Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю., про визнання правочину удаваним та переведення прав та обов`язків покупця, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. Так, відповідно до договору дарування від 23.10.2000р. позиваці належить на праві спільної часткової власності 66/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . До 15.04.2020р. іншому співвласнику будинку [PERSON] належало 34/100 частин вказаного будинку. Оскільки у разі продажу частки у спільній частковій власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, у жовтні 2019 року [PERSON] отримала письмове повідомлення від [PERSON] про намір продати свою частку житлового будинку та 21.10.2019р. погодилась з умовами [PERSON] й виявила своє бажання придбати цю частку. В січні 2020 року [PERSON] повторно отримала від [PERSON] повідомлення про продаж частини спірного домоволодіння, змінивши при цьому вартість частки з 115 000 грн. до 240 000 грн. за будинок та 480 000 грн. за частину земельної ділянки. В свою чергу [PERSON] 15.02.2020р. підтвердила своє бажання купити частку у будинку, що належить [PERSON] . Інших пропозицій на адресу [PERSON] не надходило. 13.05.2020р. позиваці стало відомо, що 15.04.2020р. [PERSON] подарувала 34/100 частин житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] . Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. Позивачка вважає, що вчинений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування є удаваним правочином, оскільки насправді [PERSON] було подаровано частину будинку [PERSON] за позичку, яку вона не змогла повернути, а тому вважає, що вказаний договір є фактично договором купівлі-продажу частини житлового будинку. На думку [PERSON] , [PERSON] мала на меті продати частину спірного житлового будинку, що підтверджується її неодноразовими зверненнями до позивачки з пропозиціями її купити, однак через неможливість виконати свої грошові зобов`язання перед [PERSON] щодо повернення боргу подарувала йому частину будинку. А це, як вважає позивачка, не договір дарування, а договір купівлі-продажу. Позивачка зазначила, що оскільки між [PERSON] та [PERSON] було насправді укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку з порушенням її переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, то вона має право вимагати переведення на неї прав та обов`язків покупця. Просила суд встановити, що договір дарування, укладений 15.04.2020 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала 34/100 частини житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] , фактично був договором купівлі-продажу частини житлового будинку та перевести права та обов`язки покупця на неї. Відповідачкою [PERSON] було подано відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого вона позовні вимоги не визнала через наступне. Так, їй дійсно на праві власності належала частина житлового будинку [ADDRESS] . Через свій вік та неможливість доглядати за будинком вона вирішила знайти покупця на належну їй частину будинку. За порадою нотаріуса вона надіслала [PERSON] пропозицію придбати її частку будинку за 115 000 грн., на що отримала заяву від 21.10.2019р. зі згодою [PERSON] купити частину будинку за вказану суму. Однак в неофіційній розмові [PERSON] повідомила їй, що не бажає купувати її частку, оскільки ще не знайшла покупця на увесь будинок, відмовлятись від свого переважного права на частку вона не збирається, однак грошей її купити в неї немає. 22.01.2020р. [PERSON] знову звернулась до [PERSON] з пропозицією купити її частку житлового будинку та частку вже на той час приватизованої нею земельної ділянки, збільшивши суму продажу до 288 000 грн. 15.02.2020 року [PERSON] знову надіслала їй згоду на купівлю її частки, втім, оформлювати договір у нотаріуса [PERSON] не бажала через відсутність коштів. Зневірившись у можливості продати свою частку у спірному будинку через перешкоди з боку [PERSON] , [PERSON] вирішила її подарувати своєму давньому знайомому [PERSON] , який опинився у скрутному становищі, не мав житла, тому мешкав у її частці спірного будинку понад рік до цього. Зазначила, що жодних боргових зобов`язань в неї перед [PERSON] не було та доказів цього позивачкою суду не надано. Просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. В свою чергу представником позивачки адвокатом Штундюком О.А. було подано відповідь на відзив [PERSON] , з якого вбачається, що той факт, що відповідачка [PERSON] бажала продати належну їй частку у будинку [ADDRESS] , самою відповідачкою не заперечується, однак, на думку представника позивачки, [PERSON] не бажала її продавати саме [PERSON] . Вважає, що факт укладення між [PERSON] та [PERSON] саме договору купівлі-продажу частки спірного будинку підтверджується повідомленням з Брусилівського відділу поліції про те, що [PERSON] мала боргові зобов`язання перед [PERSON] і тому надала йому право на проживання у будинку, а також фактом укладення правочину щодо відчуження спірного майна не за місцем його знаходження, а у м. Києві. Просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. надійшли пояснення на позовну заяву [PERSON] , згідно яких третя особа позовні вимоги [PERSON] не визнала, оскільки вважає, що до матеріалів позовної заяви не додано доказів наявності договору позики у письмовій формі, який укладався б між позичальником [PERSON] та [PERSON] та який би припинився у спосіб передачі кредитору майнових прав боржника у вигляді 34/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , яка є предметом спору. Це, на думку третьої особи, свідчить про відсутність підстав стверджувати про припинення позикових зобов`язань у спосіб переоформлення права власності на частку нерухомого майна, вчиненого договором дарування, який удаваним вважати підстав немає. Просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 10.06.2020р. у вказаній цивільній справі було відкрито спрощене позовне провадження та справу було призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Штундюк О.А. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та у відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надіслали до суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Петренко В.П. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, в задоволенні якої просив відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. надійшло клопотання про розгляд справи в її відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, встановлено, що [PERSON] є власницею 66/100 частки житлового будинку [ADDRESS] згідно договору дарування від 23.10.2000р. (а.с. 6, 7). Власниця інших 34/100 часток житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] двічі 11.10.2019р. та 22.01.2020 року повідомляла [PERSON] про свій намір продати належну їй частку вказаного будинку, надсилаючи відповідні нотаріально посвідчені заяви, при цьому [PERSON] двічі погоджувалась придбати вказану частку будинку, оформлюючи свій намір відповідними нотаріально посвідченими заявами від 21.10.2019 та 15.02.2020 р. відповідно ( а.с. 13-16). Також встановлено, що 15.04.2020р. [PERSON] подарувала належні їй на праві власності 34/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , а також земельну ділянку, на якій розташована належна їй частка житлового будинку, площею 0,0260 га, [PERSON] . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. (а.с. 134-135). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що договір дарування частки житлового будинку [ADDRESS] від 15.04.2020р. між [PERSON] та [PERSON] укладений як удавана угода, що приховує іншу угоду - договір купівлі-продажу цієї частки. Так, факт звернення [PERSON] до [PERSON] з пропозицією продажу своєї частки у спірному домоволодінні укладення в подальшому удаваного договору дарування між [PERSON] та [PERSON] не підтверджує. Довідка ДОП Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області від 15.03.2020р. за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих в ЄО № 308 від 15.02.2020 та ЄО № 357 від 20.02.2020, на яку посилається позивачка як на доказ існування боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] віддала в оренду свою частину будинку згідно договору позички житлового приміщення [PERSON] (а.с. 21) також, на думку суду, не підтверджує удаваності укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування. Більш того, з вказаної довідки взагалі незрозуміло, на підставі чого ДОП Брусилівського ВП було встановлено вказані обставини, оскільки [PERSON] та [PERSON] в поданих до суду заявах та відзиві викладені в позовній заяві [PERSON] факти заперечували. Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] не надала, з огляду на що підстави для їх задоволення в суду відсутні. З врахуванням викладеного та

Outcome: dismissed