Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

[PERSON] (далі позивач, [PERSON]В.) звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі відповідач), в якому просив стягнути середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку, після звільнення працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивач має право протягом всього часу розгляду справи збільшити, або зменшити розмір позовних вимог. Через канцелярію суду позивач подав заяву про зміну, доповнення, уточнення прохальної частини позовної заяви у якій просив суд доповнити п. 1 прохальної частини позовної заяви, а саме вказав конкретну суму компенсації у розмірі 1053 грн. 10 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач в день його звільнення 17.04.2015 і до 05.05.2015 не провів повний розрахунок по заробітній платі. Крім того у звязку з вищевикладеним не було проведено жодних відшкодувань та компенсацій з даного приводу, окрім компенсації за частину невикористаної щорічної основної відпустки. У результаті чого вважає, що були порушені його права, що у свою чергу призвело до величезних моральних страждань які позивач оцінив в 500 грн. В судовому засіданні [PERSON] повторно уточнив свої позовні вимоги, а саме: відмовився від вимоги щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності головного спеціаліста управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Київській області [PERSON] Решту позовних вимог підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, наголосила, що даний позов є не обґрунтований. Вказала на те, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до трудової книжки [PERSON] 16.10.2013 був призначений на посаду оператора компютерного набору відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції Київської області. 13.03.2015 [PERSON] був письмово попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. У судовому засіданні будо встановлено, що в телефонному режимі 16.04.2015 позивач звернувся до управління кадрової роботи та державної служби Управління з проханням розяснити йому порядок звільнення за його бажанням раніше, ніж закінчився строк попередження про звільнення, мотивуючи це можливістю термінового працевлаштування в іншій установі «Поліції». Отримавши розяснення 16.04.2015 у другій половині робочого дня [PERSON] подав до Головного територіального управління юстиції заяву про своє звільнення. Виходячи з положення у якому опинився позивач який був попереджений про своє звільнення завчасно, працівники кадрової роботи пішли на зустріч [PERSON] у результаті чого наказом №524/3 від 16.04.2015 було звільнено останнього з займаної посади. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 17.04.2015 (у день звільнення) [PERSON] під підпис отримав трудову книжку та ознайомився з наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16.04.2015 №524/3. Однак, провести виплату належних [PERSON] коштів в день звільнення було неможливо, оскільки після проведення всіх розрахунків по заробітній платі відповідно до чинного законодавства, платіжні доручення і заявка про видачу готівки та перерахування коштів на вкладні рахунки подаються до Головного управління казначейської служби у Київській області (відповідно до листа №1507-5-1/5 від 30.05.2015). У результаті чого вини відповідача у затримці розрахунку перед [PERSON] суд не вбачає, адже належні позивачу кошти були перераховані відповідачем на підставі платіжного доручення №1944 від 30.04.2015, а надійшли на рахунок [PERSON] 05.05.2015. Проте дана обставина зі слів позивача заподіяла йому величезних моральних страждань, адже «весь час переживав з приводу існування його сімї, адже в результаті чого його сімя була позбавлена нормального життєвого спілкування з оточуючими їх близькими людьми». Крім того мотивує дану вимогу тим, що саме таку суму він брав у борг. У результаті чого відповідач зобовязаний відшкодувати моральну шкоду у сумі 500 грн. Згідно зі\~ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~(із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно п. 4 зазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Проте враховуючи те, що затримка при розрахунку відбулася не вини Головного територіального управління юстиції у Київській області, чи іншої особи. Будь-яких доказів того, що позивач брав кошти в сумі 500 грн. в борг не надано. Позивач не обґрунтував належними доказами розмір моральної шкоди, у чому конкретно полягає ця шкода, тому в задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди має бути відмовлено. Крім того, Конституційний суд України визначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та при відшкодуванні завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Аналогічне положення міститься і у Постанові Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», а саме непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Позивач звертаючись до суду із своєю позовною заявою порушив строк позовної давності, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, він дізнався про те, що Головне територіальне управління юстиції у Київській області фактично з ним розрахувалося 05.05.2015, а позовну заяву було подано до канцелярії суду лише 02.09.2015. Враховуючи вищевикладене в задоволенні позовних вимог позивача має бути відмовлено. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed