Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

У позовній заяві вказано, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу № ПВА512265 від 28.09.2016 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Разом з ним в будинку, окрім родичів, прописані відповідачі: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідачі проживали в будинку за усною домовленістю з власником, однак з жовтня 2016 року вказані особи в ньому не проживають, їх теперішнє місце перебування позивачеві невідоме, звязок із ними втрачено. \~ \~ \~ \~ Факт того, що відповідачі вже протягом 1 року та 9 місяців без поважних причин не проживають у спірному житлі, підтверджується довідкою, виданою депутатом Михайлівської селищної ради [PERSON] від 15.06.2018 року. Позивач на сьогоднішній день не може реалізували належним чином свої права власника та продати будинок. Тому, позивач [PERSON] просить визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі № 2, розташованій в будинку № 197, по вул. Пушкіна у смт. Михайлівка, Запорізької області, у звязку з відсутністю в ній понад один рік без поважних на те причин. У судове засідання позивач не зявився, але до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені вчасно та належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті суду та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, що повернулися до суду без виконання з відміткою "адресат не проживає". Суд, згідно ст. ст. 76, 169, 224 ЦПК України вважає можливим розглянути справу та винести заочне рішення за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Крім того, враховуючи думку позивача, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Так, судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу № ПВА512265 від 28.09.2016 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 10, 11-12). Відповідачі за попередньою домовленістю з позивачем були зареєстровані у належному позивачу будинку, проте фактично там не проживають з моменту реєстрації. Як вбачається з довідки депутата Михайлівської селищної ради Запорізької області [PERSON] від 15.06.2018 р., за відомостями селищної ради [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [INFO], за вказаною адресою не проживають, що також підтверджується свідченнями двох свідків [PERSON] та [PERSON], що мешкають за адресою: смт. Михайлівка, вул. Пушкіна, буд. 199, 201 (а.с. 9). Стаття 1 Протоколу № 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4.11.1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року,\~закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Вирішуючи спір, суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з вересня 2016 року і на момент звернення до суду з цим позовом у спірному будинку як члени сімї позивача не проживали, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, на які посилається позивач у позові, оскільки за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383, 391 ЦК України. Аналіз норм статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України\~№6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, чинної на момент звернення позивача до суду, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог як виселення, позбавлення права власності або права користування на житлове приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про позбавлення права користування житловим приміщенням, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Відповідачі не надали суду жодного належного та достатнього доказу на підтвердження своїх заперечень проти позову (якщо такі є). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування жилим приміщенням, у звязку із не проживанням їх за місцем реєстрації з вересня 2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved