Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітнього [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , малолітнього [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , малолітнього [PERSON] в особі законного представника [PERSON] (представник - [PERSON] ), треті особи: [PERSON] , Запорізька міська рада, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що в квітні 1990 року позивачу у користування надана квартира [ADDRESS] . Відповідальним квартиронаймачем є - [PERSON] . Після отримання у користування житлового приміщення, до квартири як член родини був зареєстрований син - [PERSON] . 02.10.1992р. син позивача уклав шлюб з [PERSON] (відповідач). Після укладення шлюбу відповідач як член родини була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Під час знаходження у шлюбі у подружжя народились діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які в подальшому були зареєстровані за вищезазначеною адресою. 13 вересня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що Відділом реєстрації актів громадського стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя зроблено актовий запис №474 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Після розірвання шлюбу усі відповідачі зібрали особисті речі та виїхали з квартири. [INFO] онуки [PERSON] народився син [PERSON] , який без згоди позивача був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . При виїзді з квартири забрали все своє майно. Таким чином відповідачі відсутні у вказаній квартирі більше 6 місяців без поважних причин. Тривалий час відповідачі мешкають у Запорізькій області, Новомиколаївського району, с.Піднгірне. На неодноразові прохання позивача у добровільному порядку знятись з реєстрації повідомили, добровільно виписуватись не бажають. 19.12.2018 року відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя провадження у справі було відкрите та призначене підготовче судове засідання. 16.01.2019 року в судовому засіданні позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила визнати такими, що втратили право користування квартирою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 22.02.2019 року надійшли пояснення від представника третьої особи Запорізької міської ради, в якій проти задоволення позовних вимог щодо визнання втративши ми право користування відповідачів заперечував. Свої пояснення мотивував тим, що квартира [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності міста, не приватизована. В спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В разі задоволення позовних вимог громадяни зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , не будуть мати змогу скористатись своїми правами на житло, приватизацію. З приводу реєстрації [PERSON] , зазначив, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Крім того, у позовній заяві [PERSON] не наведені юридичні факти, що визначаються нормами матеріального права і які тягнуть за собою визначені правові наслідки, як підставу для задоволення позову, а також ненадані доказові факти, тобто ті факти, що тісно пов`язані з фактами матеріально-процесуального характеру і на підставі яких можна зробити висновок про не проживання відповідачів у кв. [ADDRESS] . 18.04.2019 р. через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , в якому вона зазначила, що не визнає позов в повному обсязі. Свою позицію обґрунтувала тим, що відповідач проживала в спірному житлі з моменту народження. За весь час проживання у спірній квартирі позивачка і Третя особа-1 створювали нестерпні умови проживання: пиячили, влаштовували сварки, застосовували фізичне насильство до відповідачів, не давали доступу до сантехнічних приладів, до кухні, виганяли з житла. Відповідачі вимушені були скитатись по сусідам та знайомим, мешкати у нежилих приміщеннях. Всупереч встановленого законом обов`язку піклуватись та дбати про дітей, Третя особа-1 за даною справою не забезпечив належні житлові умови своїм дітям та не дбав про дітей, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 164 КК України. Відповідач є інвалідом з дитинства ІІІ групи. До повноліття відповідач знаходилась на повному державному забезпеченні: проживала та навчалась у КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №2» Запорізької обласної ради. До теперішнього часу відповідач житлом не забезпечена. На даний час вона вимушена мешкати в с. Підгірне в напівзруйнованому 3-кімнатному саманному будинку, який належить брату відповідача, [PERSON] , так як позивачка не пускає їх за місцем реєстрації. 20.02.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява в якій позивач просила визнати такими, що втратили право користування квартирою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила, як і її представник, суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] з позовом не погодилася, вказуючи на створення позивачем нестерпних умов для спільного проживання відповідачів у спірному житлі, через що була вимушена залишити його, але має намір до нього повернутися. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, показала, що не проживає в вищезазначеній квартирі, оскільки позивач вигнала її разом з дітьми. Позивачка це її свекруха,квартира двокімнатна та не приватизована. Перестали жити в вищезазначеній квартирі в 2006 році, оскільки її чоловік та позивачка там пиячили, постійно забирали ключі, викидала речі. Заяву про виселення вона не подавала та бажає користуватись зазначеною квартирою. Неодноразово зверталась до поліції та до районної адміністрації. Заслухавши в судовому засіданні сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази справи, оцінивши у сукупності надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні цим обставинам правовідносини. В квітні 1990 року позивачу у користування надана квартира [ADDRESS] . Відповідальним квартиронаймачем є - [PERSON] . Після отримання у користування житлового приміщення, до квартири як член родини був зареєстрований син - [PERSON] . 02.10.1992р. син позивача уклав шлюб з [PERSON] (відповідач). Після укладення шлюбу відповідач як член родини була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Під час знаходження у шлюбі у подружжя народились діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які в подальшому були зареєстровані за вищезазначеною адресою. 13 вересня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що Відділом реєстрації актів громадського стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя зроблено актовий запис №474 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Після розірвання шлюбу усі відповідач [PERSON] з дітьми зібрала особисті речі та виїхала з квартири. [INFO] онуки [PERSON] народився син [PERSON] , який без згоди позивача був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Житлового кодексу УРСР. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За ч. 1 ст. 71 КПК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 2 ст. 107 КПК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. (ст. 72 ЖК України). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Квартира [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності міста Запоріжжя, не приватизована, даний факт підтверджується ордером на житлове приміщення №1784 від 05.04.1990 року. Згідно ст. 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Відповідно до частини першої, другої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частина 2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їх дітей і батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз норм діючого законодавства, яке регулює виниклі правовідносини, з огляду на встановлені судом обставини, дає можливість стверджувати, що право відповідачів користуватись спірним житлом на законних підставах та після припинення сімейних відносин із власником житла, в силу вимог частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, не припинилось. Сама по собі наявність права у особи на спірне житло і вимоги безумовної реалізації повноважень користувача не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, права на житло, яке також гарантується та захищається Конституцією України, а в даному конкретному випадку і прямою нормою матеріального права. Позивачем наданий письмовий доказ - акт від 12.11.2018р. підтвердження фактичного проживання/не проживання особи, складений за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] . Однак факт не проживання й не оспорюється відповідачами. Так, відповідач [PERSON] , заперечуючи на позов, показала, що не проживає в вищезазначеній квартирі, оскільки позивач вигнала її разом з дітьми. Позивачка це її свекруха, квартира двокімнатна та не приватизована. Перестали жити в вищезазначеній квартирі в 2006 році, оскільки її чоловік та позивачка там пиячили, постійно забирали ключі, викидали речі. Заяву про виселення вона не подавала, хоча бажає користуватись зазначеною квартирою. Неодноразово зверталась до поліції та до районної адміністрації з цього приводу. У суду немає підстав не довіряти таким поясненням, бо вони узгоджуються з показаннями свідків. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що проживала разом з [PERSON] в одному будинку. Відповідач проживала в неї з 2003р. по 2006р. у зв`язку з тим, що чоловік її бив, а свекруха не давала користуватись газом та водою. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] жила в його офісі при магазині з 2006 року. Відповідач йому розказала, що їй не дозволяють жити в квартирі де вона зареєстрована, а її діти проживають в інтернаті. В його офісі позивачка прожила 8 років, до не на вихідні приїжджали діти. Одного разу вона попросила поїхати на квартиру за речами разом з нею, бо боялась, що її чоловік буде бити. В квартирі [PERSON] сказала позивачці, що їй ніде жити. Свідок [PERSON] показала, що була в гостях у [PERSON] , разом з нею проживала [PERSON] та її діти. Знає, що [PERSON] перестала там жити в 2006 році, між сторонами дійсно були сварки. При цьому, показання свідка [PERSON] про те, що вона сварок між сторонами не чула не впливають на висновок суду, адже вона являється лише сусідкою позивачки та не проживає у спірному житлі. Наявність конфліктної ситуації між сторонами з приводу користування спірним житлом також підтверджується й неодноразовими зверненнями [PERSON] до правоохоронних органів та органів влади і місцевого самоврядування. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки (п.10 Постанови пленуму Верховного суду України N 2 від 12.04.85 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України". Отже, з пояснень позивача, відповідача та свідків, даних в судовому засіданні, встановлено, що відповідачі не проживають в спірній квартирі 2006 року у зв`язку з наявністю конфліктної ситуації, яка склалась між відповідачами та позивачем з приводу спільного користування спірним житлом, що унеможливило відповідачам у повному обсязі реалізовувати своє право на таке житло, тобто вселитися до нього та користуватися ним як членами сім`ї наймача. Крім того, суд враховує відсутність у відповідачів іншого житла. Проте позивач, вимагає саме позбавлення права відповідачів на житло. Таке втручання у право на житло не відповідає принципу дотримання справедливого балансу між інтересами власника та правами колишнього члена його сім`ї, які також перебувають під особливим захистом, оскільки є як конституційними, так і конвенційними. Також суд вважає безпідставною вимогу щодо неповнолітніх дітей відповідачів із даного будинку виходячи з наступного. Відповідно ч.3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було доведено, що її житлові права порушуються відповідачами, у зв`язку з чим вони не підлягають судовому захисту, і в позові позивачу необхідно відмовити. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню з відповідачів не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed