Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, [PERSON] , про зняття арешту з майна та визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що є співвласником квартири 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі акту про проведені електронні торги віл 06.11.2020 року (ВП №62387590), [PERSON] придбала частку [PERSON] (відповідач), що був власником 1/3 квартири [ADDRESS] . З метою реєстрації прав на придбану частку, позивач звернулась до державного реєстратора з метою реєстрації прав на вказану частину квартири [ADDRESS] , отримавши роз`яснення від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Новохатньої Н.С. від 01.02.2021 року вих. №3/01/-16 про неможливість реєстрації прав, оскільки квартира перебуває під арештом на підставі Ухвали народного суду Мінського району м. Києва від 12.06.1996 року по справі №2-2069. Позивач зверталась до архіву Оболонського районного суду м. Києва про отримання копії ухвали про накладення арешту квартири [ADDRESS] , однак отримала відмову, мотивовану тим, що копію може отримати лише учасник справи. Вказує, що накладений арешт на 2/3 квартири, які станом на момент накладення у 1996 році належали позивачу та третій особі, був накладений протиправно і підлягає скасуванню. При цьому арешт, накладений на 1/3 частину, яка належала відповідачу підлягає скасуванню, у зв`язку із вибуттям цієї частки з його власності. Крім цього, позивач вказує на те, що факт вибуття частини квартири із власності відповідача свідчить про втрату ним права користування спірною квартирою. За таких обставин, існуючий арешт обмежує позивача у реалізації ним свого права власності, на підставі чого останній звернувся до суду із відповідним позовом. З цих підстав позивач просила суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений на підставі ухвали народного суду Мінського району м. Києва 12.06.1996 року першою Київською державною нотаріальною конторою 12.11.2004 року, та визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 04.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про зняття арешту з майна та визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. На запит суду від 09.03.2021 до архіву Оболонського районного суду міста Києва про надання справи №2-2069 та/або судові рішення, що приймалися у її межах, було надано лише завірену копію рішення Мінського районного суду м.Києва від 4.09.1996 року. 15 червня 2021 року від позивача надійшла заява через канцелярію суду під Вх. №40534, в якій остання просить проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подав. Третя особа, у засідання суду також не з`явилася, хоча про дату, час та місце повідомлялася належним чином. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло від 08.02.1995 року № [NUMBER] , яке видано органом приватизації державного житлового фонду заводу « Генератор », право власності зареєстровано Бюром технічної інвентаризації м. Києва 14.02.1995 року у реєстрову книгу №6741. (а.с. 15,16). У відповідності до Свідоцтва про право власності на житло від 08.02.1995 року № [NUMBER] , яке видано органом приватизації державного житлового фонду заводу « Генератор », право власності зареєстровано Бюро технічної інвентаризації м. Києва 14.02.1995 року у реєстрову книгу №6741, вказано, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної (сумісної) власності у гр. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях. (а.с.15-17). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 09.03.1999 року серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, запис №787, шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було розірвано. Із свідоцтва від 15.07.2000 року серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, актовий запис №731, вбачається, що зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та змінено прізвище позивача « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 14). Як вбачається із Акту про проведення електронних торгів від 06.11.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Авторговим А.М., при примусовому виконані виконавчого листа №756/4897/16-ц від 10.04.2020 виданого Оболонським районним судом м.Києва у справі про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] , пеню за несплату аліментів на утримання дитини за період 01.10.2008 по 24.01.2017 у розмірі 648 930,00 грн. Ввідповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію 1/3 частини двохкімнатної квартири, місцезнаходження: [ADDRESS] , яка згідно з відповіддю КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» належить на праві власності боржнику [PERSON] , [INFO] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08.02.1995 року виданого органом приватизації державного житлового фонду заводу «Генератор», право власності на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано Бюро технічної інвентаризації м. Києва 14.02.1995 року у реєстрову книгу №6741, ця частина нерухомого майна, яке належало на праві власності [PERSON] , було передане на реалізацію в Державне підприємство «СЕТАМ». Згідно із протоколу №508503 від 27.10.2020 року, ДП «СЕТАМ» реалізувало вищевказане нерухоме майно та переможцем торгів визнано [PERSON] , яка придбала 1/3 частину двокімнатної квартири. Акт про проведення електронних торгів підтверджує виникнення права власності у особи, що придбала нерухоме майно - [PERSON] , не зважаючи на запис щодо боржника [PERSON] у Єдиному реєстрі боржників (а.с.18-19). Докази оскарження вищезазначеного акта, визнання його недійсним у матеріалах справи відсутні. 01.02.2021 року позивач звернулась до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Новохатньої Н.С. щодо видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів стосовно придбаної нею на електронних торгах 1/3 частини двохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] на підставі акта про проведені електронні торги, виданого приватним виконавцем Авторгова А.М. від 06.11.2020. Цього ж числа, Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньої Н.С. було винесено лист-роз`яснення про відмову у державній реєстрації прав, у зв`язку з наявним зареєстрованим арештом на квартиру на підставі ухвали народного суду Мінського району міста Києва 12.06.1996 (а.с.20). Так, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.06.2021, убачається, що на квартиру [ADDRESS] , накладено арешт на підставі ухвали народного суду Мінського району від 12.06.1996 року, Першою Київською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 1464273, запис внесено від 15.11.1996 року за номерами архівних записів 82985 KIEV1, номер реєстру 5207-22, внутрішній номер 560116302СЕD2231544С, вх. №4908. Крім того, у даній довідці власником зазначено [PERSON] . З огляду на викладене, арешт було накладено на всю квартиру [ADDRESS] , хоча відповідач являвся власником лише 1/3 вказаної квартири. Відповідно до копії паспорта позивача та третьої особи, наявної в матеріалах справи, зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи вх. №13617/21 від 03.03.2021, за адресою: [ADDRESS] , з 24.09.1987 по теперішній час зареєстрований також відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача та наразі не є членом її сім`ї (а.с. 28). Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ураховуючи, що право власності відповідача припинилося у зв`язку з продажем 1/3 зазначеної квартири, а також те, що арешт, який був накладений ухвалою народного суду Мінського району м. Києва 12.06.1996 року на всю квартиру за адресою: [ADDRESS] , власником якої на даний час є позивач та третя особа по справі, що перешкоджає позивачу належним чином користуватись, розпоряджатися належним йому майном, а тому суд вважає за необхідне зняти арешт, який був накладений ухвалою народного суду Мінського району м. Києва 12.06.1996 року, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у цій частині. Щодо вимог позивача в частині визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , слід зазначити, наступне. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №235/9835/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №569/1478/18 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З аналізу положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позиції ВССУ з розгляду кримінальних і цивільних справ, викладеної в п.п. 33,34 Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Ким саме спричинено порушення права та з яких підстав не має значення. Таким чином, власник житла вправі вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, право члена сім`ї власника на користування жилим приміщенням є сервітутним правом, яке відповідно до сталої практики Верховного Суду України та Верховного Суду існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно та припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, виникнення прав членів сім`ї власників квартири на користування нею та обсяг цих прав залежать від наявності у власників квартири права власності на неї, а припинення права власності на квартиру припиняє право членів сім`ї колишнього власника на користування цією квартирою. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язана, а 1/3 квартири вибула з його володіння та користування внаслідок продажу на електронних торгах, тому право користування відповідачем квартирою за адресою [ADDRESS] підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі №243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі №243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі №766/12748/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі №686/11782/17-ц. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1816,00 грн.

Outcome: approved