Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~27 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити факт народження [PERSON], 4 вересня 2018 року в м. Донецьку Донецької області дитини жіночої статті. \~ \~ \~ \~Заявлені вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] є батьком [PERSON], яка 4 вересня 2018 року в пологовому відділенні Центральної міської клінічної лікарні № 3 м. Донецька, розташованій на непідконтрольній території народила дитину жіночої статті, про що видано медичне свідоцтво про народження. [PERSON] звернувся до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з вимогою зареєструвати народження його онуки на підконтрольній території України, - однак отримав відмову з причини предявлення документу (медичного свідоцтва), яке видане на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення у судовому порядку факту народження дитини має юридичне значення, оскільки заявник в органі реєстрації актів цивільного стану зможе отримати свідоцтво про народження дитини, його донька [PERSON] має право звернутись до управління соціального захисту населення з метою оформлення документів на призначення допомоги при народженні дитини. Заявник [PERSON] у судове засідання не зявився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи в його відсутність, просить ухвалити рішення на підставі поданих ним доказів. Заінтересована особа [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, при цьому зазначила, що обставини викладені заявником підтверджує. Представник Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Заявник [PERSON] є уродженцем [INFO], громадянином України, перебуває на реєстраційному обліку за адресою: м. Донецьк, вул. Байкова, буд. 28 (паспорт серійний номер КС 136065). З 12.10.2016\~року заявник\~став на\~облік як\~особа,\~що переміщена\~з тимчасово\~окупованої території\~України та\~фактично мешкає\~за адресою:\~Донецька область,\~м.\~Покровськ,\~вул.\~Байкова,\~буд.\~28,\~що підтверджується\~довідкою №\~[NUMBER],\~виданою управлінням\~соціального захисту\~населення Покровської\~міської ради\~Донецької області.\~ [PERSON] є батьком [PERSON] (заінтересована особа по справі), яка є уродженкою [INFO], мешкає за місцем реєстрації за адресою: м. Донецьк, вул. Байкова, 28. В зареєстрованому шлюбі [PERSON] не перебуває. З обмінної карти пологового будинку про вагітну вбачається, що [PERSON] видано листок непрацездатності у звязку з вагітністю і пологами. Дана обмінна картка підписана лікарем-гінекологом з проставленням печатки (далі мовою оригіналу) «Комунальное учреждение «Центральная городская клиническая больница № 3 г. Донецка Донецкой Народжной Республики». З медичного свідоцтва про народження № 3 від 04.09.2018 року вбачається, що [PERSON] в акушерському відділенні медичного закладу, розташованого в м. Донецьку, маючого назву (далі мовою оригіналу) «Комунальное учреждение «Центральная городская клиническая больница № 3 г. Донецка Донецкой Народжной Республики» 4 вересня 2018 року о 10:45 годині народила дитину жіночої статті, вагою 3550 грамів; у матері вагітність друга, пологи другі. Згідно ч. 1 ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів № 1085р від 07.11.2014 року м. Донецьк Донецької області є містом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Як вбачається зі змісту Наказу міністерства юстиції України від 17.06.2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на територіях проведення антитерористичної операції» доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, зокрема Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на території Донецької області, зокрема м. Донецька Донецької області, тимчасово припинено. На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року, з 01 грудня 2014 року, відділення державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходились на тимчасово неконтрольованій території переміщені на контрольовану українською владою територію. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 919/5 від 12.06.2014 року проведення державної реєстрації актів цивільного стану та видача витягів з Державного реєстру актів цивільного стану за заявами громадян України, які проживають в районі проведення операції обєднаних сил, здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. В звязку з вказаним, [PERSON] звернувся до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для отримання свідоцтва про народження онуки. Відповідно до листа Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 3855/15.21-53 від 18.09.2018 року відмовлено в проведенні державної реєстрації народження дитини заявника, в звязку з неможливістю прийняти медичне свідоцтво № 909 від 06.08.2018 року, при цьому розяснено потребу для звернення до суду для вирішення питання щодо встановлення факту народження. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 7 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно листа Верховного Суду України від 01.01.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що заяви про встановлення факту народження особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події народження. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. Відповідно до п. 1 гл. 2 розд. ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 р. підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України № 545 від 08.08.2006 року, що видається закладами охорони здоровя незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи, засвідчене печаткою закладу (установи) Міністерства охорони здоровя України. З листа № 4033/15.21-28 від 26.09.2018 року вбачається, що Покровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не приймає медичне свідоцтво про народження № 3 від 04.09.2018 року, оскільки документ не відповідає вищезазначеним вимогам. Дійсно, медичне свідоцтво про народження № 909 від 06.08.2018 року не є підставою для проведення державної реєстрації народження дитини донькою заявника, оскільки видане й завірене печаткою не закладом охорони здоровя України, а (далі мовою оригіналу) «Комунальное учреждение «Центральная городская клиническая больница № 3 г. Донецка Донецкой Народжной Республики». В зв'язку з чим, наявні підстави для розгляду судом питання встановлення факту народження, в порядку п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. При розгляді справи, суд первісно акцентує увагу, що згідно статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження і свідоцтва про шлюб. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Такий висновком узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15.04.2016, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України, суд як виняток приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З урахуванням вказаного, суд приходить до переконання, що [PERSON] має право в судовому порядку порушити питання захисту прав в спосіб встановлення факту народження дитини його донькою [PERSON] Факт народження [PERSON] дитини підтверджений копією медичного свідоцтва про народження, копією обмінної карти з пологового будинку, випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. Встановлення факту народження породжує юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт народження дитини, що має юридичне значення, отже є всі підстави для задоволення заяви та встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ч. 3 ст. 317 ЦПК України у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Згідно з ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved