Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

23.11.2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що він є засновником та активним волонтером групи «Сімя Героїв» Благодійної організації «Громадський фонд «Суми», яка створена для допомоги родинам загиблих учасників АТО. Позивач займає активну громадянську позицію і є публічною особою, організовує та проводить різні заходи, здійснює громадський контроль за органами влади. Позивач зазначив, що рішенням Сумської міської ради від 2015 року вирішено створити [PERSON] АТО на території Сумського міського цвинтаря. Розроблено проект будівництва та отриманий дозвіл на виконання будівельних робіт 20.07.2017 року. Позивач вказує, що з невідомих йому причин на певному етапі будівництва громадянину [PERSON] не сподобалось, що меморіальна стіна буде поруч з будинком № 3А по вул. 20 років Перемоги і що будуть знесені самовільно збудовані деревяні сараї, В спілкуванні біля [PERSON] [PERSON] підбурював мешканців будинку до активних дій з перешкоджанню будівельних робіт, в грубій формі вимагав пояснень, фільмував все на відеознімальний пристрій. Після цього, використовуючи Інтернет-ресурс, відповідач розповсюдив образливі висловлювання в адресу, принижуючи честь і гідність позивача. Позивач вказує, що відповідач застосовуючи обман, намагається переконати значну кількість громадян в корисливих меркантильних мотивах діяльності позивача. Також позивач вказує, що йому заподіяна моральна шкода, яка виразилася у моральних стражданнях, оскільки відповідач принизив його перед іншими людьми та поширив неправдиві та образливі відомості стосовно позивача, про те, що він скоїв злочин «дерибан» грошей. Крім того, відповідач образливо висловлювався щодо конфесійної приналежності позивача як парафіянина римсько-католицької церкви. Позивач вказує, що він переживав хвилювався і повинен був постійно виправдовуватись перед громадою, порушився нормальний хід його життя, погіршився сон, самопочуття, моральну шкоду позивач оцінює в 30000 грн. Посилаючись на норми ст.ст. 3, 28, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 270, 277, 1167 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридично особи», Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач просить: - визнати, що поширені [PERSON] відомості що [PERSON] вчинив злочин, а саме «роздерибанив» тобто викрав гроші громади не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію; - зобовязати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно позивача, вибачитися на тих же сторінках інтеренету до розміщені образи; - стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30000 грн. та судові витрати. В суді позивач та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі. Позивач вказав, що він як представник громадської організації безпосередньо контролює проведення будівельних робіт по зведенню [PERSON] АТО на міському кладовищі, займається організаційними питаннями. і його обурили брехливі образливі висловлювання позивача на його адресу з приводу нібито розкрадання бюджетних коштів, виділених на будівництво [PERSON], та нібито порушення будівництвом прав мешканців сусіднього з кладовищем будинку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували, надали відзив та заперечення (а.с.25-26,45-47), надали диск з відеозаписом сюжету, розміщеному в Інтернет - ресурсі YouTube (а.с.31), та просили відмовити в задоволенні позову в звязку з необґрунтованістю, на тій підставі, що всі висловлювання, розміщені позивачем в Інтернет - ресурсі YouTube, є його оціночними судженнями та критичною оцінкою дій позивача як публічної особи (громадського діяча). Відповідач пояснив, що він також є активним громадянином міста Суми і засновником громадської організації «Альтернативна думка», а також він є секретарем громадської ради при виконавчому комітеті Сумської міської ради. 11 жовтня 2017 року він отримав інформацію від знайомого, що на вул. 20 років Перемоги відбувається свавілля за участю не посадових людей. Він вирішив прибути на місце і зняти все на камеру, як незалежна і незаінтересована особа, намагався бути коректним та ввічливим. Запропонував позивачу надати коментарі на камеру, щоб ситуація виглядала не односторонньо, але у відповідь отримав нецензурне висловлювання та різку відмову, що підтверджується скріншотом з переписки з позивачем. Крім того, відповідач пояснив, що інформацію про початок будівництва [PERSON] в м. Суми у 2015 році та виділення на це коштів у сумі 3 мільйони гривень він дізнався з публікацій у виданнях «Панорама» та «UA:Суми», і йому як свідомому громадянину не зрозуміло, чому протягом трьох років це будівництво ніяк не завершиться і на що такі значні бюджетні кошти витрачені. Як приклад, вказує, що у м. Білопілля за значно менші кошти 600\~000 грн. ще у 2016 році було побудовано меморіал «[PERSON] слави героям АТО». Крім того, відповідач зазначив, що позивач невірно вказує, що відповідач вчиняв якісь активні дії і когось підбурював, так як відповідач лише мовчки знімав на камеру все що відбувалося, а от сам позивач [PERSON] як раз і вів себе некоректно, ображаючи мешканців будинку, що знаходиться біля кладовища та погрожуючи їм розправою з боку учасників АТО. Крім того, відповідач пояснив, що він ніяким чином не міг образливо висловлюватись щодо конфесійної приналежності позивача оскільки і сам відповідач є прихожанином тієї ж римсько-католицької церкви, і позивачу про це добре відомо. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, показання свідка, дослідивши письмові докази та відеозапис сюжету, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 11 жовтня 2017 року в інтернет-ресурсі YouTube [PERSON] поширив відеозаписи під назвою «Беспредел на могилах АТО. Сумы» та «Беспредел на могилах. Воины света. Сумы» (а.с.31). Вказаний відеозапис відтворює подію, що сталась 11 жовтня 2017 року у дворі будинку № 3-А на вул. 20 років Перемоги в м. Суми за участю позивача [PERSON], мешканців даного будинку, учасників АТО, інших громадян. Крім відтворення події, відеозапис також містить коментарі автора [PERSON] наступного змісту (мовою оригіналу): «И вот явился главный деребанщик [PERSON]» (а.с.11). «Кузьмич! Какое твое собачье дело как живут себе люди???» (а.с.10). «Кузьмич обещал пакет документов» (а.с.9). «Неужели нельзя вместо забора посадить живую изгородь? Неужели надо ступать по принципу заскарублого совка и городить бетонные колонны? Наверное, просто бабло уже отмыто…Да, Кузьмич? [PERSON] иди в костел дери полтинники с художников…» (а.с.8) «Улица 20 лет Победы, 3А. Власть решила расширить кладбище за счет придомовой территории и разместить под окнами 3-х метровый бетонный забор. День второй. (Воины света) (а.с.7). Допитаний в суді свідок [PERSON] пояснив, що він голова громадської ради при виконавчому комітеті Сумської міської ради. Ще навесні до громадської ради звернулись мешканці будинку № 3А по вул. 20 років Перемоги в м Суми з проханням вирішити конфлікт, що виник в звязку з будівництвом [PERSON] на міському кладовищі. Там хотіли забрати у мешканців сусіднього з кладовищем будинку їх господарські споруди та погріби. Це питання досліджували, робили запити і виявили порушення прав громадян. Забор там стоїть не по проекту, і мешканці прилеглої території хвилюються за своє майно. Свідок також пояснив, що він був особисто присутній під час події та конфлікту, що стався між мешканцями будинку № 3А по вул. 20 років Перемоги та [PERSON] 11 жовтня 2017 року. Під час цієї події [PERSON] поводив себе агресивно, що підтверджується і відеосюжетом. В той же час [PERSON] поводив себе спокійно, вів зйомку. З позову вбачається, і позивач [PERSON] підтвердив це особисто в судовому засіданні, що він є громадським діячем, засновником та активним волонтером групи «Сімя Героїв» Благодійної організації «Громадський фонд «Суми», займає активну громадську позицію і як наслідок, є публічною особою (а.с. 3). Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). При розгляді даної справи, суд враховує також міжнародно-правові зобовязання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів. Відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В силу ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом, це передумова плюралізму поглядів. Відповідно до п 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дослідивши в судовому засіданні скрін-шоти відеокадрів з Інтернет-ресурсу YouTube, де відповідач поширив відеосюжет про подію з участю позивача (а.с.7-11), скрін-шот сторінки відповідача [PERSON] в соціальній мережі Facebook від 12.10.2017 року з коментарями [PERSON] та [PERSON] під розміщеною інформацією, а також відеозапис, з приводу якого позивач і звернувся до суду, суд приходить до висновку, що у відеозаписі та коментарях до нього відповідач навів свої оціночні судження, думки, переконання, а також критичну оцінку дій позивача щодо конфліктної ситуації з приводу тривалого будівництва [PERSON]. Вказані висловлювання: «И вот явился главный деребанщик [PERSON] Кузьмич…Какое твое собачье дело как живут себе люди???... Наверное, просто бабло уже отмыто…Да, Кузьмич? [PERSON] иди в костел дери полтинники с художников…» є субєктивною думкою, оцінкою дій позивача як публічної особи (громадського діяча в місті Суми, керівника громадської організації та особи, яка від імені громади контролює та організовує будівництво [PERSON] героям АТО). Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, будучи вираженням субєктивної думки й поглядів відповідача, такі судження відповідно до вказаних вище правових норм та розяснень, що містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням субєктивної думки й поглядів відповідачів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, в рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 8.07.1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29.03.2005 року. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня\~2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено:\~«41. У\~своїй практиці суд\~розрізняє факти\~та оціночні\~судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу\~висловлення\~думки як таку, що є\~фундаментальною частиною права, яке охороняється\~статтею 10 Конвенції про захист прав\~і\~основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує\~достатній\~фактичний\~базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним\~судженням, може\~бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». У звязку з наведеним, суд також приходить до висновку, що немає фактів, які б доводили, що за\-значені вище вислови відповідача [PERSON], мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність, ділову репутацію позивача. Судом встановлено, і це не оспорюється сторонами по справі, що позивач [PERSON] позиціонує себе як громадського діяча та публічну особу, є засновником та активним волонтером групи «Сімя Героїв» Благодійної організації «Громадський фонд «Суми», а висловлені відповідачем [PERSON] та розміщені в Інтернет-ресурсі YouTube спірні коментарі та відеосюжет стосувалися саме діяльності позивача як публічної особи та представника громадськості, який безпосередньо контролює від імені громади будівництво [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижу гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обовязок відшкодувати завдану моральну шкоду. Тому, якщо позивач вважав висловлювання, з приводу яких заявлено позов, такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, то він не був позбавлений можливості скористатися наданим йому ч.1 ст. 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про зобовязання відповідача вибачитися, так як згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації, не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Необґрунтованими також є і вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки суд дійшов висновку, що висловлені відповідачем коментарі є оціночними судженнями, вираженням субєктивної думки й поглядів відповідача, вони не є предметом судового захисту, оскільки не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані. Відповідно до абз. 5 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Суд вважає, що в спірному відеосюжеті та коментарях до нього відсутні брутальні, принизливі чи непристойні форми висловлювань, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною вимогою від вимоги про спростування недостовірної інформації не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України, в звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати необхідно залишити за позивачем. На підставі ст. 23, 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed