Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Залізничного відділу поліції ГУНП України у Львівській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області про зняття заборони у виді обмежень на проведення реєстраційних операцій, мотивуючи свої вимоги тим, що в травні 2011 року він придбав автомобіль марки «Mersedes-Benz», реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER], 2000 року випуску, який 27.05.2011 зареєстрував в Тульчинському ВРЕР УДАІ ГУМВС у Вінницькій області та отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. В січні 2017 року, маючи намір розпорядитися належним йому транспортним засобом, а саме зняти його з обліку, він звернувся до Територіального сервісного центру 0544 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області, де йому стало відомо про наявність заборони на проведення реєстраційних операцій щодо належного йому транспортного засобу. Вказана заборона накладена згідно постанови старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011. Для з'ясування даної обставини він 07.02.2017 звернувся до прокуратури Львівської області. На його звернення йому була надана відповідь, що під час досудового слідства у кримінальній справі № 181-0311, порушеної відносно службових осіб Львівського ВРЕВ УДАІ ГУМВС України у Львівській області за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.1, 3 ст.358 КК України, постановою слідчого накладено заборону на проведення реєстраційних операцій на транспортні засоби, згідно переліку. Також, 20.02.2012 під час досудового слідства у кримінальній справі № 181-0311 Залізничним ВП ГУНП України у Львівській області порушено кримінальну справу №181-0062, відомості про яку внесено в ЄРДР 28.05.2013 №12013150060001639, по якій на сьогодні триває досудове слідство. При цьому, йому було роз'яснено право звернутися до суду з позовом щодо зняття заборони на проведення реєстраційних дій. В кримінальній справі №181-0311 та в кримінальному провадженні №12013150060001639 він не був та не є підозрюваним, обвинуваченим чи цивільним відповідачем, а його автомобіль не був та не визнаний речовим доказом у справі, відтак накладення заборони на належний йому транспортний засіб є протиправним та порушує його право власності, охоронюване законом. В зв'язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить зняти заборону у виді обмежень на проведення реєстраційних операцій на належний йому транспортний засіб, яка була накладена постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 по кримінальній справі №181-0311. В судовому засіданніпредставник позивача підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить позов задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, згідно наявного рекомендованого повідомлення, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - представник Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила проти задоволення позову, зазначивши, що законних підстав для зняття заборони немає. Згідно письмових пояснень, наявних в матеріалах справи, остання вказала, що РСЦ МВС не наділене повноваженнями приймати рішення як про накладення обтяжень на майно, так я про його скасування. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Mersedes-Benz», реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER], 2000 року випуску, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого Тульчинським ВРЕВ УДАІ ГУМВС України у Віницькій області 27.05.2011 (а.с. 68). В зв'язку з наявністю арешту на належний позивачу автомобіль, останій позбавлений можливості в повному обсязі здійснювати свої права як власника автомобіля, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з копії картки арешту ТЗ (а.с.69) та копії постанови про накладення заборони на проведення реєстраційних операцій щодо транспортних засобів від 23.05.2011 (а.с.70-71), 23.05.2011 старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Львівської області молодшим радником юстиції Сапуцьким Р.Я. у кримінальній справі №181-0311, порушеній щодо службових осіб Львівського ВРЕВ УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем та перевищенням службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 365 КК України, та за фактом підроблення документів і використання невстановленими особами підроблених документів за ознаками злочинів, передбачених частинами 1, 3 ст. 358 КК України, накладено заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) до вирішення питання у справі на транспортні засоби, згідно переліку, в тому числі на транспортний засіб, який на даний час належить позивачу. Згідно копії повідомлення прокуратури Львівської області від 21.02.2017 №06/3-2751-10 (а.с.73), на звернення позивача з приводу надання інформації про зняття заборони на проведення реєстраційних операцій із транспортним засобом та з інших питань, прокуратурою Львівської області було повідомлено останнього про те, що кримінальну справу №181-0311 скеровано до Личаківського районного суду м. Львова, за результатами розгляду якої судом прийнято рішення, яке набрало законної сили. Також зазначено, що 20.02.2012, під час досудового слідства у вказаній справі, за фактом шахрайства, вчиненого невстановленими особами в особливо великих розмірах, підроблення документів та використання невстановленими особами завідомо підроблених документів за ознаками злочинів, передбачених ст.190 ч.4, ст.358 ч.ч.1, 3 КК України порушено кримінальну справу №181-0062 (кримінальне провадження №12013150060001639 від 28.05.2013), досудове розслідування у котрому, на даний час, здійснюється Залізничним ВП ГУНП України у Лвівській області. По питаннях зняття заборони на проведення реєстраційних операцій із транспортним засобом, йому потрібно звертатись до Залізничного ВП ГУНП України у Лвівській області або до суду. Відповідно до роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутись до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 КПК України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Разом з тим, згідно з п. 9 розділу ХІ "Перехідні положення" КПК України, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги той факт, що спору про право цивільне, пов'язане з належністю майна, між сторонами немає, оскільки право власності позивача на транспортний засіб ні відповідачем, ні іншими особами не заперечується та не оспорюється, а також враховуючи, що заборона на проведення реєстраційних операцій із належним позивачу транспортним засобом накладена під час досудового розслідування кримінальної справи № 181-0311 в період дії норм КПК 1960 року, а тому, відповідно, позивачу у відповідності до вимог КПК 1960 року необхідно було звернутися з відповідним клопотанням про скасування вжитих обмежень до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області або до суду, яким розглянута кримінальна справа. Однак позивач до відповідних органів не звертався. Окрім цього, не погоджуючись з постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 про накладення обмеження на транспортні засоби, позивачем не оскаржено його дій, що могло б бути належним способом захисту його права. Доводи позивача про те, що даних правовідносин підлягає застосуванню практика ВСУ України та правова позиція, висловлена у справі № 6-26цс 13, відповідно до якої вимоги особи, що грунтуються на її праві власності на арештоване в процесі кримінального провадження майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, а в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна суд до уваги не приймає з огляду на наступне. Фактично, постановою слідчого від 23.05.2011 у кримінальній справі не накладено арешт на належний позивачеві транспортний засобів, а лише накладено заборону на проведення реєстраційних операцій. Тобто, протягом усього часу позивач може вільно володіти, користуватись транспортним засобом, лише з обмеженням права його реєстрації, перереєстрації. Однак такі обмеження не визнані у передбаченому законом порядку незаконними чи протиправними. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки вважає, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав. Його право підлягає захисту в рамках кримінальної справи № 181-0311, відповідно до чинного на час виникнення правовідносин діючого законодавства, а саме КПК 1960 року. Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та відсутність правових підстав для їх задоволення. В зв'язку з чим, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed