Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

18 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Калинівського районного суду Вінницької області з позовом до відповідача державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 21 м. Калинівка» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати на час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі наказу ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» № 94 кс-06 від 07.09.2015 року вона була прийнята на роботу в ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» на посаду кухаря, пізніше переведена, з 13.07.2018 року, на посаду коменданта гуртожитку, як основне місце роботи. На початку 2019 року позивачці та іншим працівникам повідомили, що ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» буде ліквідовано і їх приєднають до ДНЗ «Гущинецьке вище професійне училище». Голова комісії з припинення діяльності ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» - [PERSON] (директор ДНЗ «Гущинецьке вище професійне училище») роз`яснив, що необхідно буде всіх скоротити і вже потім оформити в новостворену установу. В травні 2019 року позивачці [PERSON] було вручено повідомлення про наступне звільнення із займаної посади. 22.07.2019 року наказом № 66к-06 від 04.07.2019 року, позивачку [PERSON] звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (по скороченню штатів). Також, 22.07.2019 року позивачці [PERSON] було видано трудову книжку та розрахунок. Тоді ж позивачці стало відомо, що на посаду, яку вона займала, взяли вже іншу особу. ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» не припинило свою діяльність, посаду позивачки не було скорочено, її шляхом обману було звільнено з роботи без будь-яких законних підстав на це. 01.08.2019 року позивачка звернулася до управління Держпраці у Вінницькій області зі скаргою про незаконне звільнення. 05.10.2019 року позивачкою отримано лист управління Держпраці у Вінницькій області від 03.10.2019 року. Із листа вбачається, що в результаті проведеного 25-27.09.2019 року інспекційного відвідування в ДНЗ «ПТУ- №21 м. Калинівка» встановлено, що при скороченні штату працівників училища не враховане переважне право на залишення на роботі [PERSON] , коменданта гуртожитку, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком та яка звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України, що є порушенням ст. 42 КЗпП України. Крім того, [PERSON] є одинокою матір`ю, яка має дитину з інвалідністю (таке звільнення не допускається, крім випадків повної ліквідації установи, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням), що є порушенням ч. 3 ст. 184 КЗпП України. В порушення вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудових договорів з працівниками здійснено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації ДНЗ. За результатами інспекційного відвідування та встановлення вищезазначених поруушень вимог КЗпП України голові комісії з припинення ДНЗ «ПТУ- №21 м. Калинівка» [PERSON] внесений припис та відносно нього складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Враховуючи вказані порушення при звільненні, позивачка очікувала вирішення даного спору у досудовому порядку через органи Головного управління Держпраці у Вінницькій області. Оскільки, за результатами розгляду скарги Головним управлінням Держпраці у Вінницькій області, позивачку не було поновлено на роботі, то вважає за необхідне звернутися до суду із клопотанням про поновлення процесуальних строків звернення до суду для захисту своїх конституційних прав, оскільки своїми діями відповідач безпідставно порушив вимоги ч. 5 ст. 43 Конституції України, а саме: «громадянам гарантується захист від незаконного звільнення». Прийнявши до уваги той факт, що відповідь на скаргу до Головного управління Держпраці у Вінницькій області отримала 05.10.2019 року, вважає, що звернулася за захистом своїх прав у межах строків, передбачених статтею 233 КЗпП України. Просить суд поновити їй пропущений строк звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу; поновити [PERSON] на посаду коменданта гуртожитку у Державному навчальному закладі «Професійно-технічне училище № 21 м. Калинівка» з 22.07.2019 року; стягнути з Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 21 м. Калинівка» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.07.2019 року по день поновлення на роботі. Оскільки справа виникає з трудових відносин, суд розглядає її в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст.ст.274,279 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про місце, час та дату судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, наявні в матеріалах справи. Так в матеріалах справи наявна власноруч написана позивачкою [PERSON] заява про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить задовільнити. Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності від 12.11.2019 року - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність позовні вимоги позивача не визнала в повному обсязі, з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Дійсно, судом встановлено, що на підставі наказу ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» № 94 кс-06 від 07.09.2015 року позивачка [PERSON] була прийнята на роботу в ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» на посаду кухаря, пізніше переведена, з 13.07.2018 року, на посаду коменданта гуртожитку, як основне місце роботи. На початку 2019 року позивачці та іншим працівникам повідомили, що ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» буде ліквідовано і їх приєднають до ДНЗ «Гущинецьке вище професійне училище». Голова комісії з припинення діяльності ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» - [PERSON] (директор ДНЗ «Гущинецьке вище професійне училище») роз`яснив, що необхідно буде всіх скоротити і вже потім оформити в новостворену установу. В травні 2019 року позивачці [PERSON] було вручено повідомлення про наступне звільнення із займаної посади. 22.07.2019 року наказом № 66к-06 від 04.07.2019 року, позивачку [PERSON] звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (по скороченню штатів). Також, 22.07.2019 року позивачці [PERSON] було видано трудову книжку та розрахунок. Тоді ж позивачці стало відомо, що на посаду, яку вона займала, взяли вже іншу особу. ДНЗ «ПТУ - № 21 м. Калинівка» не припинило свою діяльність, посаду позивачки не було скорочено, її шляхом обману було звільнено з роботи без будь-яких законних підстав на це. 01.08.2019 року позивачка звернулася до управління Держпраці у Вінницькій області зі скаргою про незаконне звільнення. 05.10.2019 року позивачкою отримано лист управління Держпраці у Вінницькій області від 03.10.2019 року. Із листа вбачається, що в результаті проведеного 25-27.09.2019 року інспекційного відвідування в ДНЗ «ПТУ- №21 м. Калинівка» встановлено, що при скороченні штату працівників училища не враховане переважне право на залишення на роботі [PERSON] , коменданта гуртожитку, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком та яка звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України, що є порушенням ст. 42 КЗпП України. Крім того, [PERSON] є одинокою матір`ю, яка має дитину з інвалідністю (таке звільнення не допускається, крім випадків повної ліквідації установи, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням), що є порушенням ч. 3 ст. 184 КЗпП України. В порушення вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудових договорів з працівниками здійснено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації ДНЗ. За результатами інспекційного відвідування та встановлення вищезазначених поруушень вимог КЗпП України голові комісії з припинення ДНЗ «ПТУ- №21 м. Калинівка» [PERSON] внесений припис та відносно нього складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Враховуючи вказані порушення при звільненні, позивачка очікувала вирішення даного спору у досудовому порядку через органи Головного управління Держпраці у Вінницькій області. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України). Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Відповідно ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. На підставі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Тобто, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. На відміну від інших трудових спорів місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі ВССУ № 367/6233/14-ц від 21 червня 2017 року. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК ( 1501-06 ) і ст.228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи не має. Позивач отримала наказ про звільнення та трудову книжку 22.07.2019 року. З позовом про поновлення її на роботі звернулася 18.10.2019 року. Як на підставу пропуску строку звернення до суду з даним позовом посилається на те, що причин подавати позов про поновлення на роботі в неї не було, вона вважала, що за результатами розгляду скарги Головним управлінням Держпраці у Вінницькій області її поновлять на раніше займану посаду. Оскільки відповідь управління Держпраці у Вінницькій області, за результатами розгляду скарги отримала 05.10.2019 року та її не було поновлено на роботі, а порушення в її звільнені наявні, тому і звернулася з даним позовом до суду 18.10.2019 року, тобто строк не пропустила. Суд не може погодитися з даними вимогами позивача про поновлення пропущеного строку подачі позову до суду, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску місячного строку з моменту отримання наказу про звільнення та трудової книжки для звернення із позовом про поновлення на роботі до суду, посилання позивача про те, що вона очікувала вирішення даного спору у досудовому порядку через органи Головного управління Держпраці у Вінницькій області, спростовуються вимогами ст. 223 КЗпП України, де чітко зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі без поважних причин, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору, в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed