Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

13 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про зміну умов договору найму квартири [ADDRESS]. В позовній заяві позивач зазначив, що квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду і перебуває у віданні Запорізької міської ради. В квартирі зареєстровані і мають право на користування жилими приміщеннями відповідач [PERSON], яка є наймачем житла, відповідач [PERSON], який доводиться сином відповідачу [PERSON] і онуком позивачу, а також позивач. Квартира загальною площею 49,88 квадратних метрів, жилою площею 28 квадратних метрів, складається з двох кімнат площею 12,7 квадратних метри і площею 15,3 квадратних метрів, які є ізольованими. На кожного з мешканців житла припадає по 16,6 квадратних метрів. Між сторонами склалися неприязні відносини, спільне користування житлом характеризується труднощами в пошуках обопільних рішень, що і зумовило його звернення до суду з цим позовом. В інтересах зручного користування приміщеннями в житлі і ефективної організації спільного проживання позивач просить змінити умови договору найму житлового приміщення шляхом надання йому в користування кімнати, зазначеної в технічній документації номером 6 площею 12,7 квадратних метрів, а відповідачам, які утворюють сімю, - кімнати № 7 площею 15,3 квадратних метрів з лоджією площею 2,28 квадратних метри. Кухню площею 8,2 квадратних метрів, туалет площею 1 квадратний метр, ванну кімнату площею 2,6 квадратних метрів, коридор площею 7,4 квадратних метрів, комору площею 0,4 квадратних метра просить залишити в загальному користуванні. Такий порядок користування не посягатиме на права та інтереси мешканців житла, між тим сприятиме вирішенню багатьох житлових питань для кожної сімї, тому позивач просить затвердити його в рішенні суду. Ухвалою судді від 20.10.2017 року відкрито провадження в справі і справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення і укладення окремих договорів найму житлового приміщення відповідно до запропонованого ним варіанту . Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Відповідачі проти задоволення позову заперечують. Пояснили, що встановлення запропонованого позивачем варіанту користування суперечило б їхньому праву на користування майном у відповідності до розміру житлової площі, що припадає кожному з мешканців, а саме: 9,3 квадратних метрів (28 м2 : 3); при цьому позивач отримав би в користування на 3,4 квадратних метрів більше, а кожен з відповідачів на 1,65 квадратних метра менше. Крім наведеного, запропонований позивачем порядок користування житлом є неспроможним, так як відповідачі є повнолітніми особами різної статі, тому їхнє спільне проживання в одному приміщенні є неможливим і таким, що суперечить житловому законодавству. Окрім того, наймач [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних стосунках з чоловіком, який з 2010 року проживає в спірній квартирі, тому розміщення трьох осіб в одній кімнаті площею 15 квадратних метрів суперечило б праву особи на комфортне проживання. Разом з тим між мешканцями житла склався певний порядок користування, який полягає в тому, що позивач, який майже не користується житлом, і відповідач [PERSON] займають кімнату площею 15,3 квадратних метрів. Між дідом і онуком існують теплі стосунки, користування однією кімнатою осіб однієї статі не суперечить правилам спільного проживання. Позивач зловживає спиртним, зайняття ним окремої кімнати неминуче призведе до того, що його будуть постійно відвідувати особи з хворобливої пристрастю до алкоголю, чия поведінка в нетверезому стані не піддається контролю. Представник відповідача [PERSON] підтримала заперечення своєї довірительки. Просить про відмову у задоволенні позову. Представник третьої особи до суду не зявився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у його відсутність. Вказані обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для вирішення справи без участі представника третьої особи. Вислухавши учасників справи, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, з наступних міркувань. Судом встановлено, що в квартирі № № 35 будинку № 50 по вул. Фелікса Мовчановського в м. Запоріжжі, наймачем якої є відповідач [PERSON], зареєстровані і проживають сторони в справі (а. с. 8-10). Квартира є обєктом комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Житло, загальною площею 49,88 квадратних метрів, жилою площею 28 квадратних метрів, складається з двох кімнат площею 12,7 квадратних метри і 15,3 квадратних метрів, які є ізольованими. В квартирі є кухня площею 8,2 квадратних метрів, туалет площею 1 квадратний метр, ванна кімната площею 2,6 квадратних метрів, коридор площею 7,4 квадратних метрів, комора площею 0,4 квадратних метра (а. с. 6-7). За змістом ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду в силу ст. 63 ЖК України є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст. 104 ЖК України член сімї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сімї, що проживають разом з ним, укладення окремого договору найму, якщо жила площа, що припадає йому, може бути виділена у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 ЖК України. Як випливає з наведених положень житлового законодавства, договір житлового найму може бути змінений лише, якщо його предметом є приміщення, що відповідає вимогам ст. 63 ЖК України. Відповідно до частини другої статті 63 ЖК України не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення ( кухня, коридор, комора тощо). Виходячи з правил ст. 63 ЖК жиле приміщення, що виділяється при зміні договору найму жилого приміщення на вимогу члена сім'ї наймача (ст. 104 ЖК), не може бути меншим рівня середньої забезпеченості жилою площею в даному населеному пункті за загальним розміром. Як випливає з розясненнь п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (ч. 1 ст. 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Враховуючи жилу площу квартири, де проживають сторони, яка становить 28 квадратних метрів, на кожного з них припадає по 9,33 квадратних метрів. Оцінюючи запропонований позивачем варіант виділу в користування жилих приміщень, суд не знаходить підстав для його затвердження, оскільки надання в користування двом особам (відповідачам) кімнати площею 15,3 квадратних метрів значно погіршило б їх право на користування тією площею житла, що припадає на кожного з мешканців (7,65 квадратних метрів порівняно з 9,33 квадратних метрів, на які вони можуть претендувати). Беручи за одиницю виміру жилу площу, суд керується відповідними положеннями статей 63, 104 ЖК України, вважаючи хибними твердження позивача про необхідність враховувати загальну площу. Вказаний умовивід суду підкріплює і та обставина, що місця загального користування у випадку зміни умов договору житлового найму залишилися б спільному користуванні сторін, що означає неможливість в такому випадку відокремити частку кожного з них. Статтею 48 Основного Закону України встановлено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Статтею 64 ЖК України передбачена рівність прав, що випливають з договору найму жилого приміщення, для наймача і членів його сімї. Наведені положення законодавства регламентують право всіх осіб, що проживають в житлі державного житлового фонду, на однакові умови проживання, в тому числі на користування тією жилою площею, що належить особі. При запропонованій позивачем зміні договору найму жилого приміщення інші особи отримали б у користування жилу площу, що є меншою за встановлену законодавством, а також за ту, що належить кожному з них, внаслідок чого відбулося б значне погіршення їх житлових умов. І навпаки, сталося б покращення житлових умов позивача за рахунок значного погіршення таких умов у інших наймачів. Стаття 50 ЖК України містить заборону на надання житлового приміщення для заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Норму закону, що містить вимоги до жилої площі при наданні її в користування необхідно враховувати і при вирішенні питання про зміну умов житлового найму, оскільки через отримання особою у звязку із зміною договору житлового найму іншої площі вони регулюють тотожні правовідносини. У звязку з викладеним суд доходить висновку про те, що пропозиція позивача вселити в одну кімнату відповідачів, які є повнолітніми особами різної статі, містить в собі дискримінаційний по відношенню до відповідачів зміст, і не може бути прийнята судом як така, що суперечить і житловому законодавству, і положенням Конституції України про право кожної особи на достатній життєвий рівень, в тому числі гідні умови для проживання. При вирішенні спору на користь відповідачів суд бере до уваги і правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 р. у справі № 6-60цс12, з якого витікає, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. З урахуванням викладеного суд враховує, що позивач, за поясненнями сторін, тривалий час не користується спірним житлом, відвідування якого носять періодичний характер, і хоча не покладає цю підставу в основу рішення про відмову в задоволенні позову, проте враховує, що значущість цього питання для нього є меншою ніж для інших мешканців, для яких спірна квартира є єдиним місцем постійного проживання. Наведені судом міркування не дають підстав для задоволення позову. \~

Outcome: dismissed