Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

05 жовтня 2020 року [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ), третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси (м. Черкаси, вул.. Б.Вишневецького, 36) про позбавлення батьківських прав та зміну способу виплати аліментів, посилаючись на те, що 21.04.2007 сторони зареєстрували шлюб, від якого [INFO] в них народилась дитина [PERSON] . Фактичні шлюбні відносини між ними були припинені у 2008 році з причин систематичного морального та фізичного насильства відносно позивача зі сторони чоловіка в присутності дитини, що негативно впливало на її розвиток та формування особистості. Рішенням Новоазовського районного суду в Донецькій області від 12 серпня 2011 року, у справі № 2-481/11 шлюб було розірвано та з того часу неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю та перебуває на її повному утриманні. Відповідно до виконавчого листа № 2-528/12, виданого 10.08.2012 Новоазовським районним судом Донецької області на [PERSON] покладено обов`язок сплати аліментів на утримання спільної дитини у розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення дитини повноліття та на підставі даного виконавчого листа відділом ДВС м. Новоазовськ Донецької області, 03.09.2012, відкрите виконавче провадження № 34369784. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2018 року з [PERSON] стягнуто додаткові витрати на дитину у розмірі 5 000 гривень. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 березня 2018 року з [PERSON] стягнуто аліменти розміром 1 000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Цим же рішенням суду [PERSON] попереджено про необхідність змінити ставлення до свого неповнолітнього сина, а саме необхідність брати участь у його вихованні та утриманні, [PERSON] попереджено про те, що наслідком його пасивного відношення до фізичного та морального розвитку дитини може бути позбавлення його батьківських прав. З часу постановлення рішень суду щодо стягнення з колишнього чоловіка аліментів на утримання сина, а також додаткових витрат у розмірі 5 000 гривень, відповідач [PERSON] не здійснив жодної проплати, в силу чого зі сплати аліментів утворилась заборгованість, яка, відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 01.05.20, становить 24 833, 33 гривень та ця заборгованість продовжує зростати, адже аліменти так і не сплачуються відповідачем. Згідно постанов Приморського ВДВС у в/п № 562841894163428, від 13.02.2019 до [PERSON] застосовані обмеження у вигляді заборон на полювання, володіння та користування зброєю, виїзду за кордон та керування транспортними засобами, а також накладено арешт майна. Дитина проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS] . [PERSON] проживає в належних житлово-побутових умовах, повністю забезпечується усім необхідним, навчається в Черкаській приватній загальноосвітній школі «Перлина» та відвідує секцію з боксу. Також у вихованні та забезпеченні сина активну участь приймають родичі позивача. Зі сторони відповідача сину не надходить ніякої матеріальної допомоги, включаючи сплату аліментів. [PERSON] , жодним чином, не цікавиться життям своєї дитини, не займається її розвитком та починаючи з 2008 року жодного разу не привітав сина з днем народження. Будучи опитаним вчителем Черкаської приватної загальноосвітньої школи «Перлина» [PERSON] , [PERSON] вказав на те, що з батьком не спілкується, у нього не має навіть номеру телефону батька. Коли телефонувала бабуся дитина попросила передати слухавку татові, але той відмовився від розмови. Вищезазначені фактори, в їх сукупності, можна розцінювати як свідоме та злісне ухилення [PERSON] від участі у вихованні та розвитку сина. Висновком органу опіки та піклування від 18.09.2020, вказані вище обставини підтверджено та орган опіки та піклування Черкаської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] [INFO] . Просить суд позбавити відповідача батьківських прав та змінити спосіб стягнення аліментів, а саме з твердої грошової суми в розмірі 1 000 грн. на ј частини заробітної плати. В судовому засіданні позивачка та її представникадвокат Березенко Є.А. позовні вимоги підтримали та просили суд позов задоволити з підстав, викладених у позові. Допитана в якості свідка позивача вказала, що окрім відсутності участі відповідача в утриманні неповнолітньої дитини, останній понад сім років не спілкується з неповнолітнім сином ні телефоном, ні в соціальних мережах, не цікавиться життям та розвитком неповнолітнього. Зазначала, що зі свого боку жодних перешкод у спілкуванні сина з батьком не чинила в інтересах дитини, близько чотирьох років тому за допомогою соціальних мереж говорила з відповідачем з приводу відсутності його інтересу до сина, однак останній не тільки не встановив постійний зв`язок з сином, але й взагалі заблокував доступ позивачки до своєї сторінки у соціальних мережах. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом оголошення на офіційному сайті суду у мережі Інтернет, враховуючи відсутність поштового зв`язку з місцем проживання відповідача, враховуючи, що відповідач проживає на території, де тимчасово не здійснюють повноваження органи влади, утворені у відповідності до законодавства України. За наданою позивачкою останньою відомою їй адресою сторінки відповідача у соціальній мережі повідомлення судом не вбачається можливим з технічної точки зору, оскільки суд не є учасником соцілаьних мереж і не має можливості достовірно верифікувати особи їх користувачів. Третя особа в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без його участі. В ході судового розгляду представник органу опіки і піклування підтримав позовні вимоги та вважав їх такими, що підлягають до задоволення. В ході судового розгляду неповнолітній [PERSON] висловив думку про згоду з позбавленням відповідача батьківських прав. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши учасників, свідків, думку дитини, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного та сімейного законодавства. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.04.2007 р., який розірвано рішенням Новоазовського районного суду в Донецькій області від 12.08.2011 р. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] який проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 12 серпня 2021 року про розірвання шлюбу між сторонами встановлено, що причиною розпаду сім`ї позивачка зазначила систематичне фізичне і моральне насильство з боку відповідача до неї у присутності дитини, що негативно впливає на розвиток останнього. Відповідач не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до інформації з Черкаської приватної загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Перлина» адміністрація школи повідомляє, що батько дитини [PERSON] за час навчання у школі дитини (з 04.12.2017 року) жодного разу не відвідував. Зі слів класного керівника [PERSON] з нею стосунків щодо навчання та виховання [PERSON] не підтримував, до школи не телефонував, станом справ дитини не цікавиться. Контактних даних батька в школі немає. Відповідно до характеристики шкільного навчального закладу ЧП ЗОШ «Перлина» учня 7 класу [PERSON] . Зарекомендував себе добре як дисциплінований учень. Має навчальні досягнення достатнього, середнього та низького рівня. Навчається не в повну міру. Увага довільна, мислення конкретне, повільно запам`ятовує навчальний матеріал. Має здібності до вивчення предметів гуманітарного напрямку. Мама приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться навчанням, реагує на всі прохання та вимоги класного керівника. Відповідно до інформації з Черкаської приватної загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Перлина» ВІД 26.02.2020 РОКУ № 27 [PERSON] вчитель історії та права , як класний керівник [PERSON] . В ході розмови з [PERSON] повідомила, що дитина не спілкується з батьком, у [PERSON] навіть немає його номеру телефонна. Коли телефонувала бабуся (татова мама). [PERSON] попросив передати слухавку татові, але той відмовився від розмови. Зі святами не вітає, матеріально не допомагає. [PERSON] проживає з мамою. Відповідно до характеристики шкільного навчального закладу Черкаська спеціалізована І-ІІІ ступенів школа №28 ім. Т.Г.Шевченка на батька неповнолітнього [PERSON] , батько дитини [PERSON] , 1986 р.н. за час навчання дитини з квітня 2014 р. батьківські збори жодного разу не відвідував, з класним керівником [PERSON] стосунків не підтримував, до школи не телефонував, дитиною не цікавився, його контактних даних ні у класного керівника ні в адміністрації школи немає. Згідно з пояснень соціального педагога від 29.08.2017 року в ході розмови з [PERSON] встановлено те, що батька бачив у 2014 році. До цього часу бачив дуже рідко. [PERSON] дуже образливо, що не має рідного тата. Він його майже не пам`ятає. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2018 року позовні вимоги про зміну аліментів задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення повноліття дитини. Стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] відмовлено. Вказаним судовим рішенням встановлено, що існування заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини та посилання позивачки про те, що відповідач не піклується про сина, участі у його вихованні не бере, не цікавиться його життям, на думку суду, не підтверджує з достовірністю та достатністю факт свідомого ухи\-лення відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню сина, оскільки причин, у зв`язку з якими виникла заборгова\-ність, судом не встановлені, як і те, що відсутність зв`язку з відповідачем обумовлена причинами, які виключно залежать від його волі, враховуючи, що відповідач проживає на території, де тимчасово не здійснюють повноваження органи влади, утворені у відповідності до законодавства України. За таких обставин судом відмовлено у позбавленні бать\-ківських прав, що є виключною мірою. Постановлючи таким чином рішення всупереч думці дитини, суд виходив з того, що цього вимагають передусім її інтереси, оскільки інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю. Водночас, судом відповідача попереджено про необхідність змінити ставлення до свого неповнолітнього сина [PERSON] , а саме необхідність брати участь у його вихованні та утримуванні і що наслідком його пасивного відношення до фізичного та морального розвитку дитини може бути позбавлення його батьківських прав. Вказане рішення суду офіційно оприлюднено у Єдиному реєстрі судових рішень у мережі Інтернет для доведення до відома відповідачу, в зв`язку з відсутністю поштового сполучення з місцем його проживання на території, де тимчасово не здійснюють повноваження органи влади, утворені у відповідності до законодавства України. 26 квітня 2018 року постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області відкрито виконавче провадження № 56284189. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам [PERSON] за виконавчим листом Іллічівського районного сулу м. Маріуполь № 712/12447/17 від 06.03.2020 станом на 01.05.2020 року складає 24833,33 Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2018 року позов про стягнення додаткових витрат на дитину та отримання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя, неповнолітньому [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , строком на 1 рік, тобто до 24.11.2018. Стягнуто з [PERSON] додаткові витрати на дитину [PERSON] в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до довідки Сєдовської селищної адміністрації від 18.08.2020 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні свідки - бабуся та дідусь позивачки [PERSON] , [PERSON] дали покази, що після розірвання шлюбу позивачка разом з сином проживають окремо від колишнього чоловіка [PERSON] , який не приймає будь-якої участі у вихованні та матеріальному забезпеченні свого сина. Усім необхідним для його належного проживання та розвитку дитину забезпечує мати. Батько не телефонує [PERSON] , його життям та успіхами у навчанні не цікавиться. Аналогічні пояснення надані свідком [PERSON] . Згідно Висновку виконавчого комітету Черкаської міської оади від 18.09.2020 № 469/30-03-орган опіки та піклування визнав за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . При цьому орган опіки і піклування виходив з того, що тривалий час батько не виявляє зацікавленості щодо долі дитини, не має з ним контакту, проігнорував спроби позивачки зв`язуватись з ним за допомогою соціальних мереж. Оцінивши зібрані у справі докази в сукупності, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог з таких підстав. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Європейська конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Європейської конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). У вказаній справі Європейський Суд з прав людини наголошено, що визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. Так, в даній конкретній ситуації позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Європейської конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Можливість такого втручання передбачена національним законом. Зокрема, відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, системний аналіз положень національного законодавства та міжнародних договорів, ратифікованих у встановленому законом порядку, дають підстави для висновку, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою сімейно-правового характеру, вона застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей. По змісту Закону ухилення повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Крім того, позбавлення батьківських прав є, насамперед, способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання має бути виявлений позитивний результат в долі дитини (дітей), який має настати після позбавлення батьків їх прав. Непередбачуваність позитивного результату у конкретній ситуації позбавляє змісту застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Як встановлено статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбаченихстаттею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Враховуючи, що у судовому засіданні було доведено, що відповідач тривалий час належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, що в ході судового розгляду підтверджено наданими доказами позивача, а також показами свідків, а також поясненнями дитини, не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, не дбає про нормальне самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, відповідач, тому суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи характер поведінки відповідача, суд вважає, що позов в частині позбавлення батьківських прав підлягає до задоволення за встановлених обставин, виходячи з найкращих інтересів дитини, оскільки таким інтересам відповідає зростання у стабільному та безпечному середовищі. Крім того, будучи позбавленим щонайменшого батьківського піклування та будь-якого контакту з боку відповідача, неповнолітній [PERSON] є обмеженим без згоди батька у праві виїзду за кордон для відпочинку та оздоровлення, а також вирішенні інших питань, які потребують погодження батьків. Виходячи з конкретних обставин справи, втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод неповнолітньої дитини, що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Європейської конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети» такого втручання, оскільки факт ухилення відповідача у здійсненні батьківських прав об`єктивно підверджений зібраними у справі доказами. Оцінюючи питання наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як крайньої міри втручання у сімейні зв`язки, суд доходить висновку, що вказані зв`язки переусім припинені самим відповідачем внаслідок того, що упродовж понад сім років останній не виявляє будь-якої зацікавленості щодо життя та розвитку свого сина та не вживає будь-яких заходів щодо встановлення контакту з дитиною як особитого, так і за допомогою соціальних мереж чи телефонного зв`язку. Вказане пасивне відновлення відповідача до свого сина не може бути виправдане істотними перешкодами у пересуванні, оскільки відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Вказані обставини на думку суду свідчать про свідоме ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків протягом тривалого часу шляхом байдужого відношення до неповнолітнього сина в супереч інтересам дитини незалежно від факту обізнаності відповідача з попереднім рішення суду від 16.03.2018р., яким відповідач попереджався про необхідність змінити ставлення до свого неповнолітнього сина [PERSON] , а саме необхідність брати участь у його вихованні та утримуванні і що наслідком його пасивного відношення до фізичного та морального розвитку дитини може бути позбавлення його батьківських прав. Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 840,80 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально. Крім того, позивачем заявлено вимогу про зміну способу стягнення аліментів. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. (ч.2 ст.166 СК України). Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ч.3 ст.181 СК України). Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 статті 181 Сімейного Кодексу визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст.181,182 СК України дають підстави для висновку про те, що суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно до Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Таким чином, розмір присуджених на користь позивачки аліментів 1000 грн. в даний є меншим встановленого законом 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в зв`язку з чим для забезпечення мінімальних потреб дитини позивачка змушена у більшій мірі, ніж відповідач, нести витрати на утримання дитини, що об`єктивно тягне за собою негативні зміни в її матеріальному стані, оскільки порушує принцип рівності участі кожного з батьків в утриманні дитини в обсязі, не нижчому ніж прожитковий мінімум. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивачкою доведено підстави для зміни розміру аліментів на ј частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, суд також враховує, що відповідач не обмежений у працездатності, а тому має можливість за рахунок заробітку брати участь в утриманні дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 840 грн. 80 коп. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що передбачено ст.280 ЦПК України.

Outcome: approved