Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом, просила суд: стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за всі невикористані щорічні відпустки у розмірі 98 712,32 грн. та середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 20 118,80 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у період часу з 2008 року по 2019 рік вона працювала у відповідача. На думку позивача, невикористані відпустки в період часу з 2009 року по 2014 рік складають 84 календарних днів, а в період часу з 2015 року по 2019 рік складають 140 календарних днів, що у підсумку за термін роботи у відповідача більше 10 років складають 224 календарних дні. Таким чином, з розрахунку позивача відповідач винен їй грошову компенсацію за всі невикористані щорічні відпустки у розмірі 98 712,32 грн. Також позивач зазначила, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при її звільненні і що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 65 робочих днів з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду, за підрахунками позивача, складає 20 118,80 грн. Ухвалою судді від 27.09.2019 було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Відповідачем 14.11.2019 було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що повністю не визнає пред`явлені позовні вимоги, заперечує проти задоволення позову. Києво-Святошинським судом було видано розпорядження від 15.05.2020 № 558 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ. Ухвалою судді Дубас Т.В. від 06.05.2020 про прийняття провадження було прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЛАФАРМ" про стягнення компенсації за всі невикористані щорічні відпустки та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 11.03.2021 позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, проте суд не може її прийняти з огляду на приписи ч. 2 ст. 49 ЦПК України, так як дана справа розглядається в спрощеному позовному провадженні, а заява про збільшення позовних вимог була подана позивачем після початку першого судового засідання. Представник позивача в судове засідання 12.03.2021 з`явився. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання 12.03.2021 також з`явився. Позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні 12.03.2021 була оголошена перерва до 16.03.2021 до 08 год. 30 хв. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися. Повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з наказом від 01.12.2008 № 616 позивач була прийнята на посаду провізора, 24.08.2015 згідно з наказом № 774 була переведена на посаду заступника завідуючого складом, а 11.06.2019 згідно з наказом № 30 була звільнена з посади за власним бажанням, що підтверджується записами в її трудовій книжці та копією останнього наказу, а також визнається сторонами. У період роботи у відповідача позивач працювала на комп`ютері, що було визнано відповідачем, в зв`язку з чим мала право на додаткову оплачувану відпустку до 4 календарних днів на рік відповідно до постанови КМУ від 17.11.1997 № 1290. Тобто, загальна кількість днів відпустки, на які мала право позивач, працюючи у відповідача, була 28 днів на рік. Як було визнано сторонами, у період 2009-2014 роки позивачем не було використано 84 календарні дні відпустки. З огляду на надані відповідачем копії наказів та заяв позивача про надання відпустки, а також довідки про кількість днів основної та додаткової відпустки позивач у період 2015-2019 роки використала 99 календарні дні відпустки, проте мала право на 140 календарних дні, тобто у неї залишилось 27 календарних дні невикористаної відпустки. З огляду на надані суду відомості нарахування коштів співробітникам відповідача, виписки по рахункам відповідача, довідку про заробітну плату позивача середня заробітна плата позивача на час її звільнення становила 154,445 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів та 124,32 грн. після утримання податків та інших обов`язкових платежів. Крім цього, відповідачем були надані бухгалтерські довідки від 28.09.2020 за номерами № 112 та № 113 щодо належних позивачеві сум коштів з детальними розрахунками та про розміри середньої заробітної плати, відповідно. В довідках надана інформація за увесь період роботи. Позивачем же не було надано суду належних доказів того, що її середня заробітна плата становила 13 000 грн. на місяць. З наданих відповідачем копій платіжних доручень від 04.07.2019 № 36391 та від 04.07.2019 № 37257 вбачається, що відповідачем позивачу були виплачені кошти за невикористану відпустку 2 113,51 грн. та за невикористану відпустку та компенсація за втрату середнього заробітку по дату виплати 16 659,45 грн., що було підтверджено позивачем у її позовній заяві. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» до щорічних відпусток відносяться: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Щорічні (основна та додаткові) відпустки надаються працівникам зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і зарплати (ст. 74 КЗпП України). З огляду на ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, що кореспондується з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки». Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Механізм обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток і компенсації за невикористані відпустки встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено належними доказами обставин, що її середньомісячна заробітна плата становила на час її звільнення 13 000 грн. та що нею не було використано за період 2015-2019 років саме 140 календарних днів відпустки, не було спростовано розрахунків відповідача, на підставі яких ним було виплачено їй кошти за невикористану відпустку 2 113,51 грн. та за невикористану відпустку та компенсацію за втрату середнього заробітку по дату виплати 16 659,45 грн. З огляду на викладене суд приходить до висновку про недоведеність та безпідставність вимог позивача, а тому відмовляє у задоволенні її позову. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed