Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], в кому просила постановити рішення про виселення цих відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. 03.12.2014р. представник позивача подала до суду заяву про заміну відповідача, в якій просила замінити відповідачів у справі на належного відповідача - [PERSON] (а.с. 51-52). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва замінено первісних відповідачів у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири, належним відповідачем - [PERSON] (а.с. 65). Вимоги позову мотивовані тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.01.2013р., укладеного з [PERSON] Право власності позивача на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.01.2013р. Відповідно до п. 4.1.3. договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] зобов'язаний, зокрема, звільнити квартиру, що є предметом цього договору, не пізніше 18.01.2013р. 25.11.2014р. дільничним інспектором Дніпровського РУ було зареєстровано заяву [PERSON] про кримінальне правопорушення щодо неправомірних дій сім'ї [PERSON] стосовно незаконного володіння та користування ними вищезазначеною квартирою. Дільничним інспектором за участі позивача було здійснено вихід за вищезазначеною адресою, під час якого було підтверджено факт зайняття квартири [PERSON], яка відмовляється звільнити займане приміщення. Правовими підставами позовної зави в ній зазначені положення ст. 391 ЦК України, ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, ст. 155 ЖК УРСР, з посиланням на які [PERSON] просить виселити відповідача з вищезазначеної квартири, що належить позивачеві на праві приватної власності, без надання іншого житлового приміщення, що є предметом позовних вимог. Представники позивача в судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, підтримала позов із зазначених у ньому підстав та просили його задовольнити. Додатково представник позивача [PERSON] (в судовому засіданні 25.12.2014р.) суду пояснив, що згідно умов договору купівлі-продажу квартири власники та орендарі квартири повинні були її звільнити. Через проживання в квартирі відповідача [PERSON] позивач позбавлений можливості вселитися до квартири, яка є його власністю. Представник позивача [PERSON] (в судовому засіданні 27.01.2015р.) зазначила, що просить задовольнити позов з викладених у ньому обставин та правових підстав. До заміни первісних відповідачів належним, [PERSON] суду пояснила, що позивач не звертався до неї з вимогою віддати ключі від квартири, її речей в квартирі немає, в квартирі з 2008 року проживає [PERSON], всі речі, що знаходяться в квартирі, належать останній. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, подала письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що є наймачем квартири [ADDRESS] з 2008 року, коли між нею та власником квартири [PERSON], за посередництвом агентства нерухомості, було укладено договір від 18.12.2008р. Після цього між сторонами неодноразово укладались нові договори на продовження оренди, останній - 01.12.2012р., строк дії якого спливає 30.10.2015р. Протягом всього часу строку оренди відповідач належним чином виконувала обов'язки наймача. 25.11.2014р. до квартири прийшли невідомі особи, один з яких представився власником квартири та зажадав передачі ключів та звільнення квартири, на що відповідач відмовилась. Відповідач вважає дивним, що на протязі двох років, з часу придбання квартири позивачем, він навіть не цікавився квартирою. Також, при спілкуванні з позивачем з'ясувалось, що [PERSON] не повідомив покупця про права третьої особи на квартиру. Вказує, що вона є добросовісним користувачем квартири - її орендарем, а до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Гарантує звільнити орендоване приміщення у визначений договором оренди строк - 30.10.2015р. Новий власник квартири має право вимагати від продавця квартири відшкодування збитків чи розірвання договору. Додатково відповідач пояснила, що перший договір оренди неодноразово пролонговувався, однак письмових доказів цьому немає, останній договір укладено 01.12.2012р. на строк по 30.10.2015р. Оплати за договором здійснювалися авансовими платежами - останній 60000,00грн., кошти сплачені по закінчення строку дії договору. В квартирі відповідач проживає зі своєю донькою. До прибуття до квартири 25.11.2014р. позивача, відповідачу не було відомо про відчуження квартири [PERSON] З позивачем договору оренди вона не укладала. Представник відповідача також просила відмовити в задоволенні позову, до обгрунтувать, викладених у письмових запереченнях додала, що відповідач законно проживає в квартирі - на підставі договору оренди, за яким добросовісно виконує свої зобов'язання. Позивач не позбавлений можливості вимагати від попереднього власника відшкодування шкоди. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.01.2013р. між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (продавець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав у власність позивачу квартиру [ADDRESS]. Цим договором продавець, крім іншого гарантує, що зазначене в договорі нерухоме майно не надане в користування наймачам (орендарям). Якщо повідомлена продавцем інформація не відповідає дійсності, покупець має право вимагати відшкодування збитків або розірвати цей договір (п. 1.5.). Продавець зобов'язаний звільнити квартиру, що є предметом договору, не пізніше 18.01.2013р. (п. 4.1.3.). Реєстрація права власності за позивачем [PERSON] на зазначену квартиру здійснена 18.01.2013р. (а.с. 4-6). Як убачається з довідки ЖРЕО № 410, виданої 21.07.2014р. за № 1586, в квартирі [ADDRESS], зареєстрованих немає (а.с. 7). Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадку і порядку, встановлених законом. Разом з тим, судом встановлено, що 18.12.2008р. між [PERSON] (орендодавець) та відповідачем [PERSON] (орендатор) було укладено договір оренди жилого приміщення, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду квартиру [ADDRESS]. Строк дії договору: початок 22.12.2008р., закінчення 22.06.2009р. (п. 5.1.). З орендарем в квартирі будуть проживати: [PERSON] та [PERSON] (п. 8.6.) (а.с. 83). 01.12.2012р. між [PERSON] (орендодавець) та відповідачем [PERSON] (орендатор) було укладено договір оренди житлового приміщення, предметом якого є квартира [ADDRESS] (п. 1.2.). Строк оренди складає 2 роки 11 місяців з моменту укладання договору (п. 4.1.). Строк дії договору починається з моменту підписання договору сторонами та закінчується 30.10.2015р. (п. 10.1., 10.2.). Також умовами договору визначений порядок розрахунків - орендної плати (п. 5.1.), яким визначено, крім іншого, що за період з 01.11.2014р. по 30.30.2015р. розмір щомісячного платежу складає 5000,00грн. і сплачується орендарем одним платежем в сумі 60000,00грн. 01.11.2014р. (а.с. 84). Факт проживання відповідача в спірній квартирі на час розгляду даної справи визнаний сторонами у справі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є донькою відповідача, проживає в квартирі [ADDRESS] разом із матір'ю з 2008 року постійно, до теперішнього часу. Через агентство "Софія" було укладено договір оренди, з хазяйкою квартири склались добрі відносини, сплата проводилась авансовими платежами. Останній раз оплата була здійснена в листопаді 2014 року - наперед по жовтень 2015 року. Відповідач оплачувала комунальні послуги, також робили поточний ремонт. Про продаж квартири свідку не було відомо до останнього часу. В грудня 2012 року договір оренди було підписано у її присутності. Крім того, проживання відповідача в спірній квартирі з грудня 2008 року по теперішній час опосередковано підтверджується наданими стороною відповідача доказами: договором про надання телекомунікаційних послуг від 31.10.2009р. (а.с. 87); рахунком за послуги зв'язку за період з 01.12.2012р. по 31.12.2010р. (а.с. 88); рахунком за виконані роботи від 08.05.2012р. (а.с.89) та свідоцтвом про сплату єдиного податку від 01.01.2011р. (а.с. 85), в яких зазначено прізвище ім'я по батькові відповідача - [PERSON] та адреса - [ADDRESS]. Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмові формі (ч. 1 ст. 811 ЦК України) та на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 821 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Частиною 2 ст. 825 ЦК України визначений вичерпний перелік підстав розірвання договору найма житла за рішенням суду на вимогу наймодавця, якими є: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Правою підставою позову для виселення відповідача з квартири, в ньому зазначені положення ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, якою визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. При цьому зазначена норма Закону міститься в Главі 2 ЖК Української РСР, якою регулюються правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державної і громадської власності, отже положення ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами у справі. У даній справі між сторонами виникли правовідносини, які випливають з умов договору оренди житлового приміщення від 01.12.2012р., при цьому до позивача, як правонаступника орендодавця внаслідок зміни власника квартири, перейшли як права так і обов'язки наймодавця. Відповідач правомірно займає квартиру [ADDRESS] - на підставі вищезазначеного договору оренди житлового приміщення від 01.12.2012р. Отже, виходячи з вищезазначених вимог закону та встановлений судом фактичних обставин справи і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та вбачає підстави для відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати суд відносить за рахунок позивача у сплаченому при подачі позову розмірі. На підставі викладеного, ст. ст. 47, 48 Конституції України, ст. 3, 11, 13-16, 321, 810, 811-814, 821 ЦК України,

Outcome: dismissed