копій вказаних фінансових документів про сплату заборгованості, встановити чи погашалась прострочена заборгованість за період з 01.01.2006 року неможливо, оскільки такі документи не містять щодо цього ніякої інформації. Зокрема, із змісту копій банківських чеків не зрозуміло, яка особа чи особи погашали заборгованість і яку саме заборгованість. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] з цього приводу нічого пояснити не змогла, так як їй не відомо, погашення якої саме заборгованості підтверджують дані банківські чеки і хто її погашав. Наявність простроченої заборгованості, яку просить стягнути позивач з відповідача, починаючи з 01.01.2006 року пояснюється тим, що останній її не сплачував, оскільки сплатив борг позивачу за договором реструктуризації від 11.02.2015 року в сумі 7213 грн., та звертався письмово до позивача і Ставищенської селищної ради з вимогами списання заборгованості за минулі роки за строками давності та правомірності її нарахування відповідно, про що свідчить наявність в матеріалах справи зазначених вище копій письмових звернень відповідача до позивача та селищної ради, а також відповідей останніх заявнику з роз`ясненнями звернення до суду. Про існування простроченої заборгованості, яку просить стягнути позивач з відповідача, починаючи з 01.01.2006 року, було відомо сторонам ще до липня місяця 2016 року, про що вказує наявність в матеріалах справи копії відповіді позивача відповідачу на письмове звернення останнього щодо списання заборгованості за житлово-комунальні послуги (Т. 2 а. с. 91). Дана заборгованість існувала тривалий час, оскільки позивач 25.09.2019 року звернувся до суду із заявою щодо видачі судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги (Т. 1 а. с. 27-30). Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. У частині першій статті 19 Закону №1875-ІV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону №1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 68 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання. Судом встановлено, що заборгованість за поточними розрахунками за надані житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , яка належить відповідачу відсутня, що підтверджено в судовому засіданні представником позивача та відповідачем. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за наданіжитлово-комунальні послуги по вказаній квартирі, починаючи з 01.01.2006 року, існування такої заборгованості було відоме сторонам ще до липня місяця 2016 року та підтверджується перепискою сторін (Т. 2 а. с. 91). Вказана заборгованість, починаючи з 01.01.2006 року відповідачем не сплачена, з іншого боку сплата останнім такої заборгованості позивачем не доведена. Підтвердженням цьому є звернення позивача до суду із заявою щодо видачі судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги (Т. 1 а. с. 27-30). Відповідач у відзиві на позовну заяву заявив про сплив строку позовної давності щодо заявлених позивачем вимог та позбавлення кредитора права вимоги в зв`язку з пропуском строків пред`явлення вимог до спадкоємця, про що зазначив і в судовому засіданні (Т. 1 а. с. 64-65). Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15- ц). Відповідно до частини 4 статті 1281 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення з вказаним позовом до суду, не надав суду переконливих доказів поважності пропуску такого строку. У постанові ВС України від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 сформовано наступну правову позицію щодо строків позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14 судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулась до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відтак, суд вважає, що правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Суд задовольняє заяву відповідача про застосування строку позовної давності до даного позову, оскільки визначений законодавством трирічний строк позивачем було пропущено, клопотання про поновлення строків позовної давності представником позивача заявлено не було. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову Ставищенського ЖКП слід відмовити, в зв`язку із пропущенням ним без поважної причини строку для звернення з позовом до суду.

Outcome: dismissed