Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] , просить визнати за нею право особистої власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі, а саме: квартиру [ADDRESS] ; гараж [ADDRESS] ; господарську комірчину №ХХVІІ у багатоквартирному житловому будинку по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що з 08 вересня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2021 року. Під час шлюбних відносин нею було набуте у власність майно, а саме: квартира [ADDRESS] - вартість 225 000 грн; гараж № [NUMBER] у багатоквартирному жилому будинку по [ADDRESS] - вартість 324 350 грн; господарська комірчина № XXVII у багатоквартирному жилому будинку по [ADDRESS] - вартість 15 390 грн. Загальна вартість майна, набутого у власність під час шлюбних відносин складає 564740 гривень. Дані кошти виплачувались з коштів, які позивач отримала від продажу квартири та гаража, що були набуті у власність до вступу у шлюб та належала їй на праві особистої приватної власності. Від реалізації вищевказаної квартири вона отримала кошти на суму 676643 гривні. З цих підстав, просить суд позов задовольнити. 15 листопада 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає позов необґрунтованим та безпідставним. Зазначає, що за час\~перебування у\~шлюбі за\~спільні сімейні\~кошти,\~та участю\~й зусиллями\~в набутті\~майна,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~в інтересах\~сім`ї придбано\~нерухомість,\~та за\~спільною згодою\~сторін реєстрація\~прав на\~майно здійснювалася\~лише на\~ім`я\~одного із\~подружжя,\~зокрема позивача.\~Згідно договору\~купівлі-продажу\~від 02.08.2016\~придбано квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Згідно інвестиційного\~договору про\~організацію та\~проведення будівництва,\~серія та\~номер Г09,\~від 02.08.2016,\~Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«ВВС-БУД»\~та [PERSON] , сторонами придбано гараж. Відповідно до інвестиційного договору про організацію та проведення будівництва, серія та номер ГК-24, від 12.06.2015 року, сторонами придбано нежитлове приміщення господарська комірчина. Достатньо тривалий період часу спільними зусиллями, заробленими коштами відповідача здійснювалися ремонтні роботи у квартирі, гаражі та господарській комірчині, купувалась побутова техніка та меблі для створення та покращення житлових умов у квартирі. Згідно декларацій у період із 2016-2020, вбачається, що єдиний дохід у сім`ю здійснювався відповідачем, оскільки дружина перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, та відповідно із вказаних коштів, що він отримував, сторонами в інтересах сім`ї проводилися заощадження для покупки та ремонту придбаного оспорюваного нерухомого майна. Вважає, що не надано жодних належних доказів, що гроші від продажу витрачені саме на придбання оспорюваної квартири, гаража та господарської комірчини. Окрім цього, відповідач являвся єдиним джерелом доходу та забезпечення у сім`ї, оспорюване нерухоме майно сторонами купувалось та суттєво покращувалися умови останнього не лише спільними зусиллями та коштами, а й в інтересах їхньої сім`ї задля її благополуччя та розвитку. Договори на придбання нерухомого майна погоджувалися спільно та відбувалися за взаємною згодою, про що свідчить відповідна відмітка в інвестиційних договорах № Г09 та № ГК24. Окрім цього, як вбачається з реквізитів інвестиційного договору № ГК24, останній укладався 12.06.2015 року, задовго до дати продажу нерухомого майна у м. Чортків. Відтак, вказане свідчить про ту обставину, що сторони спільною участю, проживаючи однією сім`єю, планували та заощаджували кошти на придбання нерухомого майна на момент продажу квартири у м. Чорткові. 16 листопада 2021 року позивач надала відповідь на відзив, в якому звертає увагу, що [PERSON] не надав жодного доказу про те, що він у 2016-2020 купував будівельні матеріали, техніку та здійснював ремонт. Твердження відповідача, що він працював на момент придбання квартири, не варто брати до уваги, оскільки на серпень 2016 відповідач працював менше пів року. Твердження відповідача, що ним здійснювались ремонтні роботи, спростовуються квитанціями про придбання будівельних матеріалів на суму 121 тис. грн., які залишились від продажу квартири, розташованої у [ADDRESS] . Стосовно техніки і меблів, то всі меблі і техніка була перевезена з квартири, яку позивач продала у м. Чорткові. На вказану відповідь відповідачем 23 листопада 2021 року подано заперечення у яких вказує, що позивач не спростовує його аргументів в частині доводів щодо відсутності доведення факту, що кошти від продажу витрачені саме на придбання оспорюваної квартири, гаража та господарської комірчини, й відповідно не заперечує позицію ВС у постанові від 13.03.2019, висловленої у справі № 334/9028/15-ц. Крім того, вказує, що згідно декларації про майно, доходи та витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік вбачається, що відповідач був офіційно працевлаштований та єдиний дохід у сім`ю знову ж таки здійснювався виключно ним. Окрім цього, наявність в якості додатків товарних та фіскальних чеків і квитанцій про оплату не свідчить про здійснення розрахункових операцій у сфері торгівлі позивачем, оскільки не містить будь-яких відомостей в частині індивідуальних даних особи, що придбала продукцію. Стосовно доводів позивача, що меблі та техніка були перевезені із квартири, яка продана у м. Чорткові, позивачем не надано жодного доказу. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи. Позивач 06 березня 2009 року уклала Договір дольової участі у будівництві № 26 з ТзОВ «Градбуд-ПЛ». Об`єктом даного договору була 2-ох кімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 18 січня 2012 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Чортківської міської ради № 911 від 28 грудня 2011 року, що також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав №32995836 від 27 січня 2012 року. З 08 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2021 року. 28 липня 2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продала квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON] . Продаж квартири вчинено за суму 676643 грн. 00 коп. Відповідно до п. 8 цього договору Продавець стверджує, що відчужувана квартира є її особистою власність про що повідомлено нею в окремій заяві, поданій нотаріусу до укладення цього договору, зміст якої доведено нотаріусом до відома покупця, а також, що цей продаж здійснюється нею вперше протягом цього звітного податкового року. 20\~серпня 2016\~року,\~ [PERSON] ,\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~продала [PERSON] нежитлове приміщення, криту автостоянку, розташовану за адресою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Чортківського районного управління юстиції у Тернопільській області 10 листопада 2014 року. Продаж здійснено за 121575 грн. 00 коп. Як вбачається з п. 7 даного Договору на укладення даного договору продавець отримала згоду другого з подружжя [PERSON] , викладеною у заяві, справжність підпису якого на заяві, що містить його згоду на укладення даного договору, засвідчена [PERSON] , приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області, 29 липня 2016 року за зареєстрованим № 249. 02 серпня 2016 року [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири придбала в [PERSON] квартиру [ADDRESS] за суму 225000 грн. Також, 02 серпня 2016 року [PERSON] , уклала інвестиційний договір № Г 09 про організацію та проведення будівництва з ТОВ «ВВС-Буд». Предметом даного договору є організація та проведення будівництва гаража № [NUMBER] проектною загальною площею 20,44 кв. м. у багатоквартирному жилому будинку по [ADDRESS] . Вартість об`єкту складає 324350 грн. Як вбачається із відмітки в договорі, [PERSON] не заперечив та надав згоду на його укладення. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 165435214 від 03 травня 2019 року власником гаража за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . 12 червня 2015 року [PERSON] уклала інвестиційний договір №ГК 24, про організацію та проведення будівництва з ТОВ «ВВС-Буд». Предметом даного договору є організація та проведення будівництва Господарської комірчини №XXVII загальною проектною площею 3,8 кв.м. у багатоквартирному жилому будинку [ADDRESS] . Вартість цільового об`єкту складає 15390 грн. Як вбачається із відмітки в договорі, [PERSON] не заперечив та надав згоду на його укладення. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72245734 від 04 листопада 2016 року право власності господарської комірчини №ХХVІІ зареєстровано за [PERSON] . Згідно звітів про оцінку майна ТОВ «ТОСКОР», ринкова вартість господарської комірчини №XXVII в будинку [ADDRESS] загальною проектною площею 3,8 кв.м. станом на 17 серпня 2021 року становить 11400 грн, ринкова вартість гаража №9 в будинку [ADDRESS] станом на 17.08.2021 року 74860 грн. Також, згідно звіту про оцінку майна СОД [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 08 вересня 2021 року становить 661000 грн. Також, суд встановив, що згідно декларацій у період із 2015-2020 відповідач задекларував доходи в 2015 році 67778 грн, в 2016 році 108875 грн, 2017 році - 94965 грн, в 2018 році 123522 грн, 2019 році 174102, 2020 році 206120 грн. Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із таких міркувань. У силу статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 57 Сімейного кодексу України\~визначено майно, яке є особистою приватною власністю чоловіка, дружини, таким є:\~\~1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;\~\~2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~\~3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;\~\~4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";\~\~5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Крім того, слід зазначити, що Верховний Суд в постановах від 27.01.2020 року по справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 року по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що на підставі пункту 3 частини першої статті 57 СК України, який передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спірне майно вона придбала за особисті кошти, отримані нею від продажу майна, що є її особистою власністю, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] за 676643 грн. 00 коп. та критої автостоянки в [ADDRESS] за 121575 грн. Оцінюючи вказані доводи, суд зазначає, що кошти отримані від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка набута у власність позивачкою до шлюбу в сумі 676643 грн. є її особистою власністю. Разом з тим, як видно із договору купівлі-продажу критої автостоянки від 20 серпня 2016 року (а.с. 19-20), вона належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Чортківського районного управління юстиції у Тернопільській області 10 листопада 2014 року, тобто набута нею за час шлюбу із відповідачем. Більше того, згідно п. 7 Договору на його укладення продавець отримала згоду другого з подружжя [PERSON] . Тому, доводи позову, що кошти отримані від продажу критої автостоянки є її особистою власністю не підтверджені належними та допустимими доказами, та спростовуються вказаним договором. Щодо доводів позивачки що спірне майно придбане за її особисті кошти суд виходить із такого. Як установлено судом, 02 серпня 2016 року [PERSON] , придбала в [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за 225000 грн. Як пояснили сторони, квартира була «сира», її ремонт здійснювався після її купівлі. Згідно звіту про оцінку майна на цей час ринкова вартість квартири становить 661000 грн. Також, на підставі інвестиційного договору від 02 серпня 2016 року [PERSON] , інвестувала у будівництво гаража № [NUMBER] проектною загальною площею 20,44 кв. м. у багатоквартирному жилому будинку по [ADDRESS] кошти в сумі 324350 грн, який вона отримала згідно акту приймання передачі нерухомого мана від 25.10.2018 року. Крім того, 12 червня 2015 року (до продажу квартири в місті Чорткові) [PERSON] , інвестувала у будівництво господарської комірчини XXVII в будинку що знаходиться за адресою [ADDRESS] кошти в сумі 15390 грн, яку вона отримала у власність згідно акту приймання передачі нерухомого мана від 28.09.2016 року. Дослідивши договір купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року (а.с. 21-22), інвестиційний договір від 02 серпня 2016 року (а.с. 24-25), інвестиційний договір від 12 червня 2015 року (а.с. 28-29), судом встановлено таке. Згідно п.1.7 договору купівлі продажу квартири від 02.08.2016 року, на купівлю спірної квартири від чоловіка покупця [PERSON] отримана згода, що підтверджена заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. від 29 липня 2016 року за реєстровим № 766 (п. 1.9 Даного договору). Таку ж згоду на укладення дружиною договору на інвестування в будівництво гаража № [NUMBER] кошти в сумі 324350 грн, та господарської комірчини XXVII кошти в сумі 15390 грн в будинку що знаходиться за адресою [ADDRESS] [PERSON] надавав при укладенні договорів від 12.06.2015 року та 02 серпня 2016 року. Вказані договори є дійсними, не оспорювалися. На вказану обставину також звертає Верховний Суд у своїй постанові від 20 травня 2020 року у справі №607/3081/17. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, позивачка знала, чи повинна була знати, що придбання нею під час перебування у шлюбі майна за згоди її чоловіка, вказане майно буде спільною сумісною власністю. Однак, придбаваючи вказане майно не обумовила в договорі те, що вказане що майно є її особистою власністю, навпаки, отримала згоду чоловіка на придбання майна. Тому не можна вважати, що спірне майно є особистою приватною власністю позивачки. Надані позивачкою квитанції на придбання будівельних матеріалів не підтверджують факт особистої власності позивачки на спірне майно, оскільки їх зміст не дозволяє ідентифікувати, що будівельні матеріали придбавалися за особисті кошти [PERSON] , вони використувалися для ремонтів у спірному майні. Згідно висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 13.03.19 року, у справі №334/9028/15-ц, позивач не спростував презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя. Адже матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти. На думку Верховного Суду, та обставина, що спірна частина квартири придбана того ж дня, що було продано іншу нерухомість, не спростовує презумпції спільності майна подружжя. Оскільки не надано належних доказів, що гроші від продажу витрачені саме на придбання частини квартири. Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо докази в їх сукупності, суд доходить переконання, що докази, надані [PERSON] , не є достатніми для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тому суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed