Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником будинку, в якому проживає відповідач. Останнім часом він зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки та бійки, принижує його перед сусідами та родичами. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, також притягувався до кримінальної відповідальності. Тоді була досягнута домовленість - відповідач знімається з реєстраційного обліку та виселяється з будинку, а кримінальні справи відносно нього будуть закриті за заявою потерпілої сторони. Однак відповідач не виконав всі обіцянки, і надалі продовжує користуватися будинком та порушувати правила співжиття. Зважаючи на це позивач просить суд задоволити позов, яким виселити відповідача з будинку [ADDRESS]. Позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що на заходи профілактичного характеру відповідач не реагує. А копії постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності надати суду не може. Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що викладені в позовній заяві обставини частково відповідають дійсності. Відповідач не зловживає спиртним, не влаштовує сварки. Його колишня дружина провокує його на сварки, а потім викликає міліцію. З представників влади з ним ніхто не проводив ніяких профілактичних бесід, та не попереджав про можливе виселення з будинку. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку був зареєстрований відповідач, який з 29.01.2014 року знятий з реєстраційного обліку, але продовжує проживати в даному будинку. Позивач покликається на те, що відповідач постійно створює конфліктні ситуації, влаштовує сварки та бійки, а тому просить його виселити з будинку на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України. Проте суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно роз'яснення, викладеного у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективі тощо. Тобто за змістом зазначеної норми закону, виселення без надання іншого жилого приміщення можливо лише при наявності трьох умов, а саме: протиправної винної поведінки певної особи, яка своїми діями створює неможливість спільного проживання з нею в однієї квартирі, будинку; систематичний характер таких дій; й коли заходи попередження або громадського впливу виявилися безрезультатними і винна особа продовжує вести себе неправильно. В матеріалах справи наявні докази того, що органами внутрішніх справ були складені протоколи про притягнення відповідача до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП; також наявні дві ухвали суду від 13.01.2014 року (справа № 570/2052/14-к та справа № 570/6129/14-к), згідно до яких були закриті кримінальні провадження щодо відповідача за ч.2 ст. 125 КК України за відмовами потерпілих від обвинувачення. Проте позивачем та його представником не були надані постанови суду, які були прийняті за результатами розгляду справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Також не були надані докази того, що з відповідачем проводилися хоча б раз, чи неодноразово (як зазначав представник позивача) профілактичні бесіди та виносились протоколи офіційного застереження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї, та проводилися роз'яснення, що у випадку продовження такої протиправної поведінки відповідач може бути виселений з будинку позивача. Отже, в матеріалах справи немає даних про те, що до відповідача застосовувались заходи запобігання або громадського впливу. Показання свідка [PERSON] про те, що поведінка відповідача є неадекватною, та що він зловживає спиртним, не можуть замінити собою даних про те, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності, що до нього застосовувались заходи запобігання або громадського впливу. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, за нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов'язок по доказуванню. Обов'язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду подані неналежні докази, які не містять інформацію щодо предмета доказування. За таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як недоведений. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed