Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним мотивуючи свої вимоги тим, що згідно рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 17.04.2015 року по справі №755/518/15-ц вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 394 529,04 грн., неустойку в розмірі 16 000,00 грн.. 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 2 567,82., а всього 413 096,90 грн. та стягнуто судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. 15.056.2015 року за заявою позивача відкрито виконавче провадження №47551271. Згідно отриманої державним виконавцем інформаційної довідки, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - 06.03.2015 року переоформлена [PERSON] на [PERSON] за договором дарування. Вище зазначений договір дарування серія та номер 614, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою Анастасією Григорівною 06.03.2015 року за номером 19846620 є фіктивним з наступних причин:13.05.2014 року у відповідності до ч.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України відповідачем-1, [PERSON] складено розписки про отримання в борг від позивача, [PERSON] 22 000,00 дол. США та 4 000 тис. грн. Згідно умов позики відповідач зобов'язався повертати грошові кошти позивачу до 15 числа кожного місяця в сумі не меншій 10 000,00 грн. щомісячно починаючи з 15.04.2014 року та повністю повернути борг до 15.12.2014 року. Відповідач лише частково виконав умови позики, повернувши позивачу 3790,00 дол. США, при цьому допускаючи просрочку сплати боргу. У зв'язку з вищевказаним позивач була змушена звернутися до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом про стягнення боргу 02.03.2015 року [PERSON] впевнившись, що його заперечення на позов не дають результат і що буде прийнято рішення про стягнення боргу з відповідача, попросив перерву суду для подачі нових доказів та за цей час вчинив переоформлення свого майна з метою приховання цього майна від арешту та примусового продажу. Представник позивача в судовому засіданні просила задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити в задоволені позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (Дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (Обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За нормою частини першої ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що 06.03.2015 року [PERSON] укладено договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] передав в дар [PERSON] квартиру [ADDRESS], цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г., зареєстрований в реєстрі за № 164. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Обґрунтовуючи підстави для звернення з цим позовом до суду, позивач [PERSON] посилається, як на підставу недійсності Договору дарування квартири від 06.03.2015 року, на п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року№9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Фіктивність правочину підтверджує наступним фактом, 02.03.2015 року [PERSON] впевнившись, що його заперечення на позов не дають результат і що буде прийнято рішення про стягнення боргу з відповідача, попросив перерву суду для подачі нових доказів та за цей час вчинив переоформлення свого майна з метою приховання цього майна від арешту та примусового продажу. Згідно ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визначається судом недійсним. Як роз'яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, пояснення сторін спору, суд вважає доведним той факт, що при оформлені оспорюваного договору дарування квартири від 06.03.2015 року дотримано процедуру нотаріального посвідчення даного виду договору, виходячи зі змісту договору посвідченого приватним нотаріусом Сташковою А.Г. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що всупереч вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, позивач не надав суду докази, які б безспірно і достовірно підтвердили обставини, щодо фіктивності даного правочину, договору дарування квартири. Відповідно до ст. 234 фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Зважаючи на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які б слугували підставою для визнання недійсним Договору дарування квартири від 06 березня 2015 року з підстав, передбачених ст.234 Цивільного кодексу України, не долучено належних та допустимих доказів, які б свідчили про фіктивність правочину з боку відповідачів при укладенні договору дарування квартири та вчинення відповідачем протиправних дій, , а відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи прийняте судом рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed