Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

В червні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1, 2) до відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва», в якому просила суд: - визнати неправомірною бездіяльність керівника відповідача щодо ненадання повної інформації про борг позивачки в сумі 19358,37 грн. та за який період (помісячно) та за якими видами послуг з`явився вказаний борг; - зобов`язати відповідача надати позивачу по суті звернень від 01 жовтня 2018р., 07 грудня 2018р., а саме: надати повну інформацію про борг позивачки в сумі 19358,37 грн. та за який період (помісячно) та за якими видами послуг з`явився вказаний борг. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона, як власник квартири [ADDRESS] , та споживач відповідних комунальних послуг неодноразово зверталася до відповідача, а саме 01 жовтня, 07 грудня 2018р. з заявами про надання їй детальної інформації про наявну суму заборгованості за житлово - комунальні послуги, проте її заяви відповідачем були проігноровані і відповідь на них, у строки визнані Законом України «Про звернення громадян» надана не була. Вказану бездіяльність відповідача щодо не надання відповіді на її заяви позивачка вважає незаконною, а тому змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21 серпня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 14-20), в яких відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не доведено бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на її заяви від 01 жовтня, 07 грудня 2018р., оскільки зазначені заяви відповідач не отримував, а докази вручення цих заяв стороною позивача надано не було. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, зазначених у відзиві на позов, просив суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачка [PERSON] є споживачем житлово - комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Балансоутримувачем зазначеного будинку є відповідач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва». Відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян»). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивака зазначала, що 01 жовтня, 07 грудня 2018р. вона зверталась до відповідача з заявами про надання їй детальної інформації про наявну суму заборгованості за житлово - комунальні послуги, проте її заяви відповідачем були проігноровані і відповідь на них, у строки визнані Законом України «Про звернення громадян» надана не була. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. За змістом ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Особливою формою колективного звернення громадян до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування є електронна петиція, яка подається та розглядається в порядку, передбаченому статтею 23-1 цього Закону. Звернення може бути усним чи письмовим. Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що стороною позивача були виконані положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», в частині надсилання (вручення) зазначених позивачкою її заяв від 01 жовтня, 07 грудня 2018р. (а.с. 3, 4) на адресу сторони відповідача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed