Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

22 квітня 2014 року до Іллічівського міського суду Одеської області звернулася [PERSON] з позовом (а.с.3-4) до [PERSON], в якому мотивуючи тим, що в період шлюбу з відповідачем вони на підставі договору купівлі-продажу придбали спірну квартиру придбали кв.№ 47 (надалі - спірна квартира), загальною площею 28,9 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] в м.Іллічівську Одеської області та так як не можуть дійти згоди щодо подялу вказаного майна, просить суд: · визнати за нею право власності на ? частини однокімнатної кв.47, загальною площею 28,9 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] в м.Іллічівську Одеської області, а також стягнути з [PERSON] на свою користь судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позов, просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов не визнав, надав до суду письмові заперечення та заяву про застосування строків позовної давності (а.с.18-20, 28, 31-33). Просив у позові відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. 23 вересня 1995 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.12). У період шлюбу, 02.07.2002 р. на ім'я [PERSON] за договором купівлі-продажу придбана [ADDRESS] в місті Іллічівську Одеської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.10-11). Рішенням Лебединського районного суду від 14 листопада 2006 року шлюб між сторонами розірвано. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Відповідно до положень ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Звертаючись до суду з позовом, представник позивачки [PERSON] - [PERSON] клопотала про відновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу в період з 2006 по листопад 2013 року позивачка з відповідачем підтримували фактичні шлюбні стосунки, отримувала орендну плату зі здачі спірного майна, не зверталася до суду з позовом до 2013 року, так як вважала, що її права як співвласника не порушені, підстав для подання позову вона не вбачала. Однак вказані факти не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Зокрема, відповідач [PERSON] пояснював, що хоча після розірвання шлюбу він та його колишня дружина мешкали в одній квартирі, вони не вели спільного господарства та сімейного бюджету, не проживали однією сім'єю. Матеріалами справи на а.с. 23-24,39, 90-93 підтверджено, що в період з 2007 по 2014 рр. Лебединським районним судом Сумської області розглядались майнові спори між колишнім подружжям про поділ спірної квартири, захист права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою в м.Лебедин та стягнення аліментів на утримання доньки. Так, ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 12 березня 2007 р. (справа № 2-254/07) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ квартири [ADDRESS] повернуто позивачці в зв'язку з тим, що позов подано з порушенням правил виключної підсудності, оскільки спір підлягає розгляду в суді за місцезнаходженням спірної квартири (а.с. 23-24). Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 24 листопада 2010 року (справа № 2-1792/10) провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] в м.Лебедині Сумської області та виселення закрито на підставі поданої позивачкою заяви, в якій вона відмовилась від заявлених вимог в зв'язку з добровільним вирішенням питання по суті. 08.07.2010 р. [PERSON] на підставі договору дарування кватири, посвідченого нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області Фурдиловим Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2086, набула у власність квартиру [ADDRESS] 17.11.2010 року [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: Сумська область, м.Лебедин, [ADDRESS], - а 01.08.2011 р. зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS], - про що є відповідні відмітки у паспортному документі [PERSON] (а.с. 21-22). Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 22 вересня 2014 року (справа № 580/873/14-ц) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі ? частини від усіх видів заробітку на утримання повнолітньої доньки [PERSON] (а.с.90-91). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 29 жовтня 2014 року рішення Лебединського районного суду Сумської області від 22 вересня 2014 року в частині розміру аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON], змінено та визначено у сумі 300 грн., а не ? частини від усіх видів заробітку (а.с.92-93). Як вбачається з тексту рішення Лебединського районного суду Сумської області від 22.09.2014 р. (а.с.90), ухваленого у справі № 580/873/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], позивачка, звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на час навчання зазначала, що сторони проживали в шлюбі, після розірвання якого їхня дочка [PERSON], [INFO], залишалася проживати з матір'ю, а з вересня 2013 року навчається у Одеському національному морському університеті. Як зазначав апеляційний суд Сумської області в рішенні від 2.10.2014 р. при розгляді справи суд першої інстанції належним чином з'ясував та перевірив доводи та заперечення сторін, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтував висновки, викладені в рішенні. Показання допитаних у справі свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є поверховими і не дають змоги суду встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 2006 по листопад 2013 року. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснювала, що після розірвання шлюбу сторони проживали в одній квартирі, але про обставини їх життя їй фактично відомо зі слів позивачки. Свідок [PERSON], яка приходиться донькою сторін, пояснила, що після розірвання шлюбу сторони проживали в одній квартирі, на даний час вона проживає з матір'ю, навчається в Одеському національному морському університеті. Свідок [PERSON], який приходиться сусідом, пояснив, що бачив сторін, але у спірній квартирі ніколи не був. Свідок [PERSON] пояснила, що була продавцем спірної квартири та з часу продажу квартири підтримує з [PERSON] дружні стосунки. Факт проживання ним однією сім'єю з позивачкою [PERSON] без реєстрації шлюбу не підтвердила. Свідок [PERSON], яка приходиться матір'ю відповідача [PERSON], заперечувала проти факту проживання сина з позивачкою [PERSON] однією сім'єю після розірвання між ними шлюбу. В свою чергу, позивачка в позові не просить встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у певний період часу, а суд відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищенаведене суд вважає, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя слід обчислювати з 07 березня 2005 року, з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, оскільки з вказаного часу між сторонами виник спір про порушення своїх майнових прав. На а.с. 28 є заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON] про визнання права власності на ? частку спільно нажитого майна. Докази наявності поважних причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об'єктивних незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, відсутні, а наведені позивачкою поважні причини пропущення позовної давності спростовуються матеріалами справи. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що інтерес [PERSON] дійсно порушений, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, за відсутності наведених позивачем поважних причин пропущення позовної давності, в позові [PERSON] слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. Щодо посилання позивачки [PERSON] в обґрунтування вимог про визнання за нею права на частку квартири на приписи статті 392 ЦК України суд зазначає наступне. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В даному випадку відповідачем [PERSON] право [PERSON] на частку спірної квартири не оспорюється, в зв'язку з чим положення ст.392 ЦК України, на яких заявлено позов, не можуть бути застосовані до даних спірних правовідносин. Не підлягають застосуванню й положення ст. 74 СК України, на які позивачка посилається, як на підставу заявлених вимог, оскільки зазначена норма стосується права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувать у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, що набуте ними за час спільного проживання. Спірна квартира, про поділ якої заявлено у позові, придбана у період шлюбу, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми статей 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Outcome: dismissed