Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 1727,27 грн. В обгрунтування позовних вимог посилаються на наступне. За адресою позивачів в під'їзді були встановлені металеві двері з комплектом домофонних пристроїв, за що позивачі сплачували абонентну плату спочатку в розмірі 9,00 грн., а з 01.06.2015 року по 6.30 грн. за місяць. Позивачі сплачують абонентську плату і по сьогоднішній день. З 06.03.2014 року дільниця КП «Жилкомсервіс» №4 почала надсилати повідомлення і квитанції, де з'явився вид платежу «Домофон» і вже було нараховано з лютого 2014 року в сумі 5,50 грн. та з'явився борг станом на 01.03.2014 року в розмірі 5,50 грн. Пізніше було з'ясовано, що відповідно до публічного договору, який був опублікований 28.12.2013 року в спец. випуску газети «Харьковские известия» на підставі рішення ХМР від 25.09.2013р. №1290/13 «Про затвердження Порядку встановлення та утримання пристроїв замково-переговорного зв'язку у багатоквартирних житлових будинках комунальної власності територіальної громади м. Харкова» та рішення ХМР від 25.12.2013 року за №1390/13 «Про комунальну власність м. Харкова». Вказані рішення були скасовані постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2014 року. Проте, слід зазначити, що позивачі не укладали договору про надання послуг по технічному обслуговуванню абонентського пристрою з відповідачем, але нарахування за користування домофоном відповідачем здійснюється, яке позивачі вважають незаконним та протиправним. Позивачі неодноразово зверталась до відповідача з проханням не здійснювати вказані нарахування. 19.12.2014 року позивач [PERSON] звернулась до відповідача з заявою про розірвання публічного договору та припинити нарахування за послугу, яку вони не надають. У відповіді на вказаний лист від 23.01.2015 року вказано, що договір вважається розірваним. Надалі, без відома та присутності позивачів був виключений домофон та всі проводи домофонного зв'язку були перерізані і викинуті на сміття. Однак, нарахування і досі продовжуються. Позивачі були вимушені звернутися до прокурора Дзержинського району м. Харкова, внаслідок чого було отримано лист, що договір є розірваний, а борг анульований, але це не відповідає дійсності, оскільки нарахування за вказану послугу досі здійснюється. Вказані обставини привели до погіршення стану здоров'я позивачів, внаслідок чого вони змушені витрачати грошові кошти на лікування. Крім того, позивачі зазнали моральних страждань, які вони оцінюють в 30 000,00 грн. для відновлення попередньої душевної рівноваги. Позивач [PERSON], який є також представником позивача [PERSON] в судове засідання з'явився, позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, надала до суду заяву, в якій просить доручити вести справу позивачеві [PERSON], який має повну процесуальну дієздатність. (а.с. 49). Представник відповідача Кізіменко Є.В. в судовому засідання заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки договір між позивачами та відповідачем розірваний, а борг станом на 01.10.2015 року відсутній. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивачі є песіонерами, інвалідами 2 групи, зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 13-21). 25.02.2013 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Техкомсервіс-Україна» було укладено договір №369913 про надання послуг по технічному обслуговуванню абонентського пристрою, відповідно до якого абонент доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по технічному обслуговуванню абонентського пристрою, встановленого за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 24). В судовому засіданні встановлено, що пристрій замково-переговорного зв'язку, розташований за адресою: [ADDRESS], знаходиться на балансі у відповідача. Рішенням Харківської міської ради від 25.12.2013 №1390/13 «Про комунальну власність» на підставі Порядку виявлення, обліку та зберігання безхазяйного майна, прийняття цього майна до комунальної власності міста Харкова та подальшого розпорядження ним, затвердженого рішенням 48 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 22.09.2010 №234/10, пристрій замково-переговорного звязку, розташований в під'їзді [ADDRESS] прийнято до комунальної власності м. Харкова і з 01.02.2014 року розпочато обслуговування вказаної інженерної системи на підставі наказу директора Департаменту житлового господарства №751 від 27.12.2013 та договору, надрукованому в офіційному друкованому виданні Харківської міської ради - газеті «Харьковские Известия» від 28.12.2013 р. Виходячи з наведеного, правовідносини між власниками квартири з приводу надання послуг та його утримання і обслуговування і особою, яка надає такі послуги, виникають на підставі укладеного між ними договору. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва визнано незаконними та такими, що підлягають скасуванню рішення Харківської міської ради "Про затвердження порядку встановлення та утримання пристроїв замково-переговорного зв'язку у багатоквартирних житлових будинках комунальної власності територіальної громади м. Харкова та про комунальну власність м. Харкова". Таким чином, нарахування та сплата відповідачу коштів за користування пристроями замково-переговорного зв'язку є необгрунтованим. 19.12.2014 року позивач [PERSON] звернулась до відповідача з заявою про дострокове розірвання договору, опублікованому в спец. випуску від 28.12.2013 року. (а.с. 26). Відповідно до відповіді відповідача від 23.01.2015 року, договір вважається розірваним з 01.02.2015 року. (а.с. 27). Також позивач [PERSON] зверталась до прокурора Дзержинського району м. Харкова, оскільки плата за домофон продовжує нараховуватись. (а.с. 29-30). Відповідно до листа від юридичного департаменту ХМР від 15.07.2015 року, договір на обслуговування пристрою замково-переговорного зв'язку розірвано, нарахування припинено, борг, який помилково нараховано, анульовано. (а.с. 28). Тобто надані квитанції позивачів, де вказується нарахування за домофон є помилково нарахованими. Позивачами не заявлено ніяких вимог щодо відшкодування коштів, які вони сплатили відповідачу за користування домофоном, як до, так і після зазначеного рішення Шевченківського районного суду м. Харкова, а виходячи з приписів ст. 11 ЦПК України, суд не вправі розглядати вимоги не заявлені у позові. Як передбачається вимогами ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивачів, що відповідачем були перерізані і викинуті на сміття проводи домофонного зв'язку є необгрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів щодо даного твердження позивачами не надано. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є у тому числі доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Позивачем надана медична документація, яка підтверджує, що у позивача [PERSON] погіршився стан здоров'я, та позивачами були витрачені кошти на лікування та кошти на полагодження домофонної системи в загальному розмірі 1727,27 грн. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачами не доведено, що саме борг або вимога сплати за домофон погіршив стан здоров'я позивача [PERSON] Разом з цим, позивачами не доведено, що саме відповідачем були зіпсовані дроти домофону. Тому позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відмовляючи позивачам у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди, суд відмовляє і в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди за відсутності вини відповідача, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed