Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти по недоплаченій щорічній грошовій допомозі на оздоровлення за 2011 рік в сумі 4680,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014р. у справі №2-а-12767/11/0212 зобов`язано Департамент соціальної політики Вінницької міської ради здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2011 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум. Однак, дане рішення суду боржником виконано лише частково в частині перерахунку щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2011 рік з урахуванням проведених виплат в розмірі 4680,00 грн. Зазначений борг бюджетного фінансування залишається невиплаченим і донині по причині відсутності відповідного бюджетного фінансування на виконання судових рішень. На думку позивача, посилання органів державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань, судами не повинні прийматися, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. В подальшому, заявою від 22.05.2017р., яка названа позивачем як «позовна заява» останній збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти по недоплаченій щорічній грошовій допомозі на оздоровлення за 2011 рік в сумі 15880,00 грн. (а.с. 67) Вказана заява мотивована тим, що станом на перший квартал 2017 року розмір мінімальної заробітної плати становить 3200,00 грн. * 5 мінімальних заробітних плат = 16000,00 грн. 120,00 грн. = 15880,00 грн. Таким чином, на думку позивача борг по недоплаченій грошовій допомозі на оздоровлення, станом на момент звернення позивача до суду, становить 15880,00 грн. В судове засідання позивач не зявився, однак заявою від 04.10.2017р., у звязку з погіршенням стану здоровя просив розглянути справу без його присутності, зазначивши, що позов підтримує та з урахуванням практики суду апеляційної інстанції просить його задовольнити. Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, однак заявою від 05.10.2017р. представник відповідача [PERSON] просила розгляд справи провести без її участі, зазначивши, що заперечує щодо позовних вимог з підстав викладених у письмових заперечення та просить у задоволенні позову відмовити. В той же час, заперечення на позов мотивовані тим, що порушені права позивача відновленого постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014р. у справі №2-а-12767/11/0212, а стягнення заявленої позивачем суми є подвійною відповідальністю за одне і теж зобовязання, що в розмірі положень Конституції України є недопустимим. Крім того, на думку представника відповідача оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання боргу. (а.с. 40-45) Відповідно до частини другої статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі №2-а/12767/11/0212 задоволено частково позовні вимоги [PERSON], визнано неправомірними дії відділу соціального захисту населення №4 (Старе місто) Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, щодо виплати [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2011 рік та зобов`язано Департамент соціальної політики Вінницької міської ради здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2011 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум. (а.с. 17-19) На виконання зазначеної постанови суду, 16 вересня 2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист про зобов`язання Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2011 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум. (а.с. 51, 52) Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області від 29.12.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-а-а12767/11 виданого 16.09.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області про зобовязання Департамент соціальної політики Вінницької міської ради здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2011 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум (а.с. 48). Як слідує з повідомлення про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою від 12.11.2014р. №9597/2/0-14 Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області повідомлено стягувача та боржника, що виконавчий лист Вінницького міського суду від 16.09.2014р. №2-а-12767/11 відповідно до пункту 7 порядку погашення заборгованості за рішеннями судів, виконання яких гарантується державою, прийнято до обліку та включено до третьої черги задоволення вимог. (а.с. 50) Листом від 24.11.2014р. №08-00-019-48505 Департамент соціальної політики Вінницької міської ради повідомив Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, що відповідно до пункту 10 Порядку погашення заборгованості за рішеннями судів, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою КМУ від 03.09.2014р. №440 департаментом соціальної політики Вінницької міської ради здійснено розрахунок [PERSON] разової грошової допомоги на оздоровлення за 2011 рік відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням виплаченої допомоги, в сумі 4680,00 грн. (а.с. 53) Як вбачається з розрахунку грошової компенсації на оздоровлення за 2011 рік відповідачем розраховано одноразову допомогу в сумі 4680,00 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 960,00 грн., кількості мінімальних заробітних плат 5, суми виплаченої грошової компенсації 120,00 грн. (960*5-120=4680,00). (а.с. 54) Таким чином, судом встановлено, що постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі №2-а/12767/11/0212 відповідачем виконано частково, а саме в частині проведення розрахунку одноразової допомоги в сумі 4680,00 грн., та не виконано в частині виплати вказаної суми. В подальшому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року змінено спосіб і порядок виконання виконавчого листа №2-а-12767/11 виданого 16.09.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області по адміністративній справі №2-а-12767/11 за позовом [PERSON] до відділу соціального захисту населення №4 (Старе місто) Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради про зобовязання здійснити перерахунок недоплаченої допомоги на оздоровлення, шляхом стягнення з Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь [PERSON] 4680 гривень. (а.с. 88-84) Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області від 24.04.2015 року виконавчий лист №2-а-12767/11 виданий 16.09.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області про зобовязання Департамент соціальної політики Вінницької міської ради здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2011 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум повернуто стягувачу, посилаючись на те, що державний виконавець позбавлений можливості проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами, за якими боржниками є державні органи. (а.с. 85). Листом від 15.02.2017р. №К-08-13520 Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради повідомлено [PERSON] про те, що постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі №2-а/12767/11/0212 відповідачем виконано частково, а саме в частині проведення розрахунку одноразової допомоги в сумі 4680,00 грн., та не виконано в частині виплати вказаної суми, оскільки кошти для здійснення органами місцевого самоврядування делегованих повноважень Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» видатків на виконання рішень суду для органів соціального захисту населення не передбачено. (а.с. 3-4) Проаналізувавши вище перелічені встановлені судом обставини вбачається, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо фактичного виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі №2-а/12767/11/0212, яка відповідачем виконана лише частково, а саме в частині проведення розрахунку одноразової допомоги в сумі 4680,00 грн., та не виконана в частині виплати вказаної суми. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно з частиною першою статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. В той же час, 5 червня 2012 року Верховною Радою України прийнято Закон №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набув чинності з 1 січня 2013 року та встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання. Відповідно до статті 2 Закону №4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Таким чином, з аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», слідує висновок про те, що саме у порядку та з урахуванням процедур визначених наведеними нормативно-правовими актами позивачу слід здійснювати захист своїх порушених прав до повного фактичного виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі №2-а/12767/11/0212, та для захисту таких прав не потребується постановлення окремого судового рішення про стягнення коштів, оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Натомість звернення до суду з позовними вимогами про стягнення коштів у звязку з невиконання судового рішення в частині виплати коштів, в тому числі при наявності такої, що набрала законної сили ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року, якою змінено спосіб і порядок виконання виконавчого листа №2-а-12767/11 про зобовязання здійснити перерахунок недоплаченої допомоги на оздоровлення, шляхом стягнення з Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь [PERSON] 4680 гривень, не узгоджується з положеннями чинного законодавства. Крім того, статтею 61 Конституції України закріплено принцип, відповідно до якого ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Таким чином, порушене право позивача на виплату грошових коштів по недоплаченій грошовій допомозі на оздоровлення за 2011 рік відновлено постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі №2-а/12767/11/0212, а стягнення заборгованості у звязку з невиконанням судового рішення, в даному випадку, слід вважати повторним притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що є недопустимим. Що стосується посилань позивача на ту обставину, що станом на перший квартал 2017 року розмір мінімальної заробітної плати становить 3200,00 грн., а відтак розрахунок заборгованості має проводитись саме з цієї суми та становить 15880,00 грн., то такі посилання судом до уваги не приймаються, оскільки надання оцінки наведеним обставинам уже здійснювалося Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/5292/17 та з цього приводу наявне судове рішення, яке набрало законної сили. Зокрема, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2017 року, відмовлено в позові [PERSON] до департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, щодо здійснення йому перерахунку та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2011 рік в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, з урахуванням мінімальної заробітної плати, яка існує станом на 2017 рік, тобто з розрахунку 3200 грн. При розгляді даної справи, суд дійшов висновку про те, що «департаментом соціальної політики Вінницької міської ради на виконання рішення суду по справі №2-а-12767/11 правомірно проведений перерахунок щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення за 2011 рік відповідно до показника мінімальної заробітної плати станом на 2011 рік, а для проведення перерахунку вже визначеної рішенням суду суми допомоги на оздоровлення за 2011 рік, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати передбаченої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», немає законних підстав».(а.с. 152-158) За правилами закріпленими у частині третій статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, положеннями статей 10, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень статей 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Поряд з цим, відповідно до частини четвертої статті 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, а матеріали справи не містять доказів понесення судових витрат відповідачем, відсутні підстави для їх відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed