Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із даним позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після розірвання шлюбу із відповідачем вони проживають окремо. Їх малолітня дочка - [PERSON] , [INFO] залишилась проживати разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Позивачка зазначила, що вона забезпечена, має окреме житло з окремою кімнатою для дитини. Відповідач бере опосередковану участь у вихованні дитини. Відвідуючи дочку створює негативний емоційний стан та постійно провокує стресові ситуації, що призводять до нервових переживань як позивачки, так і їх з відповідачем спільної малолітньої доньки. Підставою для звернення до суду позивачка вказує, що добровільно визначити місце проживання дитини шляхом укладення договору про участь кожного із батьків не вбачається можливим, оскільки відповідач ухиляється від укладення такого договору. Крім цього, позивачка має побоювання, що відповідач збирається виїхати проживати за межами України. Просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з нею. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Просила суд задовольнити позов. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували. Суду надали пояснення, що батько ніколи не заперечував щодо місця проживання дитини, оскільки малолітній дитині буде дійсно краще проживати з матір`ю. Після припинення шлюбних відносин, донька за домовленістю між позивачем та відповідачем залишилась проживати з матір`ю. При цьому, відповідач постійно приймає участь у забезпеченні та вихованні доньки, проводить з нею багато часу, за домовленістю з позивачкою забирає доньку з дитячого садочка та на вихідні до себе додому, відповідач разом з донькою з дозволу позивачки виїжджали відпочивати за кордон. Разом з тим, у сторін між собою склались напружені відносини з приводу чого і виникають незрозумілі для відповідача конфлікти. Однак, до моменту звернення позивачки до суду, між ними не виникало жодних спорів з приводу визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач реально усвідомлює, що маленькій дитині краще проживати з матір`ю і їх розлучення може нашкодити емоційному стану дитини. А тому відповідач вважає, що між сторонами відсутній спір, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду листа, в якому просив слухати справу у їх відсутності. Висновку щодо доцільності проживання малолітньої дитини з матір`ю суду не надано. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 03.09.2011 року між позивачкою та відповідачем по справі було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 259. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.08.2016 року шлюб між сторонами був розірваний. Від шлюбу позивачка та відповідач мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказала, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Обставини щодо проживання дитини з позивачем не заперечувались відповідачем. З пояснень сторін встановлено, що сторони не мають спору щодо проживання дитини разом з матір`ю. На жодному судовому засіданні ні відповідач, ні його представник, ні в усній формі, ні в письмовій не заперечували щодо проживання неповнолітньої [PERSON] разом з матір`ю. Більше того, наявність згоди позивачки на тимчасову поїздку за кордон відповідача разом з дочкою свідчить про відсутність конфлікту щодо участі у вихованні дитини. Разом з цим, з наданих позивачкою доказів, зокрема з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вбачається наявність між сторонами конфлікту особистого характеру, що не пов`язаний з участю кожного з них у вихованні дитини. При розгляді справи Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не надала висновку щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , виключно разом з матір`ю. З матеріалів справи та пояснень сторін судом було встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, немає будь-якого підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення відповідача до дитини та будь-яких інших виключних обставин, а тому суд приходить до висновку, що права позивача на проживання неповнолітньої дитини разом з позивачкою не порушено, відповідач не чинить перешкод у цьому, не претендує на своє право щодо визначення місця проживання разом з ним. Будь-яких доказів, які б підтверджували доводи позивачки, що батьки не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, суду не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed