Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] до тимчасової окупованої АРК та міста Севастополя, без дозволу ( згоди) та супроводу батька - [PERSON] на період з 01.07.2019 року по 01.10.2019 року та дозволити позивачу без згоди батька дітей - [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітніх дітей до тимчасової окупованої АРК та міста Севастополя, на період з 01.07.2019 року по 01.10.2019 року . В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що вона з відповідачем по справі перебувала у шлюбних відносинах з 09.10.2012 року. Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2017 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Крім того, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2016 року, було встановлено порядок участі відповідача у вихованні дітей. Своїм правом на спілкування з дітьми, відповідач не користується. За рекомендацією лікаря дітям необхідне санаторно-курортне лікування та рекомендовано морське повітря, оскільки діти часто хворіють застудними захворюваннями. Позивач має намір разом з дітьми поїхати до тимчасової окупованої АРК та міста Севастополя для оздоровлення, так як у неї там є родичі,однак відповідач відмовляється надати у встановлений законом порядку дозвіл на виїзд дітей разом з позивачем за кордон для відпочинку та їх оздоровлення на морі, чим зловживає своїми батьківськими правами та нехтує інтересами дітей. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.02.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.04.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи позовної заяви, просила її задовольнити зазначивши, що відповідач по телефонному зв`язку відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей до кордон для відпочинку, що вказує на зловживання останнім своїми батьківськими правами. При цьому представник вказала, що позивач письмово не зверталась до відповідача з проханням з`явитися до відповідного органу або до нотаріуса для надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Також представник позивача зазначила, що на час розгляду справи у неї не має доказів, того що діти часто хворіють та їм лікарем рекомендоване оздоровлення на морі , а також представник не може надати докази , що позивач має родичів на тимчасовій окупованої АРК та міста Севастополя . Крім цього, представник пояснила, що з відповідача за судовим рішенням були стягнуті аліменти на утримання дітей, однак позивач не подає виконавчий лист на виконання, оскільки принципово не бажає, щоб відповідач їх сплачував, так як це в подальшому потягне відповідні наслідки. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суду не повідомив та відзиву на позову до суду не подав. Суд, заслухавши доводи представник позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей . ( а.с.10,11) Згідно заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. ( а.с.13) Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2017 року, з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання дітей, в розмірі 800,00 грн. на кожну дитину до їх повноліття, а також вказаним рішенням встановлено порядок участі відповідача у вихованні дітей, визначивши час: один раз на тиждень протягом двох годин за місцем проживання дітей, у присутності матері дітей та бабусі. ( а.с.14) Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачем та її представником не було надано доказів, що позивач зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення, а також доказів того, що відповідачем було відмовлено в цьому . Крім того, позивачем та його представником не надано будь-яких доказів того, що виїзд дітей до тимчасової окупованої АРК та міста Севастополя пов`язаний з необхідністю їх оздоровлення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються, у зв`язку з відмовою у задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed