Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Сторони перебували у договірних правовідносинах на підставі кредитно-заставного договору № VIWЗАК08140111 від 25 січня 2008 року. Відповідно до умов цього договору позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 53079 гривень на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач мав повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов Договору. Дата погашення кредиту визначена сторонами 23 січня 2015 року. Метою кредиту було придбання автомобіля CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску. Для забезпечення повного і своєчасного виконання [PERSON] зобов'язань за договором кредиту, він надав Банку придбаний автомобіль у заставу. Посилаючись на неналежне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, Банк звернувся до суду з цим позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 25 вересня 2015 року складає 276720 гривень 90 копійок, в тому числі: 55355 гривень 10 копійок - заборгованість за кредитом; 36 575 гривень 90 копійок - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2727 гривень 53 копійки - заборгованість по комісії за користування кредитом; 168 647 гривень 09 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250 гривень - штраф (фіксована частина); 13165 гривень 28 копійок - штраф (процентна складова). Представник позивача у судові засідання на 23 жовтня, 09 листопада, 27 листопада та 14 грудня 2015 року не з'являвся, хоча кожного разу належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи. В позовній заяві (а.с. 3), а також в окремих заявах (а.с. 40, 50) представники позивача просили справу слухати у їх відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач в підготовчій частині судового засідання 09 листопада 2015 року позов не визнав, заявивши, що придбаний в кредит автомобіль у 2010 року вилучений з його володіння з відома і дозволу Банку представником Банку, а тому він не має відповідати по грошовому зобов'язанню перед Банком. Крім того, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення за аналогічним позовом. У судове засідання 27 листопада 2015 року відповідач не з'явився, подавши заяву (а.с. 55) про розгляд справи за його відсутності та про розгляд справи з врахуванням документів, які містяться в матеріалах цивільної справи № 2-44/2011. З врахуванням прав, передбачених для сторін ст. 27 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити, виходячи з наступного: Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право кожної особи у порядку встановленому цивільно-процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 25 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № VIWЗАКО8140111 (а.с. 7-15). За рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке, відповідно до Статуту (а.с. 21), є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, сторони у справі перебувають у договірних правовідносинах на підставі кредитно-заставного договору № VIWЗАКО8140111 від 25 січня 2008 року та зазначених у попередньому абзаці актів та документів. Предметом Договору є кредит в сумі 53079 гривень (п. 17.1.1 Договору), а також застава - автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску (п. 17.8 Договору). Кредит надавався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Предмет застави [PERSON] передав Банку в заставу для забезпечення повного і своєчасного виконання ним грошових зобов'язань за Договором. Відповідно до умов Договору (п.п. 6.2.2., 6.2.3., 6.2.4., 17.1.5., 17.1.6., 17.1.8.), [PERSON] зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15,48 річних, винагороди з кінцевим терміном повернення 23 січня 2015 року. Відповідно до п. 17.8 Договору щомісяця в період сплати (з 24 по 28 число) [PERSON] зобов'язувався сплати щомісячний платіж в розмірі 1108 гривень 25 копійок для погашення заборгованості за Кредитом, винагород та процентів. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Із матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості за договором № VIWЗАКО8140111 від 25 січня 2008 року (а.с. 4-6), слідує, що відповідач - позичальник [PERSON] з 25 травня 2010 року не виконував свої зобов`язання по кредитному договору. Станом на 25 вересня 2015 року Банк нарахував [PERSON] заборгованість на загальну суму 276720 гривень 90 копійок. Відповідно до п. 12.1. Кредитного договору, затримання Позичальником сплати частини Кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, вважається подією дефолту. У разі настання події дефолту Банк надає Позичальнику письмове повідомлення про дефолт та реєструє у Державному Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Крім іншого, у повідомленні про дефолт Банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за Договором (п. 12.2.1. Договору). Пунктом 12.2.2. Договору передбачено, що Позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння Банку за актом приймання-передачі протягом 30 днів. Якщо Позичальник не передасть Банку предмет застави у володіння, Банк має право здійснити доставку предмету застави у володіння Банку власними силами або на договірних засадах з третіми особами (п. 12.2.3. Договору). Пунктом 12.2.6 Договору передбачено, що у випадку, коли Позичальник протягом 30 днів не усунув подію дефолту, Банк має право за своїм вибором здійснити одну чи декілька дій, в тому числі звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному ст. 13 Договору (пп. «в» п. 12.2.6 Договору) чи застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволених законодавством України (пп. «г» п. 12.2.6 Договору). Як слідує із судових рішень Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ (а.с. 58, 59-60), там перебуває в провадженні позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави у зв'язку з правовідносинами за кредитно-заставним договором № VIWЗАК08140111 від 25 січня 2008 року. Однак, і вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором № VIWЗАК08140111 від 25 січня 2008 року заявлена у відповідності до умов цього Договору та не суперечить вимогам цивільного законодавства. Після настання події дефолту та спливу тридцяти днів для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначаються на дату фактичного задоволення таких вимог (п. 13.1 Договору). Пунктами 13.2. та 13.9. Договору передбачено позасудове звернення стягнення на предмет застави та звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку. Не застосовуючи судових процедур, Банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог, зокрема, передачу предмета застави у власність Банку (п. 13.2. Договору). Як слідує із матеріалів цивільної справи Мурованокуриловецького районного суду № 2-44/2011, що була оглянута в цьому судовому засіданні за клопотанням відповідача (а.с. 55): -27 травня 2010 року прокурором Мурованокуриловецького району Вінницької області було порушено кримінальну справу по факту привласнення чужого майна за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. Зокрема, із відповідної постанови (а.с. 68) слідує, що [PERSON], працюючи кредитним інспектором ПАТ КБ «ПриватБанк», виконуючи вимоги п. 13 кредитно-заставного договору № VIWЗАКО8140111 від 25 січня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], щодо позасудового звернення стягнення на предмет застави, отримавши 20 лютого 2010 року заставне майно (автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску) у своє відання, привласнив його, не доставивши на штрафний майданчик ПАТ КБ «ПриватБанк». -07 червня 2010 року до прокуратури Мурованокуриловецького району звернувся директор Вінницького філіалу ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за зловживання службовим становищем та привласнення чужого майна (а.с. 72-73). -15 червня 2010 року [PERSON] визнано потерпілим по кримінальній справі (а.с. 69). -15 вересня 2010 року прокурором Мурованокуриловецького району винесено постанову про порушення відносно [PERSON] кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. -Досудове слідство у справі зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України у зв'язку із розшуком обвинуваченого (а.с. 71). Таким чином, відповідачем доведено, що Банк застосував щодо нього позасудове звернення на предмет застави. Зокрема, кредитний інспектор Гаджалов Мар'ян Костянтинович, що діяв на підставі договору доручення № 6524033 від 19 січня 2010 року (а.с. 75-77), 20 лютого 2010 року вилучив у [PERSON] для передачі у власність «ПриватБанку» заставне майно, а саме автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску (а.с. 74). Із заяви директора Вінницького філіалу ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 72) слідує, що 21 лютого 2010 року [PERSON], керуючи вилученим у [PERSON] автомобілем CHERY A15 AMULET, потрапив у ДТП, в результаті якої автомобілю було спричинено механічні пошкодження. Із цієї ж заяви слідує, що «ПриватБанку» не відомо, де знаходиться автомобіль CHERY A15 AMULET 2008 року випуску, який був придбаний в кредит [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 587 ЦК України, особа, яка володіє предметом застави, зобов'язана, якщо інше не встановлено договором: 1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; 2) утримувати предмет застави належним чином; 3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що заставодержатель, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов'язаний відшкодувати заставодавцю завдані збитки. Крім того, цивільним законодавством передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ч. 1 ст. 617 ЦК України). Під випадком ("casus") в практиці розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обов'язкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник віднісся до свого зобов'язання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобов'язаний або якщо на місці боржника була б інша особа. Правило ст. 617 ЦК про підстави звільнення від відповідальності особи, яка порушила зобов'язання, слід тлумачити з урахуванням ч. 1 ст. 614 ЦК, що формулює загальний принцип відповідальності за наявності вини. Із цього принципу випливає, що у випадках, коли порушення зобов'язання сталося внаслідок випадку або непереборної сили, боржник відповідальності не несе. У ч. 1 ст. 617 ЦК це правило сформульоване прямо. Разом з тим, ч. 1 ст. 617 ЦК не охоплює собою всіх випадків, коли боржник звільняється від відповідальності. Із ч. 1 ст. 614 ЦК слід зробити висновок про те, що на боржника не може бути покладено відповідальність за невиконання чи неналежне виконання свого зобов'язання, що сталося також внаслідок дій чи бездіяльності кредитора (в тому числі і таких, що не містять ознаки вини), які потягли за собою неможливість виконання боржником зобов'язання. Таким чином, суд приходить до переконання, що заставне майно - автомобіль CHERY A15 AMULET 2008 року випуску - вибуло із власності відповідача [PERSON] у власність позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» з волі останнього та у відповідності до умов кредитно-заставного договору № VIWЗАКО8140111 від 25 січня 2008 року. Вартістю цього майна могли бути усунені наслідки невиконання боржником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, а бо ж боржник [PERSON] міг погасити заборгованість і повернути заставлений автомобіль у свою власність. Однак, внаслідок випадку (неналежного виконання кредитним інспектором ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх обов'язків чи умисних протиправних дій з його ж боку) предмет кредитно-заставного договору № VIWЗАКО8140111 від 25 січня 2008 року - автомобіль CHERY A15 AMULET 2008 року випуску - пошкоджено чи знищено, він втратив свою вартість, чим заподіяно збитків, в тому числі і відповідачу [PERSON] За таких обставин [PERSON] має бути звільнений від виконання зобов'язання за кредитно-заставним договором № VIWЗАКО8140111 від 25 січня 2008 року. Тому позов ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені стороною позивача присуджуються лише у випадку ухвалення рішення на його користь. Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в позові, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на корить Банку судових витрат.

Outcome: dismissed