Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради, міського голиви Івано-Франківська, Управління Держземагенства України в місті Івано-Франківську, Регіональної філії Центру Державного земельного кадастру у Івано-Франківській області, [PERSON], [PERSON] про визнання актів, дій і рішень незаконними, а державних актів на право власності на земельну ділянку - недійсними, стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивувала тим, що при підготовці технічної документації та ухваленні 20.04.2010 року Івано-Франківською міською радою рішення №93 в частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,0310 га. За адресою: [ADDRESS] не взято до уваги, що квартира [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу і відчужена [PERSON] на підставі договору дарування від 18.10.2009 року, а тому земельна ділянка не підлягала безоплатній приватизації при відсутності акту розмежування земельних ділянок із різним цільовим призначенням. Із позивачем, у встановленому законом порядку, межі не погоджувались. Згідно листа прокуратури м.Івано-Франківська від 17.07.2011 року земельна ділянка [PERSON] виступає на тротуар вул. Незалежності, а відстань від будівлі до межі [PERSON] не відповідає відстані зазначеній в державному акті на право власності на землю [PERSON] Наслідком протиправних дій і бездіяльності відповідачів по справі явлається невідповідність меж земельних ділянок кадастровому плану минулих років, в результаті чого будівля [ADDRESS] на кадастровму плані зміщена на 2,0 м. в сторону вул. Незалежності і замість дійсної відстані від стіни будівлі до межі змемльної ділянки позивача 7,0 м., а вказано 9,0 м. Вважає, що дії відповідачів щодо порушення меж земельних ділянок порушують права позивачки, а тому просила позовні вимоги задоволити. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі з мотивів, викладених в ньому, просив позов задоволити. Представник Івано-Франківського міської ради та міського голови Івано-Франківська, представник регіональної філії Центру державного земельного кадастру у Івано-Франківській області, [PERSON], який також представляє інтереси [PERSON] позовні вимоги заперечили, просии відмовити в задоволенні позову, оскільки, [PERSON] є належним власником земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS], площа якої складає 0,0310 га., довжина по периметру - 108,68 м. та призначена для будівництва та абслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код - 01.01). Жодних порушень прав [PERSON], а саме, що частина її земельної ділянки нібито незаконно включена до земельної ділянки, що належить [PERSON] на праві власності не допущено, що підтверджується матеріалами справи. Представник Управління Держземагенства України в місті Івано-Франківську в судовому засіданні 17.06.2015 року проти позову заперечив, оскільки, в земельну ділянку [PERSON] не входить земельна ділянка [PERSON], а тому, вказані позовні вимоги є безпідставними. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.02.2005 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0498 га, яка розташована на [ADDRESS] (а.с.16). Рішенням ХLIX сесії V демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 20.04.2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано [PERSON] у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0310 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господрських будівель і споруд (а.с.107). На підставі даного рішення 26.05.2010 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] (а.с.12). 01.06.2010 року [PERSON] передала безоплатно [PERSON] земельну ділянку площею 0,0310 га., розташовану на [ADDRESS], на території Івано-Франківської міської ради, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, склад угідь - землі під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,0310 га. (кадастровий номер [NUMBER]), що підтверджується копією договору дарування земельної ділянки (а.с.111). На підставі вказаного договору 07.07.2010 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за [NUMBER] (а.с. 15). Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безкоштовної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, раніше наданих їм в користування та по інших підставах. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. У відповідності зі ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. У відповідності із ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначеного закону Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям (ст. 55 ЗУ "Про землеустрій"). На замовлення [PERSON], Івано-Франківською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в червні 2013 р. було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 134-154), з якої вбачається, що інформаційною базою для складання документації є копія каталогу координат земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] та копія державного акта на право власності на земельну ділянку. Склад та площа угідь земельної ділянки наведено в експлікації згідно форми 6-зем. Розміри та місцезнаходження земельної ділянки наведено на кадастровому плані (а.с. 145). Місце положення точок повороту зовнішніх меж земельної ділянки детально досліджено і встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості в присутності [PERSON] та узгоджено із суміжними землекористувачами. Про це складений акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання (а.с. 147). В судовому засіданні було встановлено, що землевласник суміжної земельної ділянки [PERSON], незважаючи на її повідомлення, була відсутня при закріпленні межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), отже, згідно п.3.12 розділу ІІІ Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету земельних ресурсів України від 18.05.2010 р. № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гром. [PERSON] в [ADDRESS] здійснювалося за її відсутності. Межові знаки, якими закріплена земельна ділянка в натурі (на місцевості), в кількості 13 шт., передані [PERSON] під нагляд та зберігання та попереджено, що за знищення межових знаків існує відповідальність згідно ст. 211 Земельного кодексу України (а.с. 118-151). Згідно акту виносу і закріплення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на вул. [PERSON] (колишня назва [ADDRESS] [PERSON] від 30.06.2011 року, встановлено, що суміжні ділянки землевласників [PERSON] та [PERSON] не перекриваються і не накладаються одна на одну, спільна межа знаходиться на відстані 7,30 м. від задньої стіни будівлі [ADDRESS] і закріплена металевими штирями (а.с.72). Представник позивача в обгрунтування позовних вимог посилається на технічну документацію із землеустрою [PERSON] (а.с.8-10), технічну документацію із землеустрою [PERSON] (а.с.13-15), лист прокуратури м.Івано-Франківська №481-06 від 19.07.2011 року (а.с.16), лист начальника відділу РФ Центру ДЗК(а.с.19), письмові пояснення [PERSON] (а.с.65, 66), однак, жоден із зазначених доказів безпосередньо не вказує на порушення прав [PERSON] зі сторони відповідачів. Тому суд вважає надані та здобуті докази не достатніми та не належними при вирішенні такого спору. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Згідно із вимогами ст. 58 ЦПК України належними є докази , які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України). Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed