Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду із позовом в якому просить стягнути із [PERSON] грошові кошти у сумі 803776,42 грн. на користь позивача, вимоги мотивує тим, що у червні 2014 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому в оренду екскаватор гусеничний Е304Г 1982 року випуску та бульдозер марки «ДТ-75» 1985 року випуску. Погодившись з пропозицією сторони уклали між собою усний договір оренди транспортних засобів, на виконання якого позивач передав відповідачу вказану техніку з зобов`язався сплати по 800 грн. за одну робочу зміну орендної плати за кожну одиницю техніки. Продовжуючи співпрацю в жовтні 2014 року сторони домовились придбати ще однин екскаватор Драглайн Наварунскі 415 А, у зв`язку з чим позивач надав відповідачу 42000 грн. Крім того відповідач взяв в борг в позивача ще 28000 грн. в листопаді 2014 року. Прj взяті на себе зобов`язання відповідач написав позивачу власноруч написані розписки від 06.10.2014 року, від 24.06.2015 року та від 11.09.2015 року. На даний час взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти взяті під розписку не повернув, екскаватор Драглайн Наварунскі 415 А не придбав, техніку взяту в оренду не повернув, крім того повідомив, що її викрали, в результаті чого зобов`язався компенсувати вартість викраденої техніки. Тому позивач просить в судовому порядку стягнути борг, позику, кошти на покриття інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 21.11.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 05.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 13.06.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області призначено по справі судову почеркознавчу експертизу відносно належності підпису [PERSON] в розписках від 06.10.2014 року, 24.06.2015 року, 11.09.2015 року. 06 лютого 2020 року до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, ухвалою Обухівського районного суду Київської області відновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позики, коштів на покриття інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, крім того повідомив, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконанні, грошові кошти не повернені, техніка не повернута. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив та повідомив, що викладенні обставини є безпідставними та не обгрутнованими. Надав до суду відзив, в якому зазначив, відповідач не отримував від позивача ні техніку ні кошти, жодної розписки не писав. Нотаріально посвідченого договору оренди транспортних засобів сторонами не укладалось. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він працював в позивача [PERSON] на посаді екскаваторник, протягом 2014-2015 років, він знав, що позивач здавав техніку в оренду відповідачу, але щодо деталей домовленостей інформацією не володіє, про зобов`язання знав лише зі слів, позивач зазначав, що відповідач має перед ним заборгованість, яку не виплачує та техніку не повертає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що з позивачем він знайомий з 2003 року, а з відповідачем з 2014 року. В 2014 році відповідач взяв з оренду в позивача техніку, умови договору йому не відомі, однак в 2015 році їздив з позивачем забирати екскаватор в відповідач, однак його не було, а відповідач повідомив, що екскаватор викрали. В його присутності [PERSON] писав розписку, що зобов`язується відшкодувати вартість викраденої техніки позивачу. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що у червні 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до позивача з проханням надати йому в оренду екскаватор гусеничний Е-304Г 1982 року випуску та бульдозер «ДТ-75» 1985 року випуску. Сторони уклали усний договір оренди транспортних засобі, на виконання якого позивач надав відповідачу вказану техніку, а відповідач мав йому сплачувати орендну плату в розмірі 800 грн. за одну робочу зміну за використання кожної техніки окремо. Крім того позивач зазначає, що надав відповідачу в позику грошові кошти для придбання ще одної одиниці будівельної техніки в розмірі 42000 грн., та грошові кошти на власні потреби в розмірі 28000 грн. Між сторонами письмові договори на надання техніки в оренду не укладались. Позивач стверджує, що між сторонами був фактично укладений договір оренди та займу відповідно до розписок від 06.10.2014 року, 24.06.2015 року, від 11.09.2015 року Відповідач заперечує проти цього, стверджує що техніку в оренду в позивача не брав, кошти для власних потреб в заїм не брав, розписки написані не ним, нотаріально посвідченого договору оренди техніки між сторонами не укладалось. Згідно ч.1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а за участю фізичною особи також підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при укладанні усного договору, сторонами були порушені вимоги закону щодо форми договору, оскільки договір оренди транспортного засобу, повинен укладатись у письмовій формі. Відповідно до ст. ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно із ст.798,805 ЦК України, предметом договору найму може бути транспортний засіб. Договором може бути встановлено, що транспортний засіб передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Управління та технічна експлуатація транспортного засобу, переданого у найм з екіпажем, провадиться його екіпажем. Екіпаж не припиняє трудових відносин з наймодавцем. Витрати на утримання екіпажу несе наймодавець. В ході розгляду справи, були допитані свідки, щодо яких між сторонами є спір. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що був присутній при написанні розписки відповідачем, однак ці встановлені судом обставини не можуть бути однозначно розцінені судом як факт вчинення відповідачем дій щодо укладання та виконання договору оренди, чи компенсації за викрадену техніку, чи повернення грошових коштів взятих для свого користування оскільки спростованих даних вказаним фактам позивачем для розгляду в судовому засіданні не було. Крім того наданні відомості для проведення судово почеркознавчої експертизи не взяті до уваги експерта та не лягли в основу для надання висновку експертизи. Відповідно до ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів на те, що відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи зазначені положення закону, суд не приймає показання свідків щодо укладання між сторонами будь-яких правочинів як допустимі докази. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач просить стягнути з відповідача 28000 грн. та 42000 грн. обґрунтовуючи розпискою від 06 жовтня 2014 року (а.с.15), але при цьому на підтвердження своїх вимог оригінал розписки, який наданий для проведення експертизи не підтвердив й не спростував дійсність почерку та підпису відповідача під час проведення експертизи, однак суд бере до уваги неможливість проведення експертизи з підстав недостатніх даних з достовірними вільними зразками почерку та підпису [PERSON] для проведення експертизи. Позивач просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 28000 грн. та 42000 грн., які, відповідно до розписки від 06 жовтня 2014 року взяв [PERSON] .. При цьому підтвердження передачі коштів відповідачу належними та допустимими доказами не доведено. З поданих до позовної заяви доказів та пояснень представника позивача в судовому засіданні не встановлено правовідносини між позивачем та відповідачем, а також реальна передача коштів останньому, в зв`язку з чим суд також не вбачає підстав для стягнення коштів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини та відповідні факти, з приводу яких складені письмові документи, сторонами при укладанні домовленостей та в ході виконання взятих на себе зобов`язання відповідачем не були підписані та відповідним чином узгоджені, а тому вони не можуть бути належними та допустимими доказами укладання між сторонами договору про оренду транспортних засобів. Позивачем не доведено факту досягнення між сторонами істотних умов договору про надання договору оренди, отже вказаний договір між сторонами є неукладеним. Стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми на користь позивача є похідним від вирішення питання про стягнення суми вартості оренди техніки та вартості самої техніки, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed