Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

24 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ АФ «Добробут», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], ТОВ фірма «Астарта - Київ»та прохав визнати недійсним контракту, укладеним 03.01.2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Добробут», представленим генеральним директором ТОВ фірма «Астарта-Київ» [PERSON]. В обґрунтування поданого позову, позивач послався на те, що укладанням контракту 03.01.2017 року було змінено істотних умов його праці, безстроковий договір обмежено строком ( до 31.12.2019 року), за відсутності жодних об'єктивних підстав для встановлення строкових трудових відносин. Зазначаючи, що займана ним посада генерального директора ТОВ АФ «Добробут» не відноситься до переліку працівників, які згідно з чинним законодавством мають працювати за контрактом, а положеннями статуту ТОВ АФ «Добробут» не передбачено можливості укладання із генеральним директором такої форми трудового договору у формі контракту, що порушує його права та відповідно до ст. 9 КЗпП України є підставою для визнання контракту недійсним. Позивач вважає, що деякі умови контракту погіршують його становище, як працівника, порівняно із законодавством України про працю. Зокрема, пункти 1.4, 2.2.1, 2.22, 2.2.3, 2.2.5, 2.2.7, 2.2.8, 3.1,3.3, 4.3 - 4.5, 4.7, 4.9, 4.10, 7.2 Контракту виходять не тільки за межі регулювання трудового договору, а й суперечать Закону України «Про господарські товариства № 1576-Х11 від 19.09.1991 року та положенням Статуту ТОВ АФ «Добробут». Зобов'язання виконувати певні обов'язки протягом трьох років після закінчення строку Контракту та обмеження права на працю (пункти 5.1, 6.1, 6.2 Контракту), порушують конституційні права на працю та свободу підприємницької діяльності. Позивач не погоджується з положеннями п. 7.1, 7.3 7.5 Контракту про повну, персональну матеріальну відповідальність генерального директора товариства, що не відповідає положенням ст. 134 КЗпП України на вимогах, а положення пунктів 8.3, 8.4, 8.6 Контракту, суперечать вимогам ст.ст. 38, 39-1 КЗпП України. Зазначені порушення трудових прав позивача змусили його звернутись до суду за захистом порушених прав. Ухвалою судді від 27.11.2017 року відкрито провадження ц справі та призначено до розгляду. На 08.12.2017 року. В судове засідання надійшли заперечення на позов відповідача, які вручені представнику та справа відкладена для належного повідомле6ння третьої особи [PERSON] 09 січня 2018 року представник відповідача за довіреністю Анніна К.К. подала до суду відзив, згідно якого вважала посилання позивача на підстави визнання контракту недійсним такими, що не заслуговують на увагу, так як згідно з ч. 4 ст. 65 ГК України у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначається строк найму, права, обов'язки і відповідність керівника, умови його матеріального забезпечення, звільнення, інші умови найму за погодженням сторін. Оскільки вказана норма закону є імперативною та регулює трудові відносини між керівником будь-якого підприємства, в тому числі ТОВ АФ «Добробут», тому в силу приписів ст. 21 КЗпП України з позивачем, як керівником, правомірно був укладений контракт. Твердження позивача та його представника про відсутність відповідних положень статуту Товариства щодо укладання контракту з генеральним директором та повноважень вищого органу ТОВ фірма «Астарта Київ», від імені якого діяв [PERSON], на укладання такого контракту є необґрунтованим, так як суперечать вимогам пунктів 5.4, 17.1, 19. 2 статуту Товариства та ч. 1 ст. 98, ч. 4 ст. 65 ГК України. Виходячи з особливостей контрактної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надає право сторонам встановлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника й додаткові підстави розірвання договору, не погоджується з твердженням позивача про порушення його прав покладанням на нього як керівника додаткових обов»язків. Прохала відмовити у задоволенні позову, посилаючись на дотримання вимог закону при укладанні контракту та відсутність підстави для визнання його недійсним. Також прохала застосувати як підставу для відмови у задоволенні позову порушення позивачем строку на оскарження статуту, передбаченого ч.1ст.233 КЗпП України, подала заяву про закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору (а.с.87- 173) 24.01.2018 року представник позивача - адвокат [PERSON] надав суду відповідь на відзив, із змісту якої убачається, що найбільш суттєві й грубі порушення прав позивача, як працівника, передбачаються у зв'язку з застосуванням спірного контракту у майбутньому. Зважаючи на те, що реальна загроза порушення прав позивача виникла в кінці жовтня - листопада 2017 року, коли між останнім та третьою особою [PERSON] не було досягнуто домовленості щодо розміру компенсації за вихід з Товариства, у зв'язку з чим у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 99 ЦК України його було відсторонено від посади генерального директора, вважав, що строки позовної давності порушені не були. При цьому, на думку представника позивача є хибним твердження представника відповідача щодо сфери застосування ч. 4 ст. 65 ГК України, оскільки ГК України не регулює питання в яких саме випадках із керівником якого підприємства укладається договір, а з яким - контракт. Зауважував, що підставою для недійсності є суперечність контракту вимогам ст. 69 КЗпП України, невідповідність іншому законодавству України (а. с. 215-216). А також представник позивача за довіреністю [PERSON] подав до суду заперечення на заяву ТОВ АФ «Добробут» про закриття провадження у справі та прохав відмовити у задоволенні заяви так, як заява відповідача мотивована тим, що 27.12.2017 року відбулися загальні збори учасників відповідача, на яких прийнято рішення зокрема, припинити контракт, який оспорюється нами у даній справі і що це начебто свідчить про відсутність предмету спору. Проте, за змістом п. 2 ч.1 ст.255 ЦПК України, підставою для закриття провадження є виключно відсутність предмету спору. Відповідно до поданої позовної заяви предметом спору у даній справі є: визнання недійсним контракту від 03.01.2017 року (а.с. - 221). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просив позов задовольнити, виходячи з обставин, викладених у позовній заяві та заявах по суті справи. Представник відповідача за довіреністю Анніна К.К. вказувала на безпідставність позову, тому у його задоволенні просила відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, незважаючи на своєчасність повідомлення про місце, дату та час розгляду справи, до суду не з'явилися, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявили. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, надані докази, проаналізувавши їх у сукупності, врахувавши позиції сторін і надавши їм правову оцінку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. В ході розгляду справи встановлено, що між Товариством в особі представника Вищого його органу, від імені якого діяв генеральний директор ТОВ фірма « Астарта - Київ» [PERSON], та [PERSON], як посадовою особою ТОВ АФ «Добробут», укладено контракт (а. с. 14-19). Цей контракт укладено між ТОВ АФ «Добробут» і [PERSON], якого відповідно до протоколу № 32 від 23 грудня 2008 року призначено на посаду генерального директора даного товариства, у зв'язку з змінами істотних умов праці, введених наказом № 64/2016 від 11 жовтня 2016 року, що передбачає можливість продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору (а. с. 14). У зв'язку з укладанням контракту між його сторонами виникли трудові відносини, які регулюються Кодексом законів про працю України. Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст.4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організації незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з КЗпП та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до 3 ст.21 КЗпП України - особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі і достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. (ч.3 ст. 21 КЗпП України). У пунктах 7, 10, 18 Постанови Пленуму ВС України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 роз'яснено, що контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству ( ст. 21 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Разом з цим, право на укладення контракту з керівником підприємства визначено положеннями ч. 4 ст. 65 ГК України, відповідно до яких у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначається строк найму, права, обов'язки відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Законодавче визначення «підприємства» надано в ч. 1 ст. 62 ГК України, його види та організаційні форми передбачені ст. 63 цього ж Кодексу. Можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями, передбачено ч.2 ст. 3 КЗпП України. Із змісту статуту ТОВ АФ «Добробут», слідує, що Товариство створено з ціллю здійснення господарської, фінансово інвестиційної, комерційної та іншої діяльності з метою отримання прибутку. Відповідно до п. 2. 1 Статуту, засновником Товариства, окрім інших, являється ТОВ фірма «Астарта-Київ» (а. с. 22). Керівництво поточною діяльністю Товариства здійснює Генеральний директор, який призначається і звільняється з посади загальними зборами учасників за поданням учасників (представників учасників), що визначено пунктами 19.1, 19.2 статуту ТОВ АФ «Добробут» (а. с. - 33). Протоколом загальних зборів учасників № 12/26/2016 від 26 грудня 2016 року Вищим органом Товариства визначено генерального директора ТОВ фірма «Астарта-Київ» [PERSON] (а. с. 14). Законність та правомірність рішення загальних зборів учасників ТОВ фірма «Астарта-Київ» № 12/26/2016 від 26 грудня 2016 року позивачем під сумнів не ставилася. Отже, реалізуючи статутні повноваження, генеральний директор ТОВ фірми «Астарта-Київ » [PERSON] діяв в межах, наданої йому загальними зборами учасників, компетенції та 03 січня 2017 року уклав з [PERSON], як генеральним директором ТОВ АФ «Добробут», контракт, як особливу форму трудового договору. Доводи позивача про те, що укладання контракту з особою, яка займає посаду генерального директора товариства порушує норми трудового законодавства, судом не приймаються до уваги, так як така заборона відсутня в КЗпП України та інших законодавчих актах, що регулюють трудові відносини. Суд вважає, що сторони мали право укласти трудовий договір у формі контракту з керівником господарського товариства, так як це не суперечить законодавству та відповідає принципу дозволено все, що не заборонено законом. До такого висновку суд приходить, аналізуючи статті 65,78 ГК України, які встановлюють, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів; для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства; у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону. Разом з цим, особливості укладення контрактів при прийнятті на роботу працівників на підприємства, в установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої приналежності, а також до громадян, визначається Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті / найманні / на роботу працівників, яке затверджене Постановою КМ України від 19.03.1994 року № 170, яке є діючим. Пунктом 5 цього Положення передбачено, що умови контракту, що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними. Аналогічні положення закріплені і ст.. 9 КЗпП України. Конституційний Суд України в рішенні від 9 липня 1998 року №12-рп/98 зазначив у п.5 про те, що умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що незважаючи на застереження, які містяться в КЗпП України та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: це як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо. Отже, аналізуючи норми законодавства про працю, враховуючи висновки Конституційного Суду України, суд приходить до переконання, що в трудовому контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови, в тому числі і щодо додаткових обов'язків та відповідальності. З товариством На такі умови погодився позивач 03.01.2017 року, укладаючи контракт з відповідачем, та виконував їх протягом строку дії контракту, не оспорюючи його пункти. З огляду на наведене, суд вважає твердження позивача щодо покладення на нього додаткових обов'язків, необхідних для продуктивної, безпечної та плідної праці керівника (розділ другий Контракту), безпідставними, так як не вбачає в них погіршення умов праці позивача. Суд не вважає підпункти 7-1,7.3, 7.4 та 7.5 Контракту недійсними, так як вони не суперечать ст. 134 КЗпП України, не порушують прав позивача? а лише посилюють його відповідальність як керівника та результати діяльності товариства та стимулюють підвищення активності до збереження майна товариства та передбачають загальні умови матеріальної відповідальності, що діють для всіх працівників, а тому, не порушують прав позивача. Щодо зобов'язання збереження конфіденційної інформації, комерційної таємниці, обмеження права на працю протягом 3-х наступних років після припинення контракту (п. 5.1, 6.2 Контракту), слід зазначити, що ці умови договору не порушують передбачене Конституцією України право позивача на працю та свободу підприємницької діяльності. Згідно п. 6. 2 Контракту, керівник протягом трьох років після припинення трудових відносин не має права вчиняти будь яких дій, направлених на зменшення землекористування Товариства або афілійованих з Товариством підприємств, тобто дій, які є конкурентними по відношенню до діяльності Товариства. При таких обставинах, визначені пунктами 5.1 та 6.2 Контракту положення щодо зобов'язання керівника не вчиняти протягом трьох років після звільнення дій, конкурентних по відношенню до діяльності відповідача, не суперечать ч.3 ст. 21 КЗпП України та іншим нормам законодавства України про працю, тому суд не вбачає порушення прав позивача. При цьому, суд враховує, що умови, визначені у пунктах 5.1 та 6.2 Контракту не встановлюють жодних обмежень позивача після припинення трудових відносин з відповідачем виконувати будь-яку іншу роботу, окрім дій, направлених на зменшення землекористування Товариства. Оговоривши при укладанні контракту строк його дії, позивач погодився на обмеження своїх прав в частині строку дії трудових відносин, а тому вважати таку умову контракту недійсною немає правових підстав. Позивач мав можливість відмовитись від укладання контракту та оскаржити дії Товариства з підстави обмеження трудових прав, однак цього не зробив, погодившись з запропонованими умовами. Більше того, протягом строку дії даного трудового договору позивач не заявляв в установленому чинним трудовим законодавством порядку про намір укласти з відповідачем трудовий договір на невизначений строк, відтак його посилання на недійсність п. 8.5, 8.6 Контракту є такими, що не заслуговують на увагу. Як слідує з матеріалів справи, позивач після укладення контракту приступив до своїх посадових обов'язків генерального директора Товариства і до 27.12.2017 працював на цій посаді. Будь-яких претензій протягом цього строку з приводу неправомірності укладеного трудового контракту позивач не пред'являв, тобто не вважав, що його трудові права порушуються. Лише після відсторонення його від посади позивач почав виражати свою не згоду з цього приводу. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, а в даному випадку трудового контракту, підлягають застосуванню загальні приписи статей 15 та 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Однак, позивач, у порушення основних засад цивільного судочинства, не довів яке саме право його було порушення та в чому полягало його порушення. Посилання представника позивача на порушення прав останнього в майбутньому не заслуговують на уваги, оскільки суд не вирішує наперед порушеного права, відтак вважає посилання позивача та представника на недійсність умов Контракту, які передбачають підстав звільнення його з посади керівника (п. 8.3 8.6 Контракту), такими, що не заслуговують на увагу. Більше того, чинне трудове законодавство не передбачає випадків визнання трудового договору недійсним. Недійсними можуть визнаватися лише окремі умови трудового договору. Перевіряючи твердження відповідача щодо порушення позивачем строків звернення до суду за захистом порушеного права, суд приходить до наступного висновку. Трудові відносини сторін спору мають триваючих характер, позивач звернувся до суду під час дії контракту, а тому відсутні підстави вважати, що ним порушено строк на оспорювання передбачених контрактом норм. Суд вважає, що він звернувся до суду з дотримання строків, встановлених для захисту прав, статтею 233 КЗпАП України. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності зі ст.. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed