Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 107 по вул.Сокальській, 28, в м.Червонограді Львівської області. На обґрунтування своїх вимог послалася на те, що відповідно до договору дарування від 23.01.2010 року вона стала власником вищевказаної квартири, в якій, зареєстрований відповідач - її колишній чоловік. Вказує, що останній не проживає у даному помешканні з моменту розлучення, тобто з 2012 року. Також останній не сплачує за комунальні послуги. Також зазначає, що для вчинення певних правочинів щодо квартири для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих у ній осіб. Відповідач же не проживає із нею та не допомагає їй вести домашнє господарство, а його реєстрація за зазначеною адресою не дозволяє їй розпоряджатися квартирою на власний розсуд, що значно обмежує її права. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві, пояснила, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад 4 роки, з того часу вона сама утримує дане житло. Просить позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, шляхом надсилання за його зареєстрованим місцем проживання повістки про виклик до суду та розміщення оголошення у пресі, в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Як пояснив у судовому засіданні свідок [PERSON] відповідач не проживає у [INFO] з 2012 року. Аналогічні за змістом пояснення дав у судовому засідання свідок [PERSON] Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин судом проведено заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом установлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування та реєстрації цього права, що підтверджується копією договору дарування від 23.01.2010 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 11.02.2010 року Комунальним підприємством Львівської обласної ради Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації». Шлюб між сторонами у справі було розірвано на підставі рішення суду від 12.10.2012 року № 1327/4045/2012, що стверджується копією паспорта [PERSON] та копією рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12.10.2012 року. Як видно з представленої копії будинкової книги, [PERSON] зареєстрований у [INFO]. Згідно з актом, складеним уповноваженими представниками КП «Червонограджитлокомунсервіс» вих.№ 48 від 05.08.2016 року,у спірній квартирі відповідач, на час складання акту, зареєстрований, однак не проживає. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року " Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, дружина. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Враховуючи, що у звязку з розірванням шлюбу відповідач перестав бути членом сім'ї позивача, виходячи з пояснень позивача, свідків та наявних матеріалів справи відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше чотирьох років, факт реєстрації відповідача у цій квартирі порушує права позивача, тому суд дійшов висновку про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 107 по вул. Сокальська, 28, у м. Червонограді Львівської області, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Таким чином, позов задовольняється. Як регламентовано ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із квитанції № 125 від 16.08.2015 року вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви сплачений судовий збір в розмірі 580,00 грн. Однак, враховуючи те, що ставка судового збору за позовні вимоги немайнового характеру становить 551,20 грн., суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн. понесених судових витрат.

Outcome: approved