Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 93179,48 грн. матеріальної шкоди, 5000 грн. моральної шкоди та 350 грн. судових витрат за надання правової допомоги. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 15 лютого 2011 року [PERSON] [PERSON] районним судом м. Львова визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 364 КК України та стягнуто 52000 грн. заподіяних збитків на користь [PERSON]. Однак, відповідач частково сплатив вказану суму, у зв'язку із чим позивач звернувся з позовною заявою до суду, яку в подальшому уточнив, про стягнення з [PERSON] 93179,48 грн. матеріальної шкоди, 5000 грн. моральної шкоди та 350 грн. судових витрат. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі з врахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив суду, що ним оплачено всю суму боргу, а отже, немає підстав для стягнення нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України. Просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 лютого 2011 року по справі №1-6 [PERSON] [PERSON] районним судом м. Львова визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 364 КК України та стягнуто 52000 грн. заподіяних збитків на користь [PERSON]. 23.03.2011 року на виконання вищевказаного вироку судом було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 52000 грн. заподіяних збитків. Відповідач частково сплачував суму боргу, внаслідок чого станом на 15.05.2014 року залишився борг в сумі 12000 грн., що підтверджується листом Галицького ВДВС ЛМУЮ №В-10/6941 від 15.05.2014 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи. У зв'язку із цим, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 12000 грн. боргу, 155,83 грн. 3% річних, 12792 грн. інфляційних втрат, 5000 грн. моральної шкоди та 350 грн. витрат на правову допомогу. В процесі розгляду справи відповідачем 05.07.2014 р. оплачено борг за заподіяну шкоду в розмірі 12000 грн., що в судовому засіданні не заперечувалося позивачем. Позивач 03.11.2014 року подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 2899,48 грн. 3% річних, 90280 грн. інфляційних втрат, моральну шкоду в розмірі 5000 грн., та 350 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також, слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. З дослідженого судом вироку встановлено, що [PERSON] заволодів майном позивача на суму 52000 грн., станом на день ухвалення рішення які сплачено [PERSON] та на які останнім нараховано 3% річних та інфляційні втрати в порядку ст. 625 ЦК України. Суд зазначає, що ця норма регулює правовідносини між боржником та кредитором щодо невиконання договірних зобов'язань, а не до відносин стосовно відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Даний спір виник із виконання вироку суду, а не з договірних зобов'язань. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. суд звертає увагу на те, що оскільки доводи позивача про стягнення з відповідача нарахувань в порядку ст. 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, відтак правових підстав для задоволення позову у цій частині також немає. Крім того, суд не приймає до уваги, як належний доказ в підтвердження позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 350 грн. копію квитанції №110 від 14.05.2014 року, оскільки відсутність розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"). Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищенаведене, дослідивши всі обставини справи та належні докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Судові витрати необхідно покласти на позивача у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed