Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 09.11.2010 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 27,60% річних та терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином свої обов`язки за договором не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 17 червня 2018 року становить 36119 грн.72 коп. і яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 3155 грн.35 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 27968 грн.19 коп., заборговаості по оплаті пені та комісії - 2800 грн., фіксованої частки штрафу - 500 грн., відсоткової частки штрафу - 1696 грн.18 коп. В добровільному порядку відповідач відмовляється сплатити зазначену заборгованість, тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та витрати по оплаті судового збору. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2018 року позов було залишено без руху і позивачеві було надано строк для усунення недоліків тривалістю десять днів зі дня отримання копії ухвали. Позивач у встановлені ухвалою суду строки недоліки позову усунув. 19 вересня 2018 року судом з відділу обліку та моніторингу інформації щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця мешкання ГУ ДМС України в Харківській області була отримана інформація щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця мешкання відповідача. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначенодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 23 жовтня 2018 року від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, в якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та пропущення строку позовної давності. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2018 року, на підставі клопотання відповідача, справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на обгрунтування заборгованості та ним пропущено строк для звернення до суду з позовом. Заслухавши відповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частина 1 статті 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 3 даної статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09.11.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено договір (у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік від суми залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання Банківських послуг у ПриватБанку від 09.11.2010 року вбачається, що [PERSON] виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка "Універсальна" (а.с.7). Анкета-заява підписана відповідачем. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, була повідомлена про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті-заяві. Згідно з приписами положень ст.634, 638 Цивільного кодексу України, відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві. Відповідно до п. 2.1.1.2.1. цього ж Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві. Згідно зі ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. В Анкеті-заяві відповідач поставила підпис, засвідчивши отримання нею 09.11.2010 року кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.71). Згідно розрахунку заборгованості (а.с.5-6) останній платіж на погашення заборгованості було зроблено 01.08.2016 року у розмірі 600 грн. Інших дій з платіжною карткою відповідач не здійснювала. Однак судом зазначений розрахунок не приймається до уваги, оскільки позивачем ухвала суду від 13 лютого 2019 року про витребування доказів - банківської виписки про рух коштів на рахунку відповідача, яка була отримана позивачем шляхом надіслання на зазначену адресу електронної пошти 13 лютого 2019 року, 07 березня 2019 року, 04 квітня 2019 року, виконана не була. Крім того, як вбачається з копії кредитної картки (а.с.118), термін її дії сплив у жовтні 2015 року, а доказів того, що відповідач отримувала інші кредитні картки, позивачем надано не було. Верховним Судом в постанові від 28.03.2018 (справа №14-10/цс/18) була висловлена позиція, відповідно до якої у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Крім цього, відповідно до п.2.1.1.2.11 Договору картка діє до останнього місяці вказаного на лицевій стороні карти включно. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року №6-14цс14. У відповідності до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки строк дії картки, відкритої на ім`я відповідача, сплив у жовтні 2015 року, позивачем не надано доказів того, що відповідачем вчинялись будь-які дії щодо погашення кредиту протягом строку позовної давності, суд доходить до висновку про те, що такий заявлено після спливу загальної позовної давності. Одночасно суд враховує, що дійсно частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк зазначає, що за згодою з відповідачем, між ними була збільшена позовні давність та визначена у 50 років. Проте, визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до наявних між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України. А тому посилання представника позивача на те що відповідно до п.1.1.7.31 строк позовної давності збільшений до 50 років, не може бути взята до уваги. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року (№61-560св17). За таких обставин, оскільки позивачем заявлено позов після спливу позовної давності, у відповідності до вимог ч.5 ст.267 ЦПК України не наведено перед судом обґрунтованих доводів про поважність причин пропуску трирічного строку на звернення до суду, а також про наявність обставин зупинення, переривання, чи досягнутої домовленості між сторонами про збільшення строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову, у відповідності до ст.141 ЦПК України, у суду відсутні підстави для покладення на відповідача судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed