Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом, в якому зазначив, що він має статус ветерана органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням ветерана органів внутрішніх справ № [NUMBER] , яке видане Управлінням МВС України в Дніпропетровській області 18 січня 2006 року. 23 березня 2020 року о 7 год. 45 хв. у місті Дніпрі він користувався автобусним маршрутом загального користування № 43 з посадочної площадки (автобусної зупинки), що розташована на площі Успенській. При посадці до автобуса ним було пред`явлено водію посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає право на безкоштовний проїзд, але водій відмовив йому у пільговому проїзді, мотивуючи свою відмову тим, що в салоні може перебувати лише один пасажир пільгової категорії. Його доводи про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена водій заперечував. У зв`язку з цим він був вимушений оплати проїзд. На підтвердження здійснення оплати проїзду йому був виданий проїзний квиток серії РОАО № 066701 , на якому зазначена інформація про автоперевізника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231» та код ЄДРПОУ 37211713, а також адресу його місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Дніпросталівська, буд. 11. Позивач відзначає, що його скарги на дії водія та застосування відносно нього мір впливу не були належним чином розглянуті Державною службою України з безпеки на транспорті та його територіальним органом. Вважає, що дії водія є неправомірними, такими, що порушують права позивача як споживача, регламентовані пунктом 11 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів». Відмову у пільговому проїзді вважає вкрай образливою. Зазначає, що цим йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його гідності, спричиненні душевного болю, відчуття пригніченості, подальшою необхідністю вести переписку з контролюючими органами, чим порушено уклад його життя. За цих підстав позивач просить визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові в пільговому проїзді, стягнути з відповідача на його користь вартість проїзду в сумі 8 грн., а також у рахунок відшкодування моральної шкоди 400 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2021 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231» про розгляд справи було повідомлено належним чином, явку свого представника в судове засідання не забезпечило. Відзив на позов [PERSON] відповідачем не наданий, клопотань про відкладення судового розгляду чи розгляд справи в його відсутність не надходило. Тому з огляду на другу неявку в судове засідання представника відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів органів внутрішніх справ, що підтверджується копією посвідчення № [NUMBER] , долученого до матеріалів справи (а.с. 4). Як зазначає позивач у своєму позові, 23 березня 2020 року о 7 годині 45 хвилин він користувався маршрутним автобусом № 43 від кінцевої зупинки по вул. Успенській (номер автобусу 25-63), автоперевізником на якому є Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231». Незважаючи на пред`явлення посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, водієм йому було відмовлено у безкоштовному (пільговому) проїзді, через що він був змушений оплатити вартість проїзду в розмірі 8 грн. На підтвердження вказаних обставин позивач надав суду копію квитка серії РОАО № 066701 на міський автобус вартістю 8 грн., згідно з яким автоперевізником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231», ЄДРПОУ 37211713, а також копію його скарги (а.с. 5, 6). В свою чергу, відповідач будь-яких заперечень чи доказів на спростування доводів позивача не надав. Відповідно до пункту 11 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України. Згідно з нормами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідноз якими, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Крім того, згідно з частиною 2 статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка. Відповідно до п. 6 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" до заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Суд вважає доведеним, що в порушення норм закону відповідач в особі водія автобусного маршруту № 43 протиправно відмовив позивачу у пільговому проїзді в автомобільному транспорті загального користування. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, сплачених ним у рахунок оплати вартості проїзду, в розмірі 8 грн., що підтверджується відповідним квитком серії РОАО № 066701, копія якого долучена до матеріалів справи. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить із положень ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У силу абзацу 2 ч. 3 вказаної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд вважає доведеним, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, які полягали у відмові позивачу в пільговому проїзді, тобто порушенні наданих позивачу державою пільг, позивач зазнав моральну шкоду. Отже, з урахуванням тяжкості спричинених позивачу моральних страждань, вимог розумності і справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 400 грн. Таким чином позов [PERSON] підлягає задоволенню. Крім того, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved