Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

У липні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею будинку [ADDRESS] . У будинку також був зареєстрований відповідач [PERSON] . З квітня 2018 року та по теперішній час відповідач не проживає в будинку, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні будинку. У будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу за його відсутності, возовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування житлом, оскільки він виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до договору дарування будинку від 27 березня 2019 року, та витягу з Державного реєстру речових пав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161447471, [PERSON] є власницею 1/1 частини будинку [ADDRESS] . З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірному будинку зареєстрований зокрема відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , який є чоловіком позивачки з 27 січня 2004 року (актовий запис про шлюб №18). Разом з тим, [PERSON] , [INFO] , фактично за даною адресою не проживає. Відповідачем було направлено на адресу суду пояснення, відповідно до яких останній виїхав з України та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в спірному будинку, він втратив право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved