Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія Деснянського району» про визначення порядку користування житловим приміщення та розподіл особових рахунків обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1997 року Позивачка, Відповідач - [PERSON] , Відповідач - [PERSON] , Відповідач - [PERSON] набули право власності на квартиру, як розміщена за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом, інформаційною довідкою, витягами та технічним паспортом.Квартира складається з трьох житлових кімнат:1-а кімната площею 17,8 кв.м., 2- а кімната площею - 14,1 кв. м. та 3-я кімната площею 10,0 кв.м, кухні - 7, 3 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 12,1 кв.м., вбудована шафа площею 1,1 кв.м., а також балкон та лоджія, які прилягають до 2 - ї кімнати площами - 3,8 кв.м. та 7,0 кв.м., а також балкон який прилягає до 3-ї кімнати площею 3,8 кв.м., загальною площею 73,2 кв.м.Оскільки співвласники квартири з січня 2021 року припинили сплачувати комунальні послуги, було встановлено порядок користування та розподілу квартири, відповідно до якого: позивач разом з чоловіком [PERSON] проживають у 1-й кімнаті площею - 17,1 кв.м., у 2-й кімнаті площею 14,1 кв.м. проживає дочка [PERSON] разом із своєю дитиною - [PERSON] , [INFO] , а відповідач -1 самостійні проживає у 3-й кімнаті площею 10,0 кв.м., а інші кімнати перебувають і загальному користуванні.Незважаючи на визначений порядок відповідач-1 постійно порушує його, користуючись всіма кімнатами та речами, які у них перебувають і незважаючи, що вони є особистими, а на зауваження жодним чином ні реагує. Встановлення порядку користування квартирою, необхідне для того, щоб уникнути постійних суперечок та конфліктів між співвласниками та мешканцями спірної квартири. Посилаючись на викладене, просить суд: -встановити такий порядок користування приміщенням квартири розміщеної в [ADDRESS] : виділити в користування [PERSON] та [PERSON] - 1-у житлову кімнату площею 17,8 кв.м., [PERSON] 2-у житлову кімнату площею 14,1 кв.м. та лоджію площею 7 кв.м. і балкон площею 3,8 кв.м, а [PERSON] , 3-ю кімнату площею 10,0 кв.м. та балкон площею 3,8 кв.м., залишити у спільному користуванні: кухню, площею 7,3 кв.м., ванну, площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор, площею 12,0 кв.м., вбудовану шафу, площею 1,1 кв.м.; -провести розподіл особових рахунків на квартиру розміщеної в [ADDRESS] , згідно встановленого порядку користування приміщенням квартири; -стягнути судові витрати з відповідача-1. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачі не скористались правом подання відзиву в порядку ст. 178 ЦПК України. Протягом судового розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, пояснив, що між сторонами визначено саме такий порядок користування квартирою, однак конфлікт виникає через небажання відповідача [PERSON] сплачувати комунальні послуги. На запитання суду, представник зазначив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] прав позивача не порушують, однак позивач, як власник частини квартири за адресою: [ADDRESS] має право на визначення порядку користування. Позивач вимоги позову підтримала. Протягом судового розгляду справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] вимоги позову визнали в повному обсязі, заявивши про це усно. Протягом судового розгляду справи відповідач [PERSON] до розгляду не з`являвся, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1997 року Позивачка - [PERSON] , Відповідач - [PERSON] , Відповідач - [PERSON] , Відповідач - [PERSON] набули право власності на квартиру, як розміщена за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом, інформаційною довідкою, витягами та технічним паспортом.Квартира складається з трьох житлових кімнат:1-а кімната площею 17,8 кв.м., 2- а кімната площею - 14,1 кв. м. та 3-я кімната площею 10,0 кв.м, кухні - 7, 3 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 12,1 кв.м., вбудована шафа площею 1,1 кв.м., а також балкон та лоджія, які прилягають до 2 - ї кімнати площами - 3,8 кв.м. та 7,0 кв.м., а також балкон який прилягає до 3-ї кімнати площею 3,8 кв.м., загальною площею 73,2 кв.м. Зважаючи на пояснення представника позивача та визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] вимог позову суд вважає доведеним факт досягнення згоди між співвласниками квартири адресою: [ADDRESS] , щодо порядку її користування, при якому позивачу та відповідачу [PERSON] в користування виділена кімната житловою площею 17,8 кв.м., відповідачу - [PERSON] виділена кімната житловою площею 14,1 кв.м., відповідачу [PERSON] виділена кімната житловою площею - 10,0 кв.м. Відповідно до технічного паспорту на квартиру адресою: [ADDRESS] , її житлова проща складає 41,9 кв.м. Отже, на кожного зі співвласників припадає 10,47 кв.м. житлової площі. Визначений за взаємною згодою співвласників порядок користування фактично відповідає часкам власності, а виділення відповідачу [PERSON] кімнати житловою площею 10,0 кв.м. не може вважатися значним порушенням його прав власника, оскільки кімнати, яка б ідеально відповідача його частці в квартирі немає. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. За ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності. Згідно з ч.1 ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже, протягом судового розгляду справи позивачем не доведено необхідності судового захисту її прав в обраний спосіб захисту - визначення порядку користування квартирою. Щодо вимоги про розподіл особового рахунку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Бажання розділити особового рахунку на оплату комунальних послуг може виникнути за різних обставин: в одному помешканні живуть декілька сімей або осіб, які не бажають залежати один від одного при оплаті комунальних платежів; між мешканцями відсутня згода на розподіл комунальних платежів чи один із пожильців взагалі не надає кошти на таку оплату. Особовий рахунок - це «ідентифікатор» («умови») доставляння рахунку на здійснення виплат за комунальними послугами. При розрахунку вказується конкретний платник, до якого (при несвоєчасному здійсненні виплат) буде пред`явлений судовий позов з боку органів житлово-комунального господарства (далі - ЖКГ). Перед розділенням особових рахунків в приватизованих квартирах необхідно врахувати ряд важливих моментів. Так, за законом, постачання житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі укладеного з власником квартири договору про обслуговування прибудинкової території та оплату комунальних послуг. Даний документ тісно пов`язаний з порядком користування житлом (в якості кількість зареєстрованих і площа квартири). Вищезазначена угода укладається з одним із мешканців квартири, який повинен проводити щомісячну оплату послуг ЖКГ. Інші члени сім`ї мають рівні права на користування житлом. В статті 156 Житлового кодексу України, якою встановлюються права та обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) та передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. У випадку, якщо мешканці дійшли згоди щодо необхідності розподілу особових рахунків, вони можуть подати заяви яка обслуговує організація та отримати кожен окремо особовий рахунок на сплату комунальних платежів. Суттєвим для цього є наявність згоди усіх мешканців у квартирі осіб та власників між собою. Поділ особового рахунку має здійснюватися на прохання наймача. В результаті змінюється суть договору найняття, і квартира стає комунальною. Члени сім`ї «перетворюються» у сусідів. Право на поділ особового рахунку має дієздатний і повнолітній громадянин України, що зареєстрований та проживає у квартирі. Для поділу рахунків до ЖЕКу повинні бути подані заяви від усіх співвласників житла. При цьому оплата за комунальні послуги проводитися з урахуванням кількості зареєстрованих мешканців у квартирі. При відсутності лічильників розмір платежів багато в чому залежить від площі приміщення. Пунктом 10 Правил користування приміщенням житлових будинків (в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006р. №45) встановлено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Протягом судового розгляду стороною позивача не було доведено порушенні її прав з боку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , про що в тому числі свідчить визнання ними позову в повному обсязі. Обираючи спосіб судового захисту позивач в обґрунтування вимог зазначила про існуючи конфліктні ситуації, щодо оплати комунальних послуг з відповідачем [PERSON] . Дане порушень прав позивача, у випадку визнання його судом обґрунтованим не може бути захищено в обраний позивачем спосіб захисту. На підставі ст.51 Конституції України, та

Outcome: dismissed