Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення - інструментальний цех, позначений літ. «И1», площею 204,1 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення - сварочний цех, позначений літ. «К», площею 131,2 м3, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.04.1998 року між ним та ВАТ завод «Агромаш» було укладено договір міни, згідно умов якого він вчинив гідроізоляційне покриття покрівлі головного корпусу заводу на площі 3000м2 з власних матеріалів. Відповідач згідно умов договору міни та акту передав позивачу у власність будівлю площею 218м2 та незавершене будівництво площею 163м2. Дана угода міни була визнана дійсною рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українські виробники обладнання для СТО» та рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 09.04.2010 року по справі №2-629/2010. Дані рішення не були оформленні належним чином, так як були частково відсутні правовстановлюючі документи на незавершене будівництво. З моменту укладення договору міни та його виконання він відкрито та безперервно володіє цим майном. ВАТ завод «Агромаш» на протязі строку жодного разу не пред`являв вимог щодо повернення цього майна. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Відповідно до наданої суду копії договору міни від 24.04.1998 року, директор ВАТ завод «Агромаш» [PERSON] та [PERSON] уклали договір, відповілдно до п.1 якого [PERSON] зобов`язується в термін до 01.09.1998 року виконати роботи по гідроізоляції покрівлі головного корпусу ВАТ «Завод Агромаш», на площі 3000 м2 згідно схеми. Згідно п. 2 даного договору ВАТ «Завод Агромаш» зобов`язується в термін 3 (три) місяці з моменту підписання акту прийому -передачі переоформити право власності на приміщення компресорної станції (виведеної з експлуатації у 1992 році), площею 218 м3 та недобудоване приміщення біля компресорної станції площею 163 м3 (за вартістю будівельних матеріалів) на [PERSON] . Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 квітня 2010 року за позовом [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства «Завод Агромаш», визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення а саме, будівлю компресорної станції, площею 218 м2, виведеної з експлуатації у 1992 році та незавершене будівництво площею 163 м2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У довідці №31 від 03.02.2016 року, виданої директором ВАТ завод «Агромаш», копія якої надана суду позивачем, [PERSON] вніс на рахунок підприємства 1220,30 грн., що становить 9/500 частки Статутного фонду ВАТ завод «Агромаш». Розмір частки встановленого Олександрійським міжміським БТІ на будівлю літ.к, будівлю цеху літ.и' к та затверджено рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради №709 від 01 листопада 2012 року. У наданій суду позивачем копії виписки з протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ завод «Агромаш» від 12.04.2010 року зазначено, що [PERSON] виділено зі Статутного фонду ВАТ завод «Агромаш» 9/500 (розмір частки визначено БТІ) та передано об`єкти нерухомості ЦМК ВАТ завод «Агромаш» право власності на які встановлені судом. Згідно Акту до договору від 24.04.1998 року здачі-прийому робіт (надання послуг) від 28.08.1998 року представник замовника ВАТ «Завод Агромаш» в особі директора [PERSON] , з однієї сторони, та виконавець [PERSON] з другої сторони склали цей акт про те, що були виконані такі послуги: ремонт покрівлі в кількості 3000 м2 на суму 10000 грн. По виконаним послугам сторони претензій одна до одної не мають. Згідно Акту прийому-передачі виконаних робіт від 09.01.2013 року, ПАТ «Кіровоградобленерго» та [PERSON] склали акт про надання послуг з заповнення опитувального листа для підключення споживачів до мереж ПАТ «Кіровоградобленерго» (приєднання потужністю від 50,1 до 100 кВт включно). Згідно технічного паспорта на будівлю компресорної станції площею 218м2 та прибудовану зварювальну дільницю площею 163м2, зварювальна дільниця має площу 131,2 м2, інструментальний цех має площу 204,1 м2. Суду також надані копії технічних умов №91/19 про приєднання електроустановок юридичних осіб та фізичних осіб (крім населення) джл електричних мереж, відповідно до яких [PERSON] оформулював приєднання до електромережі частини цілісного майнового комплексу за адресою [ADDRESS]. також суду надане рішення ПАТ "Кіровоградобленерго" від 11.03.2013 про погодження відповідної технічної документації, рахунок-фактура №58091 такт звірки від 09.11.2015. Також суду надані фотокопії нотаріально посвідчених заяв [PERSON] та [PERSON] від 19 квітня 2019 року, у яких вони викладають обставини заволодіння позивачем зазначеним вище майном. Також суду надано фотокопії окремих сторінок технічного паспорту на будівлю компресорної станції та прибудовану зварювальну дільницю за адресою [ADDRESS]. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. Зокрема, в у ухвалі ВССУ від 15.02.2017 №126/3733/15ц зазначено, що якщо є підстава заволодіння майном - договір (титульне володіння), виключається можливість застосування набувальної давності. Також у постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц Верховний Суд України залишив касаційну скаргу без задоволення, оскільки зі змісту позовної заяви та касаційної скарги встановлено, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не було укладено відповідно до вимог законодавства з тих підстав, що у продавця не було правовстановлюючих документів про право власності на будівлю млина, які він обіцяв протягом року підготувати, а потім нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу. Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що позивач знав і не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на будівлю млина. У постанові від 19.09.2018р., по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи встановлені у справі обставини, зазначені вище норми права, правові висновки Верховного суду, Верховного суду України та усталену судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовна заява задоволенню не підлягає. На підтвердження правомірності заволодіння нерухомим майном позивач посилається на зазначений вище укладений договір міни. Отже, за доводом [PERSON] він заволодів майном, яке є предметом позову, внаслідок укладення договору. Також як зазначено у позовній заяві, та як випливає із наданих позивачем доказів, позивач на момент заволодіння майном, яке є предметом позову, знав хто є власником цього майна. За таких обставин суд констатує відсутність передбаченої ч.1 ст.344 ЦПК ознаки добросовісного заволодіння чужим майном, оскільки позивач претендує на право власності на приміщення у зв`язку з укладенням договору, а не у зв`язку з фактичним добросовісним заволодінням ними без передбачених законом підстав, а також на час заволодіння майном знав хто є його власником. За таких обставин один лише сплив строку давності володіння чужим майном, на який вказує позивач у позовній заяві, не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю. Враховуючи вищезазначені обставини, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed