Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] , покликаючись на те, що він є власником даної квартири, в якій зареєстрований також відповідач. Проте відповідач не проживає у вказаній квартирі понад рік, оскільки є онуком колишнього власника квартири. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано відповідачем 04 червня 2019 року. Третю особу належним чином повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано ним 15 лютого 2019 року. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06 червня 2018 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Суд також враховує позицію Верховного Суду України, яка міститься у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі. На підставі наведеного, суд не бере до уваги покликання позивача на те, що позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування квартирою [ADDRESS] , оскільки згідно ст. 391 ЦК України лише власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а позивач [PERSON] не надав суду жодних належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів, що він на момент подання позову є власником такої квартири, та що він зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на квартиру. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed