Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом та просить суд визнати за нею право власності на майно, а саме на: ? частку квартиру [ADDRESS] «А» в селищі Гусятин Гусятинського району Тернопільської області; ? частку квартиру [ADDRESS] «А» в селищі Гусятин Гусятинського району Тернопільської області; ? частку квартиру [ADDRESS] «А» в селищі Гусятин Гусятинського району Тернопільської області. 19.12.2016 року від позивача [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, просить суд на підставі ч.1 ст. 62 Сімейного кодексу України визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON], належні [PERSON] квартири № 7, № 8, № 14 по вулиці Б.Лепкого, 36«А» в смт. Гусятин, Гусятинського району Тернопільської області та визнати за нею право власності на ? частки цих квартир. В обґрунтування позову посилається на те, що між сторонами 04.06.2011 року був укладений шлюб, зареєстрований Відділом ДРАЦС Гусятинського районного управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 28, Свідоцтво про шлюб серії 1-ИД № 075974. 02.12.2015 року рішенням Гусятинського районного суду в справі № 596/2143/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], шлюб розірвано. 10.12.2007 року [PERSON] став власником адміністративно-побутового корпусу за адресою вулиця Б.Лепкого, 36«А в смт. Гусятин, про що свідчить [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 10.12.2007 року Гусятинським РК БТІ. В 2007-2008 роках 55/100 частин адміністративно-побутового корпусу [PERSON] продав третім особам, а 45/100 залишились у його власності. 03.12.2012 року рішенням виконавчого комітету Гусятинської селищної ради № 290 було дано дозвіл [PERSON] на переобладнання адміністративно-побутового корпусу у житлові квартири по вул. Б.Лепкого, 36«А». За їхні спільні кошти частина адміністративно-побутового корпусу, що залишилась у власності відповідача, була переобладнана в житлові квартири, а вартість цього нерухомого майна істотно збільшилося у своїй вартості. На думку позивача, набуте ними за час перебування у шлюбі з відповідачем майно є їхньою спільною сумісною власністю, де їм при поділі належить по ? частині в квартирах № 7, № 8 і № 14 по вулиці Б.Лепкого, 36«А» в смт. Гусятин. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року у звязку з призначенням судової-будівельно-технічної експертизи, провадження в справі зупинено. (а.с.133). Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2017 року після усунення обставин, що викликали зупинення провадження, провадження в справі відновлено. (а.с.163). В порядку п. 9 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 27.02.2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, посилаючись на те, що зазначене майно було придбане ним до шлюбу в 2007 році у вигляді адміністративно-побутового корпусу в смт.Гусятині по вулиці Б.Лепкого. 36 «А», про що в справі є належні докази. В 2007- 2008 роках 55/100 частин даного приміщення він продав третім особам, які стали там жити і придбали собі квадратні метри під житло в 2008 році. В цьому ж році всі жильці і він, а вірніше його батько [PERSON] зробили перегородки. Далі особи, які придбали квартири та він звернулися до Гусятинської селищної ради, щоб виготовити право власності на вказані квартири. Однак їм було відмовлено із-за відсутності будь-яких дозвільних документів на це і в цьому ж рішенні вказано, що переобладнання зроблено самовільно. Це підтверджує те, що перепланування та перегородки в квартирах були зроблені в 2008 році. Жодних коштів ним під час шлюбу з позивачкою не вкладалось і спільна праця чи окрема праця кожного з них не використовувалась. В судовому рішенні Гусятинського районного суду від 24.01.2013 року, яке долучено до матеріалів справи по справі № 596/109/13-ц зазначено, що приміщення адмінбудинку ним переобладнано під квартиру протягом 2008 -2010 років. Сам факт оформлення дозвільних документів на переобладнання адмінприміщень під квартири ще не свідчить про те, що ці переобладнання робились в ті роки, що й документи. Після відмови селищної ради оформленні права власності на квартири, вони почали готувати інші дозвільні документи для узаконення цих квартир і кінцевим результатом роботи з документами на вже раніше переобладнані квартири в 2008 році і були рішення судів та їх подальша реєстрація в Реєстрі прав на нерухоме майно. 5.03.2018 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, в яких вона додатково посилається, зокрема, на те, їй до шлюбу батько [PERSON] подарував 9853 Євро, про що свідчить банківський чек Приватбанку від 10.09.2008 року. Ці кошти вона передала [PERSON] і він в другій половині 2011 року за ці кошти виготовив Проектну пропозицію по переобладнанню адмінприміщень будинку № 36-А під житлові квартири по вул. Б.Лепкого. смт. Гусягин; переобладнав частину належного йому адміністративно-побутового комплексу по вул. Б.Лепкого. 36-А в смт. Гусятин, відповідно до вказаної Проектної пропозиції, під спірні житлові квартири: влаштував перегородки; частково поштукатурив перегородки; частково влаштував проводку електроосвітлення; на кухні квартир № 7, № 8. № 14, завів трубопроводи газопостачання і встановив газові лічильники; в приміщеннях 12-2, 12-3, 12-4 демонтував паркет; демонтував дверні блоки і інше. Та обставина, що планування житлових квартир виконано 2011-2012 роках згідно передпроектної пропозиції, виданої Тернопільським філіалом в 2011 році встановлено рішеннями Гусятинського районного суду за 2013 роки по справах №596/111/13-ц, № 596/110/13-ц, №596/111/13-ц, якими визнано за відповідачем право власності на квартири №7,8,14. [PERSON] експерта № 626/17-22 від 05.12.2017 року Тернопільського відділення КНДІСЕ слідує, що вартість спірних квартир істотно збільшилася (в 2,5 рази), а тому спірні квартири слід визнати їх спільною власністю. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, їх представників, дослідивши докази, подані сторонами та показання свідків, а також письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами 04.06.2011 року був укладений шлюб, зареєстрований Відділом ДРАЦС Гусятинського районного управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 28, Свідоцтво про шлюб серії 1-ИД № 075974. (10). 02.12.2015 року рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області в справі № 596/2143/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], шлюб розірвано. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 09.06.2004 року Гусятинським РК БТІ, [PERSON] є власником 22/100 частин будівель та споруд за адресою: вулиця Б.Лепкого, 36 в смт. Гусятин. (а.с. 107-114). 10.12.2007 року [PERSON] набув у власність адміністративно-побутовий корпус за адресою вулиця Б.Лепкого, 36«А» в смт. Гусятин, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.11.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 10.12.2007 року Гусятинським РК БТІ. (а.с. 54, 55, 76, 81-89, 102-105). Як встановлено, 24.11.2011 року рішенням виконавчого комітету Гусятинської селищної ради № 327 [PERSON] було відмовлено в оформленні права власності на житлові квартири самовільно переобладнані з адміністративно-побутового комплексу по вул. Б. Лепкого, 36-А в смт. Гусятин на підставі колективної заяви від 16 листопада 2011 року, у звязку відсутністю дозволів на перепланування, будівельних та технічних паспортів, правовстановлюючих документів про введення в експлуатацію зазначеного майна. (а.с.191-192, 193). 03.12.2012 року рішенням виконавчого комітету Гусятинської селищної ради № 290 було дано дозвіл, зокрема, [PERSON] на переобладнання адміністративно-побутового корпусу у житлові квартири по вул. Б.Лепкого, 36«А». (а.с.66). В 2012 році було виготовлено робочий проект газифікації житлового будинку по вул. Б.Лепкого, 36-А в смт. Гусятин. (а.с.56). 28.05.2012 року на замовлення [PERSON] отримано [PERSON] по результатах обстеження технічного етану обєкту на предмет подальшої експлуатації житлових квартир, яким встановлено, що планування житлових квартир (14 ти квартир) виконано згідно перед проектної пропозиції, виданої Тернопільським філіалом в 2011 році (зам.№024-2011), а також ДБН, планування квартир відповідає існуючим вимогам нормативних документів, утворені в адмінбудинку житлові квартири придатні для подальші експлуатації. (а.с. 62-65). Як слідує із змісту технічних паспортів на квартири №7, №8, № 13 за адресою: вул. Б.Лепкого, 36«А», смт. Гусятин, вони виготовлені Гусятинським районним комунальним бюро технічної інвентаризації 11 березня 2013 року. (а.с. 90-93,94-97, 98-101). 16.01.2013 року [PERSON] звернувся в Гусятинський районний суд з позовами про визнання трава власності на квартири № 7, № 8, № 14, які були переобладнані з частин адміністративно-побутового комплексу по вул. Б.Лепкого, 36-А в смт. Гусятин. Рішенням Гусятинського районного суду від 24 січня 2013 року в цивільній справі №596/109/13-ц визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 8 загальною площею 48,67 м. кв. в смт. Гусятин по вул.. Б.Лепкого, 36 А Гусятинського району Тернопільської області. (а.с.68). Рішенням Гусятинського районного суду від 23 січня 2013 року в цивільній справі №596/110/13-ц визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 7 в смт. Гусятин по вул.. Б.Лепкого, 36 А Гусятинського району Тернопільської області. (а.с.73-74). Рішенням Гусятинського районного суду від 24 січня 2013 року в цивільній справі №596/111/13-ц визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 14 загальною площею 87,57 м2 в будинку № 36 А по вул. Б.Лепкого в селищі Гусятин Гусятинського району Тернопільської області. (а.с.70-71). Висновками про вартість майна встановлено, що станом на 1 грудня 2012 року, оціночна вартість квартир по вул. Б.Лепкого, 36-А в смт. Гусятин становить: квартири №8 45750 грн., квартири №14 80436 грн., квартири №7 78894 грн. Визначення вартості майна проводилось без врахування виконаних робіт по переобладнанню адмінприміщень під житлові. (а.с.67, 69, 72). Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 626/17-22 від 05 грудня 2017 року, ринкова вартість адміністративно-побутових приміщень в розрізі квартир по вул. Січових Стрільців, 36 «А» в смт. Гусятин Тернопільської області станом на 2012 рік до проведення переобладнання могла становити: квартири №8 32086 грн., квартири №7 55193 грн., квартири №14 58882грн. Ринкова вартість зазначених квартир станом на 2012 роки після проведення переобладнання могла становити: квартири №8 79561грн., квартири №7 131492 грн., квартири №14 135986 грн. Ринкова вартість зазначених квартир станом на час проведення дослідження становить: квартири №8 241552 грн., квартири №7 399217 грн., квартири №14 412860 грн. (а.с.144-162). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що в 2004 році його батьком [PERSON] було придбано для нього зазначене нежитлове приміщення, частину якого згодом переведено в житлові квартири №7, №8, № 14 за адресою: вул. Б. Лепкого, 36 А Гусятинського району Тернопільської області та в 2013 році оформлено право власності за ним на зазначені квартири. Всі роботи з реконструкції квартир, перепланування, зведення перестінок до 2008 року були проведені. Документи з приводу узаконення зазначених квартир та оформлення права власності виготовлялись до 2013 року. Реконструкцією та переплануванням спірних приміщень займався його батько [PERSON] Він з колишньою дружиною [PERSON] жодних коштів (ні особистих ні спільних) в зазначені приміщення не вкладали. Заперечив факт передачі [PERSON] йому грошей в розмірі 9800 Євро, отриманих від свого батька в 2008 році згідно переказу. Допитаний в якості свідка [PERSON] підтвердив показання сина [PERSON] та показав, що будівельні роботи по переплануванню зазначених приміщень в житлові квартири, зокрема, зведення перегородок між квартирами, проводились в 2008 році за його кошти бригадою робітників самовільно, без дозвільних документів. Зазначене приміщення раніше було гуртожитком, який в 2007 році купили люди і виявили бажання перевести це приміщення в житлові квартири. Невістка та син не брали участі в зазначених роботах та не вкладали коштів. В період 2008-2010 років всі будівельні роботи припинились. В 2015 році було підведено електропостачання для фізичних осіб. Також на його замовлення і за його кошти з 2011 року по 2015 рік виготовлялась проектна документації, проект по газифікації квартир. Свідок [PERSON] пояснила, що вона та інші особи в 2007 році викупили частину гуртожитку. В 2008 році вони звели перегородки між квартирами. Її квартира №15 знаходиться на 3-му поверсі поряд з квартирами, що належать [PERSON] в 2008 році [PERSON] наймав бригаду, які й звели ці перегородки. Ці перегородки і на даний час не повністю поштукатурені. Вона з 2013 року почала проживати в квартирі. Вона є головою ОСББ і кошти на обслуговування житлового будинку здає [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердив показання свідка [PERSON] та пояснив, що в 2009 році чи в 2010 році він та ще двоє робітників на замовлення [PERSON] змурували пять чи шість перестінок між квартирами. Керував роботами та оплачував їх [PERSON] Як встановлено судом, сторонами визнається той факт, що квартири №7, №8, № 14 за адресою: вул. Б.Лепкого, 36«А», смт. Гусятин, Гусятинський район є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], оскільки це майно, набуте ним до шлюбу з позивачем [PERSON] Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в Постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15. В постанові ВСУ від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16, Верховний Суд України констатує, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як обєкту. Таким чином, предметом доказування у цьому спорі є збільшення вартості зазначеного нерухомого майна та істотність такого збільшення в період шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, або затрат позивача незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна). В позові позивач [PERSON] посилається на те, що за їхні спільні з відповідачем кошти частина адміністративно-побутового корпусу, що залишилась у власності відповідача, була переобладнана в житлові квартири № 7,8,14, і вартість цього нерухомого майна після переобладнання істотно збільшилася та просить визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя, належні [PERSON] квартири № 7, № 8, № 14 по вулиці Б.Лепкого, 36«А» в смт. Гусятин, Гусятинського району Тернопільської області та визнати за нею право власності на ? частки цих квартир на підставі ст. 62 СК України. (а.с.38-40). У відповіді на відзив, позивач [PERSON] зазначає, що переобладнання частини адміністративно- побутового корпусу, що залишилась у власності відповідача, в житлові спірні квартири № 7, № 8, № 14, проведено сторонами в 2011-2012 роках за належні позивачу особисто кошти. До другої половини 2011 року відповідач жодних робіт щодо покращення майна не проводив із-за відсутності в нього коштів. Тільки після передачі [PERSON] подарованих їй батьком коштів в розмірі 9853 Євро в другій половині 2011 року, останній розпочав роботи по переобладнанню цього приміщення.(а.с.204-205). На підтвердження цієї обставини позивачем надано копію квитанції та офіційний переклад з іспанської мови квитанції про банківський переказ від 10 вересня 2008 року, з якої слідує, що [PERSON] 10 вересня 2008 року переказав [PERSON] для купівлі хати 9\~800 Євро. Банківська установа Приватбанк. (а.с.194-195). Відповідач [PERSON] заперечив зазначений факт посилаючись на те, що жодних коштів [PERSON] йому не передавала. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено тих обставин, що за час шлюбу відбулось істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна, яка зросла внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, або особистих затрат [PERSON] Зокрема, позивачем не надано доказів того за які кошти було покращено майно, джерело походження цих коштів, час, коли це було зроблено та ступінь матеріальної участі у поліпшенні майна кожного з подружжя, а також щодо розміру загальної вартості робіт, їх обсягу, часу їх виконання. Посилання сторони позивача на те, що вартість майна після переобладнання його в квартири збільшилася в два рази не є вирішальним фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як обєкту, оскільки позивачу слід було довести, що ця вартість майна зросла внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, або особистих її затрат. Також суд звертає увагу на те, що сам по собі факт оформлення права власності на переплановані квартири в період шлюбу в 2013 році не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Наведене узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16. Суд вважає, надана позивачем [PERSON] копія квитанції про банківський переказ їй від батька 9800 Євро для купівлі хати від 10 вересня 2008 року, для підтвердження особистих затрат в покращенні спірного майна в 2011-2013 роках (а.с.194-195), не є належним, допустимим та достатнім доказом в розумінні ст.ст. 77,78,80 ЦПК України, оскільки зазначений доказ не стосується предмета доказування і, відповідно, не дає змоги дійти до висновку про наявність чи відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Твердження [PERSON] про те, що вона надала [PERSON] в 2011 році 9800 Євро не ґрунтуються на доказах і є безпідставними. При таких обставинах, в задоволенні позовних вимог про визнання квартир обєктами спільної сумісної власності подружжя та їх поділ, слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ст. 158 ЦПК України у звязку з ухваленням рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, слід скасувати заходи забезпечення позову арешт нежитлового приміщення, загальною площею 207,2 м.кв., що знаходиться за адресою: Тернопільська область, Гусятинський район, смт. Гусятин, вул. Б. Лепкого, буд. 41 "с-1" (реєстраційний номер 4355985161216), накладений на підставі постанови колегії суддів Апеляційного суду Тернопільської області від 23 січня 2018 року (а.с.24-26, т.2). Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 600 грн. згідно квитанції від 2 листопада 2016 року (а.с.1). Відповідно до ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається: у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності дійсною вартістю нерухомого майна. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент предявлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Такі ж положення містить ч.2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір». Як встановлено в процесі розгляду справи, ринкова вартість спірних квартир, які сторона позивача просила визнати обєктом спільної сумісної власності та поділити, становить 1\~053\~629 грн. (а.с.158). Таким чином ціна позову складає 1\~053\~629/2=526 815 грн. На підставі викладеного, слід стягнути з позивача в дохід держави недооплачений судовий збір в розмірі 4668 грн. 15 коп. (526 8 грн. 15 коп. - 600 грн.).

Outcome: dismissed