Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

3 січня 2020 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом про витребування з відповідача [PERSON] меблів, зокрема: ліжко 1,60 ціною - 2 750 грн, матрац ціною - 5 990 грн, шафа купе ціною - 4 700 грн, прикроватні тумби дві штуки ціною - 1 960 грн, які належать на праві власності [PERSON] та просить суд зобов`язати відповідача передати зазначене майно у користування позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 30 липня 2016 року його донька [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого в них народилася спільна донька [PERSON] . У березня 2019 року під час сумісного проживання подружжя, позивачем, з метою покращення благоустрою своєї доньки, за власний кошт, у кредит, було придбано спірне майно. З кінця липня 2019 року подружжя припинило спільне проживання, після чого [PERSON] з донькою [PERSON] мешкає окремо від відповідача, разом з позивачем. Таким чином, зважаючи на те, що спірне майно перебуває у безпосередньому користуванні [PERSON] , позивач звертався до останнього про його повернення, на що отримав відмову. У зв`язку з неможливістю вирішення спору в добровільному порядку, позивач звернутися до суду з зазначеними вимогами. В період з 03 січня 2020 року до 10 березня 2020 року зазначена цивільна справа перебувала у провадженні судді Варвинського районного суду Чернігівської області [PERSON] У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади, на підставі наказу від 10 березня 2020 року №31-ОС/ТР, справа була передана для повторного розподілу. 10 березня 2020 року за результатами повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями вказана справа розподілена судді Савенку А.І. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду судді Савенка А.І. в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 06 квітня 2020 року. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, про день місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Після роз`яснення судом його процесуальних прав пояснив, що наполягає на розгляді справи за відсутності його представника - адвоката Матвієнка В.М. та має можливість у повному обсязі представляти свої інтереси в суді. Вказав, що він проти повторного проведення підготовчого розгляду справи, оскільки всі докази, та клопотання, були подані суду. Наголосив, що не має будь-яких інших клопотань, що йому відомі обставини, які входять до предмету доказування та просив суд розглядати справу по суті. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Пояснив, що всі наявні документи на підтвердження судових витрат ним подані, і інших документів він не має. Після оголошення судом змісту позовної заяви відмовився від давання додаткових пояснень, пославшись на те, що обставини, викладені в позові викладені вірно. На питання суду вказав, що спірне майно було придбано ним. В цей час його донька та відповідач мешкали разом, за адресою [ADDRESS] . Ця квартира була придбана в кредит, та подружжя не було в ній зареєстроване. Право власності було оформлено на [PERSON] . Одразу після придбання спірне майно він добровільно передав доньці та відповідачу у користування. Домовленостей щодо дарування вказаного майна між ними не було, умови користування не обговорювались. В подальшому, його донька та відповідач припинили спільне проживання. Позивач пояснив, що особисто він не звертався до відповідача з вимогою про повернення майна. Будь яких листів з такими вимогами не надсилав. Його донька - [PERSON] зверталась до відповідач з цією вимогою, однак, останній їй відмовив. Вказав, що достеменно він не знає, де перебуває спірне майно, втім, сподівається, що воно знаходиться за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся засобами поштового зв`язку, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 62). Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України здійснює заочний розгляд справи. З`ясувавши позиції позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] 24 лютого 2019 року в магазині «І Мар» було придбано меблі, зокрема: одне ліжко 1,60 - ціною 2 750 грн, один матрац ціною - 5 990 грн, одна шафа купе ціною - 4 700 грн, прикроватні тумби дві штуки на суму - 1 960 грн, на загальну суму - 15 400 грн., що підтверджується товарним чеком, який виданий продавцем (а.с. 5). Відповідно до п. 5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Таким чином, суд констатує факт набуття позивачем права власності на майно, вказане у відповідній квитанції, шляхом укладення з продавцем договору купівлі-продажу, оскільки зазначені обставини не були спростовані в ході розгляду справи. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право користуватися та розпоряджатися своїм майном за власною волею. У випадку порушення прав особи, як власника майна, останній має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд приходить до висновку, що докази, які надані позивачем на підтвердження наявності обставин щодо підтвердження права власності на витребуване майно, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Разом з тим, будь-яких доказів щодо факту вибуття спірного майна з володіння позивача поза його волею чи факт перебування зазначеного майна у володіння відповідача [PERSON] , до суду подано не було, як того вимагає зміст ст. 387 ЦК України. Таким чином, суд бере до уваги факт відсутності в матеріалах цивільної справи переконливих доказів, які б підтверджували обставини зазначені позивачем для обґрунтування його позиції. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на повне та об`єктивне дослідження всіх доказів, які наявні у матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного рухомого майна з чужого незаконного володіння під час судового розгляду не знайли свого підтвердженя. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed