Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Ракошинська сільська рада Мукачівського району, в якому просить визнати нікчемним заповіт [PERSON] , складений 19 серпня 2002 року на користь [PERSON] , померлого [INFO] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Ракошинської сільської ради Мукачівського району Беца Г.Й., зареєстрований за № 146. Позов мотивує тим, він [PERSON] являється сином [PERSON] , яка перебувала у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , в якому на час відкриття спадщини проживали його дружина та його мама [PERSON] , яка проживала в ньому до смерті [INFO] . Лише після смерті матері він звернувся із заявою про прийняття спадщини і тоді дізнався, що також із заявою про прийняття спадщина звернулась [PERSON] , в заяві вказала, що вона є спадкоємцем на підставі заповіту, який нібито залишив [PERSON] , 19.08.2002 року, посвідчений секретарем виконкому Ракошинської сільської ради. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері позивач звернувся 12.05.2015 року до приватного нотаріуса Мукачівської районного нотаріального округу Щербан О.П. Проте, приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Підставою для відмови став той факт, що після відкриття спадщини після померлої [PERSON] було встановлено наявність заповіту, посвідченого секретарем виконкому Ракошинської сільської ради Беца Г.Й. 19 серпня 2002 року та зареєстрованим в реєстрі № 146 за яким [PERSON] все своє майно заповіт на ім`я сусідки [PERSON] . Проте, вищевказаний заповіт посвідчений секретарем виконкому Ракошинської сільської ради Мукачівського району від 19.08.2002 року являється нікчемним, з тих підстав, що на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення оскаржуваного заповіту 19.08.2002 року, щодо якого позивачем заявлено позов про визнання такого нікчемним, діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року. Як вбачається з посвідченого штампу, оскаржуваний заповіт від 19.08.2002 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Ракошинської сільської ради Беца Г.Й. З копії рішення № 2 другої сесії четвертого скликання Ракошинської сільської ради Мукачівського району від 14.05.2002 року «Про вибори членів виконкому, секретаря виконкому» вбачається, що виконавчий комітет Ракошинської сільської ради був утворений 14.05.2002 року. Рішенням другої сесії четвертого скликання Ракошинської сільської ради Мукачівського району від 14.05.2002 року «Про затвердження секретаря виконкому сільської ради» вирішено затвердити секретарем сільської ради [PERSON] . Згідно листа архівного відділу Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 22.07.2020 року за № 01-23/26 у документах архівного фонду Ракошинської сільської ради за 2002 року рішення про покладення на секретаря виконкому Ракошинської сільської ради [PERSON] обов`язків по вчиненню нотаріальних дій не значиться. Таким чином оскаржуваний заповіт від 19.08.2002 року посвідчений особою секретарем виконавчого комітету Ракошинської сільської ради Мукачівського району Беца Г.Й., на яку не було покладено відповідного рішення виконкому сільської ради, яке б надавало їй право вчиняти нотаріальні дії. Відтак, згідно положень п. 2 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських ради народних депутатів України», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 25.08.2004 року № 22/5, права на вчинення нотаріальних дій вона не мала. Так, 14 травня 2015 року він звертався до суду з позовом про визнання права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . 20 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відтак у зв`язку з виникненням спору між [PERSON] та [PERSON] вимога про встановлення нікчемності оскаржуваного напису підлягає розгляду в судового порядку. Строк позовної давності не пропущено оскільки йому взагалі нічого не було відомо про існування оскаржуваного заповіту. Дізнався про заповіт після того як [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на Ѕ частину спірного майна. Таким чином, оскільки оскаржуваний заповіт посвідчено особою, яка не мала повноважень, тому просить визнати нікчемним заповіт [PERSON] , складений 19 серпня 2002 року на користь [PERSON] , померлого [INFO] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Ракошинської сільської ради Мукачівського району Беца Г.Й. зареєстрованим за № 146. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 13 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 12 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав і просив його задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволені відмовити, оскільки такий є необґрунтований та безпідставний. 21.09.2020 року представник відповідача подав відзив, в якому зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що заповіт [PERSON] складений 19.08.2002 року не уповноваженої особою. З цього випливає, що підстав для застосування ст. 1257 ЦК України у даному конкретному випадку не має. Крім цього, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем пропущено строк позовної давності. Оскільки як зазначає позивач він дізнався про існування заповіту після смерті своєї матері у 2014 році. Також 20.05.2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання права власності на спірне майно, таким чином про існування заповіту та про його зміст позивач [PERSON] знав достеменно у травні 2015 року , а з позовом звернувся 31.07.2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, тому просив застосувати строки позовної давності. Враховуючи вказане просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Ракошинської сільської ради Мукачівського району в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вирішення позовних вимог залишив на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача,заперечення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.04.2010 року [PERSON] помер [INFO] ( а.с. 9). Також, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.04.2010 року [PERSON] померла [INFO] ( а.с. 10). Відповідно до заповіту від 19.02.2002 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Ракошинської сільської ради Мукачівського району Беца Г.Й., зареєстрованого за № 146, [PERSON] усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не знаходилось та все те, що на день смерті буде належати йому заповів [PERSON] ( а.с. 11). Згідно із заявою від 12.05.2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Щербан О.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а.с. 12). Однак постановою № 12 від 12.05.2015 року було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок ( а.с 13). Також, 14 травня 2015 року [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] ( а.с 14). 20 травня 2015 року [PERSON] зверталась до суду із позовом про визнання права власності на1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 15). Згідно листа архівного відділу Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 22.07.2020 року за № 01-23/26 , останній надав позивачу завірену копію рішення Ракошинської сільської ради Мукачівського району другої сесії четвертого скликання від 14.05.2002 року «Про вибори членів виконкому,секретаря виконкому», яким було затверджено склад виконкому Ракошинської сільської ради( а.с. 19-20). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1,2 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» та статей 38,42,59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження посвідчувати заповіти належало посадовим особам виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Згідно із частиною третьою статті 50 вказаного Закону секретар сільської, селищної, міської ради вирішує за дорученням сільського, селищного, міського голови або відповідної ради інші питання, пов`язані з діяльністю ради та її органів. Відповідно до пункту 2 розділу 1Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітеті сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12,13,81 ЦПК України не надав суду доказів, що станом на момент посвідчення вищевказаного заповіту повноваження на вчинення нотаріальних дій на території Ракошинської сільської ради на секретаря Ракошинської сільської ради [PERSON] не покладалися. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що секретар Ракошинської сільської ради [PERSON] не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії у відповідності до ст. 37 Закону України "Про нотаріат" та ст. 1251 ЦК України, а отже підстави для визнання такого заповіту нікчемним відсутні. Стосовно тверджень представника відповідача про пропуск позивачем строків для звернення до суду варто вказати, що позовна давність відповідно до ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначив позивач про існування оспорюваного заповіту він дізнався у травні 2015 року після звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, з даним позовом звернувся до суду 03 серпня 2020 року, тобто з пропуском позовної давності. Між тим, суд відмовляє у застосування строку позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed