Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» - Мандрикін Я.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 03.06.2015 року позивач отримав повідомлення про ДТП, що мало місце 30.05.2015 року за участю транспортного засобу «DAEWOO MATIZ» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «AUDI Q5» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] Відповідач надала заповнений бланк полісу на транспортний засіб «DAEWOO MATIZ» д.н.з. [NUMBER], укладений з позивачем. Водночас, позивач вважає, що станом на дату скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди, 30.05.2015 року, у відповідача не було в наявності будь-якого чинного полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданого позивачем. Зазначений факт позивач підтверджує довідкою №64937346 про дорожньо-транспортну пригоду у справі про адміністративне правопорушення; постановою у справі про адміністративне правопорушення, скоєне [PERSON]; роздруківкою з Єдиної централізованої бази даних Моторно (транспортного) страхового бюро. З огляду на викладене, позивач просить визнати факт укладання договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/4153677 від 29.05.2015 року після настання страхового випадку (30 травня 2015 року), а також, визнати договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/4153677 від 29.05.2015 року недійсним з моменту укладення на підставі п.2 ст. 215 ЦК України (нікчемний правочин). Представники позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили її задовольнити, зазначивши, що за наслідками цієї ситуації відповідальній службовій особі було оголошено догану, поліс було сплачено 03.06.2015 року, факт неявки відповідача підтверджує те, що поліс було укладено після настання страхового випадку, за вказаним фактом, страхова компанія також звернулась до правоохоронних органів з заявою про кримінальне правопорушення, відповідно, на думку позивача існують всі обставини для задоволення позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з'явилась про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 27-31, 37, 48). Направлену кореспонденцію відповідачу не було вручено, оскільки листи повернулись на адресу суду із відмітками поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч.5 ст. 77 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що 30.05.2015 року приблизно сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «DAEWOO MATIZ» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «AUDI Q5» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] (а.с.8,13). Згідно довідки № 64937346 про дорожньо-транспортну пригоду винною у даній ДТП зазначена відповідач [PERSON] На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач [PERSON] не мала при собі договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс), про що свідчить постанова у справі про адміністративне правопорушення від 30.05.2015 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст. 126 КУпАП (а.с.12). Згідно з інформацією з бази даних МТСБУ вказаний поліс станом на 30.05.2015 року в таку базу не внесений (а.с. 14). Відповідно до наданого позивачем платіжного доручення від 02.06.2015 року, сплата страхового платежу за вказаним полісом відбулась 03.06.2016 року (а.с.50). Згідно з пояснювальною запискою Керівника напрямку філії позивача [PERSON], поліс АЕ/4153677 не зданий в опер облік у зв'язку з тим, що поліс був оплачений субагентом після настання страхового випадку. При цьому, вказано, що поліс було надано субагенту, який передав його своєму субагенту, обставини підписання полісу - не встановлені через відсутність зв'язка субагенту. При цьому зазначено, що за наслідками розмови зі страхувальником, остання не пам'ятає умови підписання полісу та повідомила що в момент ДТП відповідач не знайшла поліс для його пред'явлення працівникові ДАЇ (а.с.19). Відповідно до наказу ПАТ «СК «ПРОВІДНА», [PERSON] за неналежне ставлення до своїх посадових обов'язків, а саме, порушення вимоги ст.07 розділу 4 «Положення про облік бланків договорів страхування та інших бланків звітності і обліку ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» оголошено догану. Відповідно до Положення про облік бланків договорів страхування та інших бланків звітності і обліку ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», ст.07 розділу 4 містить загальні вимоги щодо оформлення та переміщення бланків добровільного страхування, відповідно до яких, переміщення таких бланків відбувається з обов'язковим оформленням прибутково-видаткової накладної. Відповідно до службової записки Директора департаменту економічної та інформаційної безпеки [PERSON], встановлено, що поліс №АЕ/4153677 від 29.05.2015 року передавався Керівника напрямку філії позивача [PERSON], яка в подальшому передала його до субагенту без оформлення відповідного акту прийому-передачі. Зазначений субагент 29.05.2016 року оформив вказаний поліс на [PERSON], проте, гроші на розрахунковий рахунок Компанії не були внесені, звіту не було здано. Страхова премія поступила тільки 03.06.2015 року. У зв'язку з чим, [PERSON] було порушено вимоги ст.07 розділу 4 «Положення про облік бланків договорів страхування та інших бланків звітності і обліку ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» (а.с.51-52) Відповідно до відповіді [PERSON] від 07.08.2015 року останній було відмовлено у виплаті страхового відшкодування через те, що оскільки щодо бланку полісу №АЕ/4153677 наявна інформація про оформлення даного бланку з помилками в даті початку його дії, цей бланк рахується зіпсованим. Також, було повідомлено про те, що станом на 30.05.2016 року вказаний поліс було не оплачено, відповідно, поліс є недіючим. А відтак, законних підстав для визнання події страховою - не встановлено (а.с.42-43). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування (ч. ч. 3, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування»). Договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката) (ч. 1 ст. 981 ЦК України). Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1 - ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 203 ЦК України). Частиною 1 ст. 998 ЦК України зазначено, що договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 998 ЦК України). Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Як вбачається з наведених положень законодавства необхідно розмежовує поняття «укладення» договору страхування і «набрання ним чинності». Так, враховуючи положення ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Наявність полісу з усіма необхідними реквізитами є доказом укладання договору страхування (ч. 3 ст. 18 Закону України «Про страхування»), проте набрання чинності такого договору залежить від умов договору (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про страхування») і це може бути з моменту внесення першого страхового платежу чи інший час (день), що передбачений договором страхування. Тобто момент укладення договору може не збігатися з моментом набрання ним чинності. Також необхідно розрізняти поняття «недійсність договору» та «набрання чинності договором». Так, підстави недійсності договору передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України та спеціальною нормою - ст. 998 ЦК України, перелік таких підстав є вичерпним. Договір страхування може бути визнаний недійсним виключно з вказаних підстав (підстав, встановлених законом). Позивач посилається на ненадходження страхового платежу за полісом як на підставу заявлених вимог, проте з наведеного вище вбачається, що оплата або її відсутність мають правове значення виключно для встановлення моменту набрання чинності полісу, якщо інше не передбачено договором страхування, та не є підставою для визнання його недійсним в силу положень ст. ст. 203, 215, 998 ЦК України, оскільки чинне законодавство не встановлює несплату страхового платежу підставою для визнання договору страхування (полісу) недійсним. Суд звертає увагу на те, що бланку полісу №АЕ/4153677 було передано директору Подільського філіалу позивача, у полісі вказано про сплату страхувальником страхового платежу, а також зазначено дату сплати та розмір страхового платежу, а тому відсутні підстави стверджувати про невнесення страхувальником страхового платежу, про що зазначає позивач. Невнесення отриманих коштів страховим агентом на рахунок страховика не впливає на дійсність оспорюваного договору страхування та є предметом виконання (неналежного виконання) договірних зобов'язань між позивачем і страховим агентом. Судом встановлено, що оспорюваний поліс був переданий Керівника напрямку філії позивача [PERSON], яка в подальшому передала його до субагенту без оформлення відповідного акту прийому-передачі, який не надавав жодної інформації щодо полісу, в тому числі і про його втрату. Неналежне виконання своїх обов'язків уповноваженої позивачем особи, а саме не надання інформації стосовно реалізації полісу, не є доказом того, що даний поліс не був реалізований та не може слугувати підставою його недійсності. Слід зазначити, що позивачем не наводяться доводи про те, що вказаний в полісі відтиск печатки позивача, або підпис уповноваженої особи є підробленими. Що стосується постанови у справі про адміністративне правопорушення від 30.05.2015 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст. 126 КУпАП, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно, вказана постанова може підтверджувати лише факт відсутності у відповідача полісу в момент ДТП, проте не може бути свідченням не укладення цього полісу. Відповідно, враховуючи вищевикладене, посилання позивача на те, що поліс було укладено вже після настання страхового випадку (ДТП) не підтверджуються жодними доказами і є лише припущеннями позивача, а в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наведене свідчить про відсутність визначених законом підстав для визнання полісу недійсним, позивач не надав жодних доказів недотримання вимог законодавства України щодо укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed