Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.09.2014 року звернувся до Березанського районного суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні приватною власністю - житловим будинком, мотивуючи тим, що з 12.08.2005 року він є власником будинку [ADDRESS] згідно договору дарування реєстраційний номер 1471 від 12.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області. В належному йому будинку з 2009 року проживають відповідачі [PERSON] і [PERSON], який є сином відповідачки від першого шлюбу. В 2009р. він зареєстрував шлюб з відповідачкою, який було розірвано, але вона разом з сином залишилися проживати в житловому будинку, який є його особистою власністю. Оскільки проживати в одному будинку з відповідачкою стало неможливо, він бажає влаштувати своє життя з іншою жінкою, а відповідачка має у власності ? частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] загальною площею 59,40 кв.м., він не бажає, щоб відповідачі проживали в його будинку. Посилаючись на ст.ст.386,387,405 ЦК України та ст.109 ЖК України та враховуючи те, що він є власником житлового будинку, в якому відповідачі проживають незаконно, в зв'язку з чим він не має можливості користуватися всією площею житлового будинку, позивач просив усунути перешкоди в користуванні приватною власністю - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] разом з неповнолітнім [PERSON] з наданням йому іншого жилого приміщення, яке належить відповідачці на праві власності за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 01.10.2014р. для надання висновку у справі залучено орган опіки та піклування Березанської райдержадміністрації. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Позивач пояснив, що вони проживають з відповідачкою з 2005р., зареєстрували шлюб в 2009р., розлучилися в 2012р., спільних дітей не мають. Відповідачка з сином зареєструвалися в будинку без його згоди, вона готувала їсти, прала, доїла корів, він обробляв город та дивився за худобою, в кімнатах прибирав її син. Після розлучення вони не живуть як подружжя, але відповідачка не бажає звільнити будинок, в якому вони проживають в різних кімнатах і навіть не розмовляють між собою, підсобним господарством займається він сам. Він пропонував сплатити відповідачці за все, що вона робила в будинку і віддати їй все, так як має намір вселити в будинок іншу жінку, але відповідачка відмовилася. Відповідачка та її представник позов не визнали, надавши письмові заперечення, в яких зазначили, що з жовтня 2004р. позивачка разом з її неповнолітнім сином від першого шлюбу проживала з позивачем однією сім'єю без укладення шлюбу. З червня 2006р. вона з сином були зареєстровані по [ADDRESS] у будинку матері позивача, а фактично проживали разом з позивачем по [ADDRESS]. У 2009р. вона з відповідачем зареєстрували шлюб та за згодою позивача зареєструвалися з сином за адресою [ADDRESS]. У 2012р. шлюб між нею та позивачем розірвано, але вони і надалі спільно проживають в одному будинку однією сім'єю, як подружжя, мають спільний побут, разом ведуть домашнє господарство. Вона виконує всю хатню домашню роботу: підтримує порядок у будинку, робить поточні ремонти, готує їсти та інше, обробляє город, доглядає худобу та птицю. Вона не вживає алкоголь, не влаштовує сварок, не руйнує та не псує житлове приміщення, не порушує загальноприйнятих правил співжиття, неяким чином не заважає позивачу проживати разом з нею в одному будинку. Оскільки спільних дітей вони з позивачем не мають, у них виникло непорузуміння з приводу того, що вона витратила кошти від продажу бичка на оплату за навчання сина, після чого позивач подав заяву до суду. Оскільки вони з позивачем проживають однією сім'єю 10 років, вона нікуди не виселялася, увесь час живе разом з позивачем, її син тимчасово не проживає в с. Малахове з поважної причини - у зв'язку з навчанням, ніяких угод з позивачем щодо користування житловим приміщенням при її з сином вселенні в будинок вони не укладали, відповідачка вважає, що вона з сином можуть користуватися житловим будинком нарівні з позивачем та посилаючись на ст.3 СК України, ст.405 ЦК України та ст.ст.9,156 ЖК України просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні відповідачка доповнила, що виселятися з будинку вона не згодна, оскільки за період сумісного проживання вона з позивачем здійснили капітальний ремонт будинку за рахунок її коштів і на даний час, незважаючи на розлучення, вони проживають з позивачем однією сім'єю. Представник органу опіки та піклування Березанської райдержадміністрації вважала, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки відповідачка та її неповнолітній син є бувшими членами сім'ї власника житла, а тому мають право на проживання в будинку позивача. Заслухавши пояснення сторін, свідків, висновок органу опіки та піклування Березанської райдержадміністрації, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 10,60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обмеження прав власника передбачені ст.ст.156,157 ЖК України. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку реєстраційний номер 1471 від 12.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області (а.с.6) та відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Березанської філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 14.06.2007р. (а.с.7), технічного паспорта на будинок (а.с.8-11) [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Березанського районного суду від 13.06.2012р. шлюб, зареєстрований між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано (а.с.12). Згідно довідки виконкому Березанської селищної ради від 18.07.2014 до складу сім'ї [PERSON], який зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS], входить співмешканка - [PERSON] та особа без родинного зв'язку - [PERSON] (а.с.15), який народився [INFO] і його матір'ю є відповідачка (а.с.42), що підтверджується також актом обстеження матеріально-побутових умов проживання родини [PERSON] за адресою [ADDRESS] від 21.10.2014р., складеного комісією у складі начальника служби у справах дітей Березанської РДА, депутата районної ради та сусідки (а.с.47). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивач проживає за вказаною адресою разом з відповідачкою і ведуть сумісне господарство, син відповідачки їм допомогає. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Їх право користування житловим приміщенням урегульовано житловим законодавством. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як зазначено в ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст.157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст.116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням. Або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Як зазначено в правовій позиції, висловленій в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-158цс14 від 05.11.2014 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Судом встановлено, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS]. У будинку зареєстровані в установленому законом порядку та проживають відповідачка з неповнолітнім сином, які є бувшими членами сім'ї власника, порушення ними умов проживання в будинку та користування ним, передбачених ст.116 ЖК України, судом не встановлено. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підстави для виселення відповідачки та її неповнолітнього сина з належного позивачу будинку, відсутні, оскільки розірвання шлюбу відповідачки із власником будинку, в який вона була заселена як його дружина з його згоди - не припиняє її права та права її неповнолітнього сина на користування даним будинком. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed