Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтуванні позову зазначила, що [PERSON] 19.05.1990 року уклала шлюб з [PERSON], від якого [INFO] народилась донька- [PERSON] 22.08.2008 року шлюб між сторонами був розірваний. 13.10.2006 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 25.04.2014 року донька позивачки-[PERSON], уклала шлюб зі [PERSON], від якого [INFO] народився син- [PERSON] У серпні 2014 року [PERSON] (далі відповідач) став мешкати окремо від сім'ї, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. У листопаді 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вимогами про стягнення аліментів, а 17.12.2014 року Енергодарським міським судом Запорізької області за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було винесено рішення про стягнення з останнього на утримання сина [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 частини його доходів, починаючи з 17.11.2014 року та до досягнення дитиною повноліття. 07 вересня 2015 року рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Починаючи з серпня 2014 року відповідач жодним чином не проявляв батьківської турботи щодо сина, уникав сплати аліментів, на телефонні дзвінкі ігнорував прохання допомогти матеріально у вихованні дитини або підтримати її морально. Станом на 31.07.2016 року за [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 5 465 грн. 68 коп. [INFO] [PERSON] у віці 20 років трагічно померла. Весь час [PERSON] та її малолітній син - [PERSON] проживали разом з позивачкою, саме вона надавала реальну допомогу своїй донці у вихованні маленької дитини, якій на час смерті матері виповнилось лише 2 роки. Батько дитини самоусунувся від виховання дитини та свідомо нехтував своїми батьківськими обов'язками. В теперішній час, після смерті матері [PERSON], дитина залишилась під опікою позивачки. [PERSON] вважає, що поведінка відповідача - як батька, засвідчує, що він свідомо ухилявся від виховання сина. Померла матір дитини ніколи не заперечувала проти участі відповідача у вихованні сина, у спілкуванні з ним. З урахуванням збільшення позовних вимог просила суд позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] у розмірі 1/4 частини із усіх видів його доходу щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивач [PERSON] з'явилася, позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Представник позивача [PERSON] до суду з'явилася, також надала пояснення, аналогічні викладеним, позов підтримала в повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON]. в судове засідання з'явився, в судовому засіданні зазначив на те, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів на користь [PERSON], проти позбавлення його батьківських прав заперечує та зазначив щодо цієї обставини на наступне: Після розірвання шлюбу з [PERSON] він продовжував спілкуватись з нею, вона з дитиною іноді заходила до нього додому. В той час, коли вони спільно гуляли з дитиною, він, як батько, надавав увагу дитині. До квартири, де мешкала [PERSON] разом з дитиною, він не ходив, оскільки остання зазначила йому на те, що її мати проти їх спілкування. Дитина знала його як батька. За час життя [PERSON] він неодноразово купував дитині і речі, і ліки, і продукти харчування для дитини. Має заборгованість по сплаті аліментів через те, що звільнявся з роботи та виїздив в інше місце. Не заперечує щодо проживання сина з бабусею, але бажає спілкуватись з дитиною. Стягнення аліментів на утримання сина припинено за його власною заявою, оскільки отримувач аліментів померла. На теперішній час утримує дитину позивачка, з дня смерті матері дитини та вже в період знаходження справи в суді про позбавлення його батьківських прав висилав 500 грн. на адресу позивачки, але вони повернулися у зв'язку з закінченням терміну зберігання. Бажає бачиться з сином за умови його проживання у бабусі, оскільки дитині там буде краще. Зазначив на те, що після смерті матері дитини він неодноразово телефонував чоловікові позивачки, але йому відмовляли в спілкуванні з дитиною через погане самопочуття [PERSON] Саме через розуміння психологічної ситуації, яка склалася у зв'язку зі смертю [PERSON], він не приходив до квартири позивачки. Крім того, пояснив, що через обмаль часу, оскільки він працює, не має можливості повноцінно приймати участь у вихованні сина. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав, щодо стягнення аліментів - не заперечує. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування в особі служби у справах захисту дітей Енергодарської міської ради Запорізької області- Суворова Л.Б. у судове засідання з'явилась, не заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком померлої [PERSON], яка перебувала певний час у шлюбі зі [PERSON] З [PERSON] у нього були гарні стосунки, вона часто ділилась з ним тим, що батько дитини не надає допомогу, не приділяє увагу сину, періодично і часто зверталась до свідка з проханням надати матеріальну допомогу, оскільки батько дитини відмовлявся від її прохань щодо такої допомоги. В 2016 році свідок жодного разу не бачив, щоб [PERSON] спілкувався з дитиною і про це йому в 2016 році не казала донька, а навпаки, зазначала на те, що бажає позбавити [PERSON] батьківських прав. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю [PERSON], тобто, бабусею померлої [PERSON]. З онукою у них були дуже довірливі відносини. [PERSON] часто казала їй про те, що вона зверталась до [PERSON] з проханням матеріально підтримувати дитину, надавати їй допомогу, але останній відмовляв, тому вона вимушена була звернутись до суду про стягнення аліментів. Незважаючи на рішення суду у останнього була значна заборгованість по платі аліментів, оскільки він, як зазначав сам [PERSON], навмисно звільнився з роботи та виїхав з місця Енергодар. [PERSON] дуже часто просила надати їй допомогу як матеріальну, так і моральну, фізичну. Саме вона, а не батько дитини, ходила в лікарню з маленькою дитиною та [PERSON], гуляли разом на вулиці, купувала ліки для дитини тощо. [PERSON] за життя зазначала на своє бажання позбавити батька батьківських прав, оскільки він жодним чином не бажав приймати участь у вихованні та утриманні дитини. На теперішній час [PERSON] називаю мамою [PERSON], а батьком - її чоловіка. Свідок [PERSON] зазначила на те, що була подругою [PERSON]. За час спільного життя з [PERSON], подружжя постійно сварилися через небажання батька приділяти увагу сину. Після того, як подружжя стало жити окремо, [PERSON] постійно зверталась до відповідача з проханням надавати допомогу на своє утримання та утримання сина, але останній такої допомоги не надавав. Після смерті [PERSON] вона дуже часто приходить до [PERSON], оскільки вважає за необхідне підтримати її морально та надати допомогу при догляді за [PERSON]. [PERSON] після смерті [PERSON] до сина не приходив, саме [PERSON] дбає про виховання та утримання [PERSON], який її вже називає мамою, а її чоловіка - батьком. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою та колегою по роботі [PERSON] після одруження [PERSON] та [PERSON], народження дитини, подружжя проживало нетривалий час у квартирі [PERSON] Вона часто приходить до [PERSON] після смерті [PERSON] особливо, але не бачила і нічого не чула про відповідача. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] і їй відомо, що [PERSON] не надає допомоги в утриманні [PERSON], не приймає участі у його вихованні, жодних перешкод [PERSON] йому не чинила і не чинить. За життя [PERSON] казала їй, що має намір позбавити його батьківських прав, оскільки він не допомагає ні матеріально, ні морально. Після смерті [PERSON] свідок не бачила [PERSON] ні в квартирі [PERSON], ні біля будинку. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] майже 12 років, добре знає сім'ю, та ніколи не бачила, щоб [PERSON] був з дитиною [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника третьої особи, свідків вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебавала в шлюбі з [PERSON], який був розірваний 22.08.2000 року. Від даного шлюбу [INFO] у подружжя народилась донька- [PERSON], про що міським відділом РАГС м. Енергодар Запорізької області 10 січня 1996 року зроблено актовий запис №08 в Книзі записів актів громадянського стану про народження (а.с. 6). 25 квітня 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], про що відділом РАЦС реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 105 та підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 7). Від даного шлюбу [INFO] народився [PERSON], про що відділом РАЦС реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 361 (а.с.8). В серпні 2014 року фактично сімейні стосунки між подружжям [PERSON] та [PERSON] було припинено та [PERSON] разом зі своїм [PERSON] мешкала в квартирі позивачки, що не заперечується сторонами по справі та підтверджується довідкою з місця проживання №3327 від 15.08.2016 року (а.с.15). 17 грудня 2014 року Енергодарським міським судом Запорізької області за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було винесено рішення про стягнення з останнього на утримання сина [PERSON] аліментів в розмірі ? частини його доходів, починаючи з 17.11.2014 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.10). 07 вересня 2015 року рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 11). Станом на 31 липня 2017 року [PERSON] мав заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 5 465 грн. 68 коп.(а.с.13). [INFO] [PERSON] у віці 20 років померла, про що Енергодарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зроблено актовий запис №363 (а.с. 12). [PERSON] працює в дошкільному навчальному закладі №4 «Чебурашка» у якості музичного керівника. На теперішній час вона перебуває у відпустці по догляду за [PERSON] до досягнення ним трирічного віку (а.с.16). За поясненнями [PERSON] стягнення аліментів на утриманння сина після смерті [PERSON] припинено за його особистою заявою, що не заперечується сторонами. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов малолітнього [PERSON] житлово-побутові умови обстежуваної квартири сприятливі для проживання, виховання та розвитку малолітнього (а.с.14) Згідно цього акту для малолітнього [PERSON] в квартирі обладнане окреме місце для відпочинку та ігор, хлопчик має необхідний одяг, іграшки та книжки, отримує належний догляд та повноцінне харчування. Стан квартири відповідає санітарно-гігієнічним умовам. Відповідно до акту обстеження житлово побутових умов [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS], квартира належить бабусі та дідусю [PERSON], які фактично мешкають в ній, квартира обладнана необхідними меблями та побутовою технікою, в квартирі є можливість обладнати окреме спальне місце для дитини, а також місце для занять та ігор. Санітарно-гігієнічний стан квартири задовільний, житлово-побутові умови сприятливі для проживання (а.с.51). Відповідно до акту обстеження житлово побутових умов [PERSON] за адресою його фактичного місця проживання: [ADDRESS], відповідач проживає разом з батьками та неповнолітнім братом за домовленістю з власником житла на довготривалий термін, квартира упорядкована, зі всіма зручностями, в квартирі відсутнє окреме спальне місце та місце для занять та ігор та не має можливості обладнати окрему кімнату для дитини. Санітарно-гігієнічний стан квартири задовільний, належних умов для проживання малолітнього [PERSON] не має (а.с.50). Згідно Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина- [PERSON] від [INFO] від 23.03.2017 року № 01-01-40/1242, підписаного міським головою Енергодарської міської ради Запорізької області складеного виконавчим комітетом Енергодарської міської ради, як орган опіки та піклування, в особі служби у справах дітей, під час участі представника по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], вивчено надані сторонами докази. Встановлено, що [PERSON] не піклується про сина, не виявляє ініціативи щодо зустрічей з ним, не приймає участі у його вихованні та утриманні. В серпні 2016 року [PERSON] був на особистому прийомі у начальника служби у справах дітей стосовно його малолітнього сина [PERSON]. [PERSON] було роз'яснено його права та обов'язки щодо виховання дитини та рекомендовано систематично приходити до сина, налагоджувати з ним контакт, щоб дитина поступово звикала до нього, оскільки тривалий час він з сином не зустрічався. [PERSON] майже не спілкується з сином і реальних дій щодо реалізації свого права та обов'язку приймати участь у його вихованні не здійснює. Він свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню малолітнього сина, не надає йому батьківської уваги, тепла та турботи. Вважають за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON]. У відповідності до ч. 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно до статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Частиною 4 вищезазначеної статті передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Принцип 6 Конвенції про права дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зазначає на те, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, Держави-сторони визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно роз'яснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідач зазначав, що виявляв бажання зустрічатись з сином та брати участь у його вихованні, але позивачка цьому перешкоджала. Так, як визнав сам відповідач, до органів опіки і піклування щодо створення йому перешкод у спілкуванні з дитиною він жодного разу він не звертався. Також судом було роз'яснено права та обов'язки сторін, в тому числі право на пред'явлення зустрічного позову тощо. Відповідач до суду з позовом щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення йому часу та способу спілкування з дитиною не звертався, як не звертався з позовом про відібрання дитини або визначення місця проживання дитини з ним. Навпаки, у судовому засіданні ним особисто було зазначено на те, що він не заперечує проти проживання малолітнього сина [PERSON] разом з позивачкою, але бажає бачитись з ним. Фактично відповідачем перекладено свій батьківський обов'язок на позивачку. Жодного належного та допустимого доказу створення йому перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачем надано не було. Відповідач на обґрунтування своїх заперечень проти позову не довів наявності перешкод для зустрічі з дитиною, а також поважності причин невиконання своїх батьківських обов'язків, не надав жодних доказів щодо участі в піклуванні про фізичний і духовний розвиток сина. Посилання відповідача на те, що він перераховував кошти в розмірі 500 грн. позивачці на утримання сина не чим не підтверджені. Також доказів сплати заборгованості по аліментам на виконання рішення Енергодарського міського суду Запорізької області суду від 17 грудня 2014 року відповідачем не надано. Відповідно до статті 5 Конвенції держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини, (статті 9 Конвенції). З приведеного видно, що розгляд цивільних справ щодо неповнолітніх дітей мають бути розглянуті судом за принципом якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах, - дитина, яка потрапила в умови, що негативно впливають на її життя, стан здоров'я та розвиток у зв'язку з інвалідністю, тяжкою хворобою, безпритульністю, перебуванням у конфлікті із законом, залученням до найгірших форм дитячої праці, залежністю від психотропних речовин та інших видів залежності, насильством та жорстоким поводженням у сім'ї, ухилянням батьків, осіб, які їх замінюють, від виконання своїх обов'язків, обставинами стихійного лиха, техногенних аварій, катастроф, воєнних дій чи збройних конфліктів тощо, що встановлено за результатами оцінки потреб дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає: визначення основних правових, економічних, організаційних, культурних та соціальних засад щодо охорони дитинства, удосконалення законодавства про правовий і соціальний захист дітей, приведення його у відповідність з міжнародними правовими нормами у цій сфері; забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності; проведення державної політики, спрямованої на реалізацію цільових програм з охорони дитинства, надання дітям пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі виховання, навчання, підготовки до трудової діяльності, заохочення наукових досліджень з актуальних проблем дитинства; встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди. Згідно до статті 12 вищезазначеного закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя. Суд вважає, що в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див, наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див, пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3)). При цьому, суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною та бабусею склались таким чином, що дитина проживає разом з бабусею, називає її мамою, а її чоловіка - татом, тому в даній ситуації судом враховуються інтереси дитини в широкому розумінні на поняття сім'ї (стаття 5 Конвенції про права дитини). В даному випадку дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між дитиною та позивачкою склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить існуючу ситуацію між батьком та дитиною. Даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною, про що не заперечувала позивач. При цьому, відповідач не позбавлений права, відповідно до положень ст. 169 СК України, звернутись до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни своєї поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. В ході розгляду справи [PERSON] не підтвердив щире бажання виховувати особисто сина, що суд у сукупності розцінює як ухилення від виховання дитини, яка перебуває у складній життєвій ситуації, та свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до Статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української PCP 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до абз. 7 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Аліменти на дітей стягуються на користь другого з батьків (опікуна, піклувальника, особи, в сім'ї якої проживає дитина), а також організації, де дитина перебуває на вихованні. Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, та й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні. Цей обов'язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. Відповідно до домінуючих у суспільстві моральних засад для відносин, що складаються в сім'ї, характерною є турбота про малолітніх, неповнолітніх, інших непрацездатних членів сім'ї, надання їм посильної підтримки й матеріальної допомоги. Батьки забезпечують інтереси дитини в житлі, харчуванні, відпочинку, лікуванні тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідач [PERSON] працює в МППЗТ, отримує стабільну заробітну плату. Інших дітей у нього немає, стягнень по виконавчим листам з нього не проводиться, тобто, він може повноцінно утримувати свого сина [PERSON]. Надавши оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, у судовому засіданні знайшло підтвердження, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивач необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551, 20 грн. На підставі ст.ст. 150, 164, 165 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення, про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 і

Outcome: approved