Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач за первісним позовом), 07 липня 2015 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Відповідач № 1 за первісним позовом), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Перша київська державна нотаріальна контора (далі - Третя особа № 1), про визнання права власності в порядку спадкування за законом на об`єкт нерухомого майна. Позивач за первісним позовом позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 квітня 2012 року нею та її покійним чоловіком [PERSON] було складено заповіт подружжя щодо квартири [ADDRESS]. Зауважила, що [INFO] [PERSON] помер. Зазначила, що після смерті чоловіка вона звернулася до Третьої особи № 1 за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину квартири [ADDRESS]. Однак, державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на ту обставину, що заповіт подружжя було складено на майно, яке не перебувало у спільній сумісній власності подружжя, а належало їм на праві спільної часткової власності, відповідно ? частина вказаної квартири була особистою приватною власністю [PERSON]. Зауважила, що на день звернення до суду зазначений об`єкт нерухомого майна ніким не успадкований. Однак Позивач за первісним позовом не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом як дружина спадкодавця, оскільки нею було пропущено строки для прийняття спадщини, передбачені Цивільним кодексом України. Просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON]. В ході судового розгляду справи, стороною Позивача за первісним позовом до участі у справі притягнуто також в якості відповідача [PERSON] (далі - Відповідач № 2 за первісним позовом). Крім того, в ході судового розгляду справи, 09 серпня 2016 року до суду, в особі свого представника, звернувся [PERSON] (далі - Позивач за зустрічним позовом/Відповідач № 2 за первісним позовом) з позовом до [PERSON] (далі - Позивач за первісним позовом/Відповідач за зустрічним позовом), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (далі - Третя особа № 2) про встановлення нікчемності правочину. Свої вимоги обґрунтовував тим, що його батько [PERSON] та [PERSON] не мали права складати заповіт подружжя щодо раніше приватизованої ними квартири [ADDRESS], оскільки вказана квартира не перебувала у їхній спільній сумісній власності. Отже, вважає, що заповіт подружжя складено з порушенням норм діючого законодавства. Зауважив, що через те, що заповіт не скасовано, [PERSON] не може реалізувати своє право на спадкування за законом ? частини квартири [ADDRESS]. Просив суд ухвалити судове рішення, яким встановити нікчемність заповіту подружжя - [PERSON] та [PERSON], складеного 04 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 278. У судовому засіданні Позивач за первісним позовом та її представник, первісний позов підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того, зустрічний позов визнали повністю. Представник Відповідача № 1 за первісним позовом у судове засідання не з`явився. Про місце, день та час судового розгляду повідомлений належним чином. На адресу суду подав письмові пояснення щодо первісного позову, де представник Відповідача № 1 за первісним позовом просила суд ухвалити судове рішення на підставі зібраних у справі доказів згідно чинного законодавства. Водночас, просила суд розглядати справу за відсутністю сторони Відповідача № 1 за первісним позовом. У судовому засіданні представник Відповідача № 2 за первісним позовом, первісний позов визнала частково, не заперечувала проти визнання за Позивачем за первісним позовом права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Зустрічний позов підтримала, позовні вимоги за зустрічним позовом просила суд задовольнити у повному обсязі. Від Третьої особи № 1 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні представник Третьої особи № 2 проти первісного та зустрічного позовів не заперечувала. Суд знаходить можливим розгляд справи за відсутності представника Відповідача № 1 за первісним позовом та Третьої особи № 1, на підставі наявних у справі доказів, оскільки Позивач за первісним позовом та її представник, а також представник Відповідача № 2 за первісним позовом та представник Третьої особи № 2 не заперечували щодо розгляду справи за відсутності вказаних осіб. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить первісний позов таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов таким, що підлягає задоволенню повністю з таких підстав. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що 07 травня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER], виданим 07 травня 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Радянського району м. Києва (а.с. 3). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної часткової власності в рівних долях кожному квартира [ADDRESS], про що свідчить Свідоцтво про право власності на житло, видане 02 липня 1996 року Радянською районною державною адміністрацією (а.с. 4). Судом встановлено, що 04 квітня 2012 року [PERSON] та [PERSON] щодо вищезазначеної квартири було складено заповіт подружжя на ім`я [PERSON], який посвідчено Бровченко М.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04 квітня 2012 року за р. № 278 (а.с. 5). Відповідно до частин першої та другої статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Суд встановив, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 07 листопада 2014 року (а.с. 6). Із копії спадкової справи, що міститься в матеріалах судової справи, вбачається, що 29 травня 2015 року [PERSON] звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом подружжя, складеним 04 квітня 2012 року, на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с. 102). Однак, державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори того ж дня, 29 травня 2015 року, винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину квартири [ADDRESS], після померлого [INFO] [PERSON], у зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] був зроблений заповіт подружжя та посвідчений нотаріально на майно, яке є особистою власністю [PERSON] та [PERSON] (а.с. 104). Позивач за первісним позовом просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати за нею право власності на ? частини квартири в порядку спадкування за законом. Проте, суд не приймає правову позицію Позивача за первісним позовом з огляду на наступне. За змістом статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З копії спадкової справи, що містяться в матеріалах судової справи, вбачається, що окрім [PERSON], спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], який звернувся в Першу київську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом, є його син [PERSON] (а.с. 57, 59). За змістом частини 1 статті 1267 Цивільного кодексу України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом щодо визнання за Позивачем за первісним позовом права власності на ? частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки є й інший спадкоємець першої черги, що прийняв спадщину. Крім того, враховуючи обставини, наведені вище та раніше встановлені судом факти, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом щодо визнання нікчемності правочину, а саме заповіту подружжя, складеного від імені [PERSON] та [PERSON] на ім`я [PERSON], посвідченого Бровченко М.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04 квітня 2012 року за р. № 278, підлягають задоволенню, з таких підстав. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з частинами 1 та 2 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом частин 1 та 2 статті 1243 Цивільного кодексу України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом пункту 4) частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". З копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 липня 1996 року Радянською районною державною адміністрацією, вбачається, що квартира [ADDRESS], була приватизована [PERSON] та [PERSON] та належала останнім в рівних долях, кожному (а.с. 4). Відповідно до частини 1 статті 1257 Цивільного кодексу України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірний правочин, а саме заповіт подружжя, було складено щодо майна, яке не перебувало в спільній сумісній власності подружжя та належало їм на праві спільної часткової власності, що суперечить приписам статті 1243 Цивільного кодексу України, тим самим, при вчиненні правочину не було дотримано вимоги статті 203 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим існують всі підстави для встановлення нікчемності заповіту подружжя, складеного 04 квітня 2012 року [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 278, з моменту його складання - 04 квітня 2012 року. При цьому, у відповідності до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає присудженню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. З урахуванням викладеного, на підставі статей 202, 203, 215, 355, 356, 1216, 1217, 1220, 1243, 1257, 1261, 1267 Цивільного кодексу України, статті 57 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed