Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

07.06.2019 року позивач звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що належній їй, її чоловіку [PERSON] та її сину [PERSON] квартирі залишається зареєстрованою бувша співмешканка сина, [PERSON] , яка там з літа 2017 року не проживає, чим створює перешкоди в користуванні і володінні житлом. В односторонньому порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. А тому в порядку усунення перешкоди в користуванні власністю позивач змушена звернутися до суду. 21.06.2019 року, після виконання вимог ст. 187 ЦПК України, прийнято до розгляду даний позов судом, відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 06.09.2019 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Позивач та її представник в судове засідання не прибула, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимоги підтримує, які просить задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з"явилася. Враховуючи те, що про час і місце судового розгляду вважається повідомленою вчасно та належним чином, однак про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала. Від третіх осіб [PERSON] , [PERSON] до суду надійшли письмові заяви про розгляд справи без їх участі, в яких позовні вимоги підтримали. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає до задоволення за наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Встановлено, що позивач [PERSON] та треті особи у справі [PERSON] , [PERSON] згідно Договору міни від 29.01.1998 року є власниками квартири [ADDRESS] / а.с. 11 /. Як слідує з довідки Відділу ведення реєстру територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 12.06.2019 року /а.с.14/ в належній позивачу та третім особам квартирі [ADDRESS] , значиться зареєстрованою відповідачка [PERSON] , [INFO] . Однак, як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім"ї від 05.06.2019 року, складеного депутатом Новоград-Волинської міської ради, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. Дану інформацію встановлено згідно пояснень сусідів : [PERSON] ( місце проживання - [ADDRESS] , [PERSON] (місце проживання - [ADDRESS] , письмові заяви яких долучено до матеріалів справи/а.с.8/. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на підставі досліджених доказів встановлено, що відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою в квартирі, що належить позивачу та її членам сім`ї, однак саме не є членом їх сім"ї та там не проживає, в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, чим порушує права позивача та третіх осіб, як власників, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. А тому є достатні підстави вважати, що позовні вимоги щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом є законними, обґрунтованими, та такими, що підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню . Оскільки позивач просить не стягувати судовий збір з відповідача на свою користь, то суд не вирішує даного питання у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved