Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

12.12.2019 позивачка звернулася до суду із позовом, про стягнення з Російської Федерації на її користь моральної шкоди у розмірі 1\~671\~600, 00 грн, що еквівалентно 60 000,00 євро за офіційним курсом НБУ, з підстав втрати сина [PERSON] , який загинув внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації. На обґрунтовування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Її син [PERSON] 08.02.2015 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 № 15 був призваний на військову службу. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 09.04.2015 № 85, рядового [PERSON] , який прибув з військової частини [NUMBER] , було зараховано до списків особового складу частини та з 09.04.2015 прийнято на посаду номером обслуги мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону. В період з 22.04.2015 по 13.08.2015 [PERSON] безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області. Станом на 13.08.2015 солдат [PERSON] ніс бойове чергування на вогневій позиції батареї поблизу с. Опитне Ясинуватинського району Донецької області. О 22-40 год. вказана вогнева позиція була обстріляна з артилерійських систем російських збройних формувань 152 мм та РСЗВ «Град», внаслідок чого [PERSON] отримав проникаюче мінно-осколкове поранення грудної клітини справа несумісне з життям; ампутація правої верхньої кінцівки, мінно-осколкове поранення лівого стегна. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20.03.2019 у справі № 274/597/19 встановлено юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] під час виконання ним обов`язків військової служби 13.08.2015 поблизу селища Опитне Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Внаслідок втрати сина [PERSON] , який загинув в результаті військової агресії Російської Федерації проти України та з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні позивачка відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, не може нормально спілкуватись з оточуючими, працювати і підтримувати нормальний спосіб соціального життя, так як постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Позивачка, серед іншого, посилається на Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 № 474/97-ВР та вважає, що незаконними діями з боку Російської Федерації було порушено невід`ємне право її сина на життя, її гарантоване право на повагу до сімейного життя, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією її законних прав, що є підставою для відшкодування Російською Федерацією завданої їй моральної шкоди у тому розмірі у якому вона вказує. Від сторони відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від позивачки у матеріалах справи міститься клопотання, в якому вона просить проводити розгляд справи у її відсутності позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце слухання справи за адресою вказаною у позовній заяві - місцем знаходження Посольства Російської Федерації в Україні. В судове засідання представник відповідача не прибув, жодних заяв до суду не надходило. У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснювалося. Судом, відповідно до статті 280 ЦПК України ,ухвалено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з таких підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Частина 1\~ст. 3 ЦПК України\~встановлює, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судом встановлено, що 08.02.2015 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 № 15 [PERSON] був призваний на військову службу, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до копії витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 85 від 09.04.2015 солдат [PERSON] призваний по мобілізації прибув з військової частини [NUMBER] м. Очаків та був зарахований до списків особового складу частини. З 09.04.2015 рядовий [PERSON] приступив до виконання службових обов`язків на посаді - номером обслуги мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону, ВОС 143533А (а.с. 12). З довідки № 8038 від 21.09.2015 про безпосередню участь особи в антитерористичної операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, вбачається, що рядовий [PERSON] на підставі наказів командира в/ч пп [NUMBER] : № 96 від 22.04.2015 та № 223 від 21.09.2015 в період з 22.04.2015 по 13.08.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі /районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області(а.с. 13). Згідно довідки про загибель військовослужбовця в/ч пп [NUMBER] солдатом [PERSON] номером обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону від 13.08.2015, солдат [PERSON] 13.08.2015 ніс чергування на вогневій позиції батареї с. Опитне. О 22 год. 40 хв. ВП була обстріляна з артилерійських систем незаконно збройними формуваннями 152 мм та РСЗВ ГРАД в наслідок чого солдат [PERSON] отримав поранення не сумісне з життям «проникаюче мінно-осколкове поранення грудної клітини справа несумісне з життям. Ампутація правої верхньої кінцівки, мінно осколкове поранення лівого стегна». Направлений до моргу м. Красноармійськ(а.с. 14). З копії свідоцтва про смерть вбачається, що син позивачки - [PERSON] помер [INFO] у віці 40 років в с. Опитне Донецької області (а.с. 10, 15). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20.03.2019, ввстановлено факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової\~ служби 13.08.2015 поблизу селища Опитне Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України(а.с. 16-19). Відповідно до\~ст. 48 ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Звертаючись з даним позовом позивачка доводить, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України загинув її син, який брав участь в бойових діях, у зв`язку з чим їй завдано моральної шкоди. Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення моральної шкоди із іноземної держави, а саме: Російської Федерації, яка визначена відповідачем у справі. Статтею 497 ЦПК України\~передбачено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII\~визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною\~четвертою\~статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції. Закон України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Пунктом 1 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч. 1\~ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже,\~Закон України «Про міжнародне приватне право»\~закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність справи за її участі суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року, справа №914/3360/2012. 21 листопада 2001 року Велика палата Європейського суду з прав людини винесла рішення у справах «МакЕлгінні проти Ірландії», «Аль-Адсані проти Сполученого Королівства» та «Фоґарті проти Сполученого Королівства», в яких зазначено, зокрема, що імунітет суверена є принципом міжнародного права, згідно з яким держава не підлягає юрисдикції іншої держави. Надання державі імунітету суверена у цивільному провадженні мало законну мету, яка відповідає міжнародному принципові забезпечення ввічливості і добрих стосунків між державами та поваги до суверенітету іншої держави.\~Європейська конвенція з прав людини\~має тлумачитися в якомога більшій гармонії з іншими нормами міжнародного права, частиною якого вона є, включаючи норми, що забезпечують імунітет держави. Звідси випливає, що заходи, які відбивають загальновизнані норми міжнародного публічного права стосовно імунітету держави не можуть, у принципі, вважатися такими, що встановлюють непропорційне обмеження на право звернення до суду, передбачене пунктом 1 статті 6. Частиною 4\~ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~та ч.6\~ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~встановлено, що відповідальною за шкоду, завдану Україні збройною агресією, є Російська Федерація, однак, такі законодавчі приписи не змінюють принцип судового імунітету, передбачений\~Законом України «Про міжнародне приватне право»\~та нормами міжнародного права. Судом на адресу Посольства Російської Федерації в Україні рекомендованим листом було направлено позовну заяву з додатками разом з ухвалою про відкриття провадження у справі та виклики до суду. Проте, згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відсутня. Отже, вимоги позивачки щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не можуть бути предметом розгляду судом України, за відсутності в матеріалах справи згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача у відповідності до ч.1ст. 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право».

Outcome: dismissed