Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

У травні 2010 року [PERSON] звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], ВАТ «Запоріжкокс», 3-тя особа: ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про скасування наказу ВАТ «Запоріжкокс» про приватизацію житла, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, скасування реєстрації права власності на квартиру. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2010 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Запорізької області від 08.06.2011 року та від 22.10.2012 року, позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] № 3019 від 15.04.2001 року, видане на ім'я [PERSON], [PERSON] на підставі наказу № 87 ВАТ «Запоріжкокс» від 15.04.2001 року. Визнано недійсним та скасовано наказ ВАТ «Запоріжкокс» № 87 від 15.04.2001 року в частині надання у власність [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS]. Зобов'язано ОП «ЗМБТІ» скасувати реєстрацію права власності [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2013 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2010 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2012 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 12.07.2013 року позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, пред'явивши їх до [PERSON], [PERSON], ВАТ «Запоріжкокс», 3-ті особи: Публічне акціонерне товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Запорізька міська рада в особі відділу приватизації Орджонікідзевського району, про встановлення факту законного вселення та проживання у квартирі, визнання членами сім'ї наймача приміщення, визнання порушеним права на приватизацію, скасування наказу ВАТ «Запоріжкокс» про приватизацію житла, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. В обґрунтування позову зазначала, що на підставі рішення виконкому Заводської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя від 18.03.1982 року № 105, [PERSON] був виданий ордер № 2063 від 01.04.1982 року, яким надано право на заселення в квартиру [ADDRESS], його сім'ї, яка складалася з 4-х осіб, а саме: [PERSON] - дружини, [PERSON] - доньки, [PERSON] - доньки. Після реєстрації шлюбу у 1995 році позивач прописалася до чоловіка в квартиру і хоча вона була виписана із квартири, проте стосунки між нею та чоловіком складалися погано, чоловік постійно пиячив, вона разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], разом із [PERSON] та [PERSON] проживали у [ADDRESS], як члени сім'ї наймача, вела з ними спільне господарство, несла затрати по утриманню квартири, сплачувала за житло. [PERSON] та [PERSON], скориставшись, що позивач разом зі своєю донькою не були прописані у квартирі, де фактично проживали, при отриманні довідки про склад сім'ї на підприємстві, що обслуговувало жилий будинок, не повідомили, що в квартирі з ними проживають ще одна донька та її новонароджена дитина, внаслідок чого їх не було включено до довідки про склад сім'ї для участі в приватизації квартири. Даними діями [PERSON] та [PERSON] порушили її право та право її неповнолітньої доньки на отримання в спільну сумісну або часткову власність займаної квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд встановити факт, що вона та [PERSON] на законних підставах, а саме з усної згоди [PERSON] та [PERSON] вселилася у березні 2000 року у квартиру [ADDRESS]; встановити факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з березня 2000 року та по теперішній час; встановити факт, що під час вселення [PERSON] та [PERSON] до квартири [ADDRESS] жодної угоди про порядок користування жилим приміщенням між сторонами укладено не було; встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] є членами сім'ї наймача з березня 2000 року і до травня 2011 року, а з травня 2001 року по теперішній час є членами сім'ї власника приміщення; визнати порушеним право [PERSON] та [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво № 3019 про право власності на квартиру [ADDRESS], видане 17.05.2011 року на ім'я [PERSON], [PERSON] на підставі наказу ВАТ «Запоріжкокс» від 15.04.2001 року № 87; визнати недійсним та скасувати наказ ВАТ «Запоріжкокс» № 87 від 15.04.2001 року про приватизацію житла в частині надання у власність [PERSON], [PERSON] квартири [ADDRESS]. За час розгляду справи [PERSON] досягла повноліття, у зв'язку з чим набула цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності та визнана позивачем у вказаній справі. В судовому засіданні [PERSON], як позивач та як представник іншого позивача - [PERSON], підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові та додаткових поясненнях на позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'являлися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку. Від відповідача [PERSON] надходила заява про розгляд справи у її відсутність через неможливість з'явитися до суду в силу свого здоров'я, позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Посилалась на те, що вона порушила порядок приватизації житла, оскільки не повідомила про те, що в їх квартирі постійно мешкала [PERSON] разом зі своєю донькою. Відповідач [PERSON] причини неявки в судове засідання не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутність, заперечень або пояснень з приводу позову суду не подавала. Проте, при першому розгляді вказаної цивільної справи надавала заперечення проти позовних вимог та навіть оскаржувала ухвалене рішення в апеляційному порядку. Представник ПАТ «Запоріжкокс» в останні судові засідання не з'являлась, причини неявки в судове засідання не повідомляла. При повторному розгляді справи заперечень та пояснень по суті позову не подавала. Проте, під час першого розгляду справи судом першої інстанції надавала заперечення проти позову, в яких посилалась на те, що процедура приватизації квартири була проведена ними у відповідності до вимог чинного на той час законодавства та на підставі наданих документів. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в останні судові засідання не з'являвся, раніше ним було подано заяву про розгляд справи у його відсутність. Також ним неодноразово подавались заперечення проти позову, в яких він позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні та застосувати строк позовної давності. Представник Запорізької міської ради в особі відділу приватизації Орджонікідзевського району в жодне судове засідання не з'являвся, повідомлявся судом у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомляв, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність суду не подавав. Вислухавши [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Приватизація житла - це дія, яка залежить від волі людини, тобто, громадянин на власний вибір може приватизувати житло, яке він наймає у будинках державного житлового фонду, чи продовжує користуватись ним на умовах найму. Умови одержання громадянами України державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та спеціального законодавства, яке регулює порядок передачі житла у власність громадян. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Проте, факт постійного проживання без реєстрації не може бути безумовною підставою для задоволення позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, що отримано в результаті приватизації квартири наймачем та членами його сім'ї, які постійно мешкали в квартирі та були зареєстровані за цим місцем проживання, оскільки це б порушило права законослухняних громадян. Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, що діяло на момент приватизації спірної квартири, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Заводської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя від 18.03.1982 року № 105, [PERSON] було видано ордер № 2063 від 01.04.1982 року, яким надано право на заселення в квартиру [ADDRESS], його сім'ї, яка складалася з 4-х осіб, а саме: [PERSON] - дружини, [PERSON] - доньки, [PERSON] - доньки. 17.05.2001 року ВАТ «Запоріжкокс», правонаступником якого є ПАТ «Запоріжкокс», на підставі наказу № 87 від 14.05.2001 року [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Зазначене право власності відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули в порядку приватизації державного житлового фонду у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». З матеріалів справи вбачається, що на час приватизації квартири (травень 2001 року) № 11 в буд. № 26 по вул. Возз'єднання України в м. Запоріжжі, в даній квартирі проживали та були зареєстровані відповідачі у справі - [PERSON] та [PERSON] [PERSON] була зареєстрована у вищезазначеній квартирі з 27.11.1979 року. Знята з реєстрації по вказаній адресі 05.12.1995 року, у зв'язку з одруженням, на нову адресу: [ADDRESS]. 07.12.1995 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], звідки знята з реєстрації 10.02.2000 року. З 24.02.2000 року по 03.07.2001 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. У період з 03.04.2002 року по 13.04.2010 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Заново зареєстрована у [ADDRESS] з 21.04.2010 року по теперішній час. Місцем проживання [PERSON], [INFO], яка на час приватизації спірної квартири не досягла десяти років, відповідно до ст. 29 ЦК України є місце проживання її батьків, або одного з них з ким вона проживає. Діючим законодавством не передбачено порядку чи механізму перевірки відповідними житловими установами або органами приватизації наявності в квартирі інших членів сім'ї наймача ізольованої квартири, які постійно мешкають, але не зареєстровані в установленому законом порядку Відповідно до ч. 2 ст.107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами житлового кодексу України» роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це у листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вказані вище обставини свідчать про те, що [PERSON], знявшись з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з одруженням та зареєструвавшись за місцем проживання свого чоловіка, як зазначено нею у позовній заяві, змінила своє місце проживання, у зв'язку з чим втратила право користування спірним жилим приміщенням з дати її вибуття, тобто з 05.12.1995 року, та до 21.04.2010 року зберігала своє право користування жилим приміщенням за іншими адресами. Оцінюючи докази позивачів на підтвердження факту постійного проживання [PERSON] та її доньки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] без реєстрації місця проживання, в період коли спірна квартира була приватизована відповідачами, суд виходить з наступного. На підставі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підтвердження своїх позовних вимог про встановлення факту постійного проживання у спірній квартирі з березня 2000 року, [PERSON] та [PERSON] посилалися на акт про постійне місце проживання та законне вселення до приміщення від 17.06.2013 року та на довідку № 314 від 18.06.2013 року, видану ЦОС № 13. Проте, зазначений акт та видана на підставі нього довідка, на думку суду, не є належним та допустимим доказом у вказаній справі, оскільки як пояснила сама [PERSON] в судовому засіданні сусіди [PERSON] та [PERSON] допитувались безпосередньо нею, а їх підписи засвідчувались начальником ЦОС № 13. Клопотання про виклик вказаних осіб у судове засіданні для допиту в якості свідків позивач не заявляла, а тому суд був позбавлений можливості пересвідчитися у правдивості їх пояснень, звідки їм відомі викладені у акті факти, чи проживали вказані особи за адресами їх проживання і чи були вони сусідами [PERSON], [PERSON] на час здійснення приватизації спірної квартири. Акт № 10 від 24.02.2014 року, складений комісією ЦОА № 13, та видана на підставі нього довідка № 1034 від 25.02.2014 року також на думку суду не є належним та допустимим доказом у цій справі з підстав того, що сусіди [PERSON] та [PERSON], які давали пояснення про проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі з березня 2000 року, не були безпосередньо допитані судом в якості свідків у судовому засіданні, клопотання про їх виклик до суду для допиту позивачами не заявлялось, про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань вони не попереджались, а тому акт № 10 від 24.02.2014 року, складений на підставі їх показань, суд не може прийняти до уваги, як беззаперечний доказ на підтвердження позовних вимог. Крім того, суд враховує, що вищезазначені акти були складені через 12-13 років після проведення приватизації спірної квартири відповідачами [PERSON], [PERSON] На час звернення [PERSON] до суду з позовом, ще у 2010 році позивачем не було надано жодного акту про постійне місце проживання у спірній квартирі. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10.11.2010 року, на яке посилалась позивач у своєму позові, яким встановлено, що сімейні відносини між нею та її колишнім чоловіком припинені у березні 2000 року, не має для суду преюдиційного значення, оскільки питання щодо житлових прав [PERSON] та її доньки, а також щодо місця її проживання після припинення сімейних відносин, при розгляді справи за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу не вирішувались. З цих же підстав суд не приймає до уваги і ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12.03.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошової компенсації за поліпшення майна. Суд критично відноситься до показань свідків [PERSON] та [PERSON], які давали пояснення у судовому засіданні і підтвердили те, що [PERSON] та її малолітня на той час донька - [PERSON] у березні 2000 року переїхали на постійне місце проживання у квартиру [ADDRESS], де проживають і по теперішній час, вселилися у спірну квартиру з усної згоди [PERSON] та [PERSON], угоди щодо користування вказаною квартирою між особами, які там проживали не існувало, оскільки як зазначили вказані свідки вони тривалий час є близькими подругами [PERSON], а тому їх покази, з урахуванням встановлених судом обставини справи щодо зміни позивачем місця свого проживання, для суду не є переконливими та такими, що в достатній мірі підтверджують позовні вимоги. [PERSON] в разі вселення у спірну квартиру на законних підставах мала звернутись до відповідного житлового органу із заявою про її реєстрацію та внесення її в особовий рахунок - для здійснення на неї та на її доньку нарахувань по квартплаті та комунальним послугам в спірній квартирі. Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] постійно мешкала в спірній квартирі, як і відсутні докази, що вона з березня 2000 року по день приватизації квартири зверталась до відповідних установ із заявою щодо своєї реєстрації та реєстрації малолітньої дитини та зняття її з реєстрації за місцем проживання її чоловіка. В матеріалах справи також відсутні докази, що в березні 2000 року існувала письмова згода наймача квартири та членів її сім'ї на вселення у квартиру [ADDRESS]. Крім цього, при ухваленні рішення, суд враховує те, що спірна квартира була передана [PERSON], [PERSON] за іпотечним договором від 25.03.2008 року в іпотеку ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і звернення [PERSON] з даним позовом до суду суд розцінює, як можливість для ухилення цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов'язань за кредитним договором, передбаченої ЦК України та Законом України «Про іпотеку». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачами не надано суду беззаперечних доказів на підтвердження їх позовних вимог щодо встановлення факту законного вселення позивачів у березні 2000 року, встановлення факту постійного їх проживання у спірній квартирі з березня 2000 року, а тому суд приходить до висновку, що при приватизації спірної квартири, житлові права позивача та її дитини не були порушені, оскільки, [PERSON] та відповідно її донька, на час приватизації квартири [PERSON] та [PERSON], зберігали право користування іншим жилим приміщенням, належних та допустимих доказів того, що на час приватизації спірного житла, вона проживала у ньому та це було їх постійним місцем проживання, або того, що позивач є тією особою, за якою зберігається право на житло, суду не надано. Судом встановлено, що передача відповідачам спірного приміщення у власність є правомірною та відповідає положенням Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а відтак, підстави для визнання свідоцтва про приватизацію та наказу ВАТ «Запоріжкокс» відсутні. Позовні вимоги в частині встановлення факту, що під час вселення [PERSON] та [PERSON] у спірну квартиру жодної угоди про порядок користування жилим приміщенням між сторонами укладено не було, а також про встановлення факту, що позивачі є членами сім'ї наймача з березня 2000 року і до травня 2001 року, а з травня 2001 року членами сім'ї власника приміщення не є предметом позову, а є обставинами, що мають значення для справи та підлягають доказуванню при розгляді інших позовів, пов'язаних із захистом житлових прав громадян. Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed