Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

03 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач на звернення позивача від 15 квітня 2014 року і 06 червня 2014 року не повідомив, який субєкт господарювання визначений Дніпропетровською міською радою виконавцем послуг з утримання ліфта, тобто в порушення вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Дніпропетровська міська рада не визначила виконавця послуг з утримання ліфта у підїзді його дому за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Л. Мокієвської, будинок 4, блок 3, чим також порушила право позивача на отримання таких житлово-комунальних послуг та право на отримання інформації про виконавця послуги з утримання ліфта. Така неправомірна бездіяльність відповідача порушила звичний уклад життя позивача, він змушений витрачати додатковий час на захист своїх прав, відмовитися від звичних зручностей, налагоджувати своє життя за поневірянь у судах, нести додаткові витрати для поновлення своїх прав, що викликає у нього душевні страждання та заподіює йому моральної шкоди. Позивач просить суд відшкодувати йому грошима моральну шкоду, заподіяну відповідачем протиправною бездіяльністю. Позивач у судове засідання не зявився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення, в подальшому у судове засідання не зявився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила. Суд, дослідивши докази, оглянувши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільно процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 61 ЦПК України визначено підстави звільнення від доказування. Так, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1), обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ч. 2), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3), вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що позивач 15 квітня 2014 року звернувся до Дніпропетровської міської ради з заявою, в якій просив повідомити, яка юридична особа субєкт господарювання та на підставі якого рішення Дніпропетровської міської ради визначений виконавцем послуг з утримання ліфта у підїзді його дому за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Л. Мокієвської, будинок 4, блок 3 в сенсі визначення поняття «виконавець послуг», наданого у ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». 06 червня 2014 року [PERSON] звернувся до Дніпропетровського міського голови [PERSON] з заявою аналогічного змісту та зазначив, що виконавця таких послуг у його підїзді немає. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі ст.24 Закону моральної шкоди повинні виходити з розяснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні дії продавця, виготовника, виконавця або через їх недбалість. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 4 названої постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не визначено розмір шкоди, який, на його думку, має бути стягнутий з відповідача, не зазначено, в чому полягає порушення його прав та звичного укладу життя. Позивачем також не доведено настання будь-яких негативних явищ через дії відповідача. Так, доводи позивача щодо порушення його прав на отримання житлово-комунальних послуг щодо утримання ліфта на знайшли підтвердження, оскільки листом від 12.05.2014 року ТОВ Спеціалізоване підприємство «Дніпропетровськліфт-2» поінформував позивача, що ліфт у будинку №4 блок 3 по пров. Л. Мокієвської знаходиться у справному робочому стані (а.с. 52). Ст. 131 ЦПК України визначено порядок подання доказів. Так, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті; докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин; сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Відповідно до статті 4.статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Таке сприяння полягає у роз'ясненні особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що змагальність - один із найбільш важливих конституційних принципів сучасного судочинства. Він розкриває "джерело енергії" процесу та створює умови для всебічного та повного дослідження обставин справи та постановлення судом обґрунтованого та законного рішення. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов'язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. В цивільному судочинстві змагальність виявляється в тому, що:- дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відповідача; - суд вирішує справу в межах заявлених вимог та на підстав наданих йому доказів; - особи, які беруть участь у справі, займають активне становище щодо інших учасників процесу та суду; - сторони самостійно визначають, які саме докази подавати суду, а які притримати; - особи, які беруть участь у справі, можуть брати участь у справі особисто або через представників;- кожна особа зобов'язана доказати факти, на які вона покликається;- у разі невиконання процесуальних обов'язків або нездійснення процесуальних прав для особи настають небажані для неї правові наслідки. Основний зміст принципу змагальності наведено у п. 3 ст 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час слухання справи судом розяснювались права та обовязки учасникам процесу, передбачені ЦПК України, але ж відповідних клопотань щодо збирання, витребування доказів по справі стороною позивача не заявлялись, окрім того в заяві від 16.05.2016 року, яку надав позивач через канцелярію суду, він зазначає, що додаткових пояснень та додаткових доказів він не має, крім тих що наявні в матеріалах справи. Частина 4 статті 60 ЦПК України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. Пленум Верховного Суду України у ч. 11 постанови N 14 від 18.12.2009 р. наголошує, що суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Жодного доказу в обґрунтування своїх вимог та доводів позивачем не надано. Враховуючи вищевикладене, та те що позивачем по справі не доведено, що саме бездіяльністю відповідача - Дніпропетровською міською радою йому було заподіяно моральну шкоди, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими що не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано належних доказів, які вказують на наявність причинного звязку між двома зазначеними елементами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed