Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитно заставного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 25.04.2008 року між Приватбанком та ним було укладено кредитно - заставний договір № ODKMAA000082403, відповідно до якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі у розмірі 9 298, 39 доларів США на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення 22 квітня 2011 року. Відповідно до даного договору у заставу передано автомобіль «Toyota Corolla», 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що текст договору не відповідає ніяким розумним вимогам, розмір шрифту унеможливлює належне ознайомлення з договором без застосування спеціальних технічних засобів, збільшуючих зображення тексту, а на його пропозицію надати відповідно оформлений та надрукований текст майбутнього договору йому було відмовлено, а тому деякі положення договору стали відомі зі слів працівників банку. Позивач вважає, що умісті чи необережні дії працівників банку (відповідача), що передували підписанню кредитно-заставного договору, зробили неможливим належне ознайомлення та усвідомлення ним положень, які містяться у вказаному договорі і тому обмежили його свідоме волевиявлення, як учасника правочину. Після підписання договору позивач отримав частину обумовлених коштів в сумі 7173,30 доларів США. Після отримання коштів здійснював їх повернення частинами щомісяця, як передбачено умовами договору. Проте, фінансово-економічна криза, що вплинула на всі сфери життя, позначилася на його майновому становищі, та зумовила окремі затримки виконання його зобов`язань за договором, які він повністю ліквідував за найближчої можливості. Однак, йому стали надходити дзвінки невідомих осіб з попередженням терміново погасити заборгованість та нараховані фінансові санкції. Після цих подій він звернувся за допомогою про відтворення тексту кредитно-заставного договору. Після його детального ознайомлення йому стало відомо, що укладений договір містить цілу низку невідповідностей чинному законодавству, грубим чином порушує його права, а також в ряді випадків прямо та/або опосередковано порушує норми чинного законодавства. Крім того, позивач вважає договір вкрай несправедливим по відношенню до позивача. Так , із 196 основних пунктів та підпунктів договору, 51 пункт встановлює обов`язки для позивача (за договором Позичальника) і тільки 11 пунктів - для банку; в той же час 7 основних пунктів (підпунктів) договору встановлюють права позивача, в той же час права банку (відповідача) встановлені 38 пунктами договору. Розділ 14 договору «Відповідальність сторін та вирішення спорів» встановлює відповідальність лише для позивача- позичальника. Також згаданий договір є вкрай несправедливим щодо фінансових зобов`язань сторін. А саме, Договором передбачається, що банк не несе жодних фінансових витрат, в той час позичальник (позивач), крім виплати отриманих ним кредитних коштів та процентів за їх користування, несе цілий ряд фінансових виплат у вигляді винагород банку, оплати фінансового інструменти, страхування предмету застави, оплату послуг Бюро кредитних історій, винагород банку за резервування коштів, за надання відомостей та інші. Крім того, договір значно перевантажений чималими фінансовими зобов`язаннями позивача, зокрема, реєстрація предмету застави в Державному реєстрі за рахунок позивача, укладання договорів страхування транспортного засобу, усування пошкодження предмету застави в разі настання таких пошкоджень. Позивач зазначає, що положення договору не відповідають ст.ст.11, 18, 19 Закону України про захист прав споживачів, ст.ст.3,6,12,14,15,16,27,203, 627 ЦК України, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.15, 26 Закону України про заставу, ст.42 Господарського кодексу України. Таким чином, позивач вважає, що договір містить цілу низку грубих порушень та суперечностей чинному законодавству, які не можна усунути без кардинальної зміни Договору в цілому, а тому просить визнати його недійсним, повернути сторони у первісний стан для чого зобов`язати відповідача здійснити розрахунок балансу коштів вже сплачених позивачем та фактично отриманих ним (7173,30 доларів США), зобов`язати відповідача за власний рахунок здійснити всі необхідні дії щодо скасування державної реєстрації застави та/або звернення стягнення на предмет застави (належний йому автомобіль «Toyota Corolla» № кузову [NUMBER] , а також вчинити всі інші необхідні дії, пов`язані з цим. 28 лютого 2016 року уточнив позовні вимоги та просить суд визнати недійсним кредитно-заставний договір, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» 25.04.2008року, повернути сторони у первісний стан для чого зобов`язати відповідача повернути йому надлишково сплачені ним кошти за кредитним договором в сумі 714,35 доларів США та зобов`язати відповідача за власний рахунок здійснити дії щодо скасування державної реєстрації предмету заставу - належний позивачу автомобіль «Toyota Corolla» № кузову [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Сплату судового збору покласти на відповідача. З 05 березня 2015р. по 09 жовтня 2017 р. вищевказана цивільна справа перебувала в проваджені судді Комінтернівського районного суду Одеської області Рідник І.Ю. Так, ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» та призначено судове засідання на 18.06.2015р. Справа розглядалася тривалий час. 21 грудня 2017 року згідно з розпорядженням керівника апарату Комінтернівського районного суду Одеської області № 808 від 21.12.2017 р. цивільну справу № 504/894/15-ц у зв`язку із відрахуванням зі штату суду судді Рідник І.Ю . занаслідками повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 21.12.2017р. передано для подальшого розгляду судді Доброву П.В. 11 січня 2018 року ухвалою суду зазначену цивільну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в підготовчому засіданні. Розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження із повідомленням сторін. Відповідач із позовом не згоден, надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги недоведеними, безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що Банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору, і на момент його підписання шрифт позивачем не оспорювався. Також відповідач зазначає, що позивач не надав доказів про те, що саме не було до нього доведене, та того, що його змусили оформити договір страхування, чим сам вводить суд в оману. Безпідставними та не аргументованими, на думку відповідача, є звинувачення позивача щодо можливості банку у будь-який момент на свій розсуд в односторонньому порядку стягнути всю суму кредиту, розірвати договір або змінити його положення; визнавати діяльність банку нечесною. Крім того, відповідач, посилаючись на положення ст.ст.626, 627, 638 ЦК України щодо свободи в укладенні договору та визначенні його умов, вказує на досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, добровільність договору на основі власного волевиявлення, без застосування з боку банку будь-якого впливу або тиску у належній письмовій формі. Підпис позичальника на кредитному договорі, а також та обставина, що Позичальником виконувалися умови кредитного договору свідчить, що Банк та позичальник досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Також відповідач, вважає, що за позовними вимогами настав строк позовної давності. Враховуючи викладене у запереченні на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачем надано до суду додаткові пояснення щодо заперечень відповідача на позовну заяву, у яких, посилаючись на п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що сам факт підписання кредитного договору з його боку жодним чином не свідчить про надання йому необхідної інформації в повному обсязі. Також позивач зазначив, що Відповідач безальтернативно змусив його укласти договір страхування предмету застави з конкретним страхувальником, надавши його на підпис Позивачу. Крім того, позивач іще раз зазначив про те, що договір істотно обмежує його цивільні права, зокрема пунктами 6.2.20; 6.2.25; 12.2.1 - 12.2.5 кредитно-заставного договору. Підтримав уточнені позовні вимоги та просить суд визнати недійсним кредитно-заставний договір, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» 25.04.2008року, повернути сторони у первісний стан для чого зобов`язати відповідача повернути йому надлишково сплачені ним кошти за кредитним договором в сумі 714,35 доларів США та зобов`язати відповідача за власний рахунок здійснити дії щодо скасування державної реєстрації предмету заставу - належний позивачу автомобіль «Toyota Corolla» № кузову [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Сплату судового збору покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в своїй заяві на адресу суду позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, розглянувши справу без його участі. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Яковлєва О.А. в судове засідання не прибув, надавши до суду заяву про проведення судового засідання без участі представника відповідача, позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив суд застосувати правові наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, з урахуванням наявних у суду матеріалів та наданих доказів, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст.ст. 221, 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, врахувавши позицію відповідача, викладену в письмовому відзиві на позовну заяву, надавши належну правову оцінку доказам у їх сукупності і взаємному зв`язку, судом встановлено такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (відповідачем у справі), та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (позивачем), укладений кредитно-заставний договір № ODKMAA000082403. Слід зазначити, що сторонами по справі не надано оригіналу або належно завіреної копії зазначеного договору, в матеріалах справи знаходиться «Відтворений текст» кредитно-заставного договору № ODKMAA000082403 від 25.04.2008р., який надав позивач. Відповідачем не опротестовано наданий відтворений текст, тому суд вважає за можливе прийняти його як копію договору. Відповідно до умов вказаного договору (п.п.17.1.1-17.1.7) Банк надав позичальнику кредит в розмірі 9298,39 доларів США (USD). Частина кредиту в розмірі 7173,30 доларів США надавалась з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 1902,59 доларів США надавалась з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 6,95 доларів США надавалась з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному Реєстрі; частина кредиту в розмірі 215,55 доларів США надавалась з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Кредит видавався не пізніше 24.05.2008 року, дата погашення - 22.04.2011року. Згідно з умовами договору, за користування кредитом була встановлена процентна ставка у розмірі 16,80 річних. Відповідно до п.17.8 умов договору, щомісячно в період сплати позичальник зобов`язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 343,61 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування кредитом. Згідно пунктів 5.1., 5.2. договору для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту до даного договору, і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 17.1.9. договору (а.с.108 т.1). Пунктом 17.1.8. договору передбачена сплата інших платежів на користь банку, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 215,55 доларів США, що сплачується в момент видачі кредиту; винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту; винагорода за проведення додаткового фінансового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9 договору; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 2,52% річних від суми зарезервованих ресурсів. Пунктом 16.9 договору передбачено, що в разі невиконання позичальником умов договору, передбачених п.6.2.9, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по транзитному рахунку, при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченим позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Кредиті кошти надавались на особисті потреби позичальника - придбання автомобіля автомобіль «Toyota Corolla», рік випуску 2008, тип транс. засобу - легк. автомобіль (от до 1500 до 2000 см. куб), кузов № кузову [NUMBER] , об`єм двигуна - 1,8, державний номер [NUMBER] . Пунктом 7.1 договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником всіх його грошових зобов`язань за даним договором виступає Застава, з наведенням відповідного переліку послуг та витрат. Відповідно до п.7.1.7 передбачено, що застава забезпечує вимоги в розмірі їх повної вартості, незалежно від того, якою така вартість може бути в будь-який час протягом строку дії договору. У даному договорі також передбачений графік погашення кредиту. Кредитно-заставний договір № ODKMAA000082403 від 25.04.2008р. був підписаний сторонами, про що зазначили як відповідач, так і позивач в поясненнях на заперечення. Таким чином, судом встановлено факт підписання договору сторонами ознайомлення з його умовами. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як зазначено в абзаці 1 пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 р., відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, кредитний договір кваліфікується як двосторонній, консенсуальний та оплатний. Сторонами виконані умови договору, про що свідчить надання відповідачем позивачу кредитних коштів на купівлю автомобіля, придбання позивачем вказаного у договорі автомобіля та передання його в заставу як забезпечення виконання оспорюваного договору, а також виконання позивачем умов договору щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними. Звертаючись з позовом, [PERSON] посилається на те, що оспорюваний ним кредитний договір є недійсним на момент укладання в силу положень ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки укладений під впливом обману з боку позивача щодо суттєвих умов договору, зокрема прав та обов`язків Позичальника та Банку. Позивач зазначає, що при видачі кредиту Банк (відповідач) приховав від позичальника повну, об`єктивну та достовірну інформацію щодо всіх пунктів договору, чим обмежив його свідоме волевиявлення на укладення договору та реальної суми кредиту (без страхових платежів, реєстрації предмету заставу та винагороди за надання фінансового інструменту), чим увів позичальника в оману. Крім того, цей правочин укладений з використанням нечесної підприємницької практики та нав`язуванням позивачу інших послуг. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст.629 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів». Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Разом з тим, вищевказана норма закону не містила заборони на визначення грошового зобов`язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно із ч.4 ст.11 цього ж Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредит та інші умови надання кредиту; право на дострокове повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18 Закону). До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (ч.5 ст.11 Закону). Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за №168 (чинних на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Відповідно до пункту 3.1 зазначених Правил банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). Відповідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року по справі № 175/1543/16-ц. Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитно-заставного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Крім того, ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону від 13.01.2006 року) закріплено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Відповідно до п.3 ч.7 ст.11 Закону право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачалося право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Однак, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався, доказів протилежного суду не представлено. Пунктом 6 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. В силу приписів ч.6 ст.19 Закону правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним. Так, матеріали справи свідчать про те, що під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». З кредитно-заставного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач був ознайомлений з текстом договору, знав щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту, про що свідчать його дії щодо сплати щомісячних платежів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також посилається на те, що отримав в позику кошти в сумі 7173,30 доларів США, про що свідчить касовий ордер № 005 від 25.04.2008р., які повністю сплатив відповідно до квитанцій про внесення коштів, наданих суду. Тому вважає, що повністю виконав свої обов`язки за кредитним договором, переплативши банку 714,35доларів США. Пункт 17.1.8. договору, яким передбачена сплата інших платежів на користь банку, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 215,55 доларів США, що сплачується в момент видачі кредиту; винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту; винагорода за проведення додаткового фінансового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9 договору; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 2,52% річних від суми зарезервованих ресурсів - не відповідає чинному законодавству, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо. Не можна погодитись з доводами позивача й про те, що відповідач не ознайомив позивача з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, оскільки в умовах кредитного договору зазначено особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу, цільове використання грошових коштів, права та обов`язки сторін і їх відповідальність за невиконання умов кредитного договору. Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та виконував його умови, про що в матеріалах справи наявне відповідне підтвердження. Відповідно до ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Разом з тим, відповідачем в порушення ст.ст. 57-66 ЦПК України не надано суду доказів, які б підтверджували яким саме чином укладення спірного кредитно-заставного договору порушує його права та охоронювані законом інтереси. Відповідачем не доведено в чому саме полягає порушення його прав, оскільки кредит ним отримано в повному обсязі та використано на цілі, передбачені кредитно-заставним договором. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, виходячи з того, що відповідно до ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивача у зв`язку з відсутністю в Договорі умов, передбачених Законом та Правилами, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Як слідує з позову, на момент укладення договору з урахуванням власних доходів позивач мав можливість виконувати свої зобов`язання у повному обсязі, проте після фінансово-економічної кризи, що вплинула на всі сфери життя та економічні галузі в Україні, зумовили окремі затримки виконання зобов`язань позивача за вказаним кредитно-заставним договором. Між тим, позивачем не надано переконливих доказів, які саме права є порушеними визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для нього настали, зокрема, що у разі відображення усієї інформації щодо супутніх послуг він відмовився від укладання договору, з огляду на те, що тривалий час позивач виконував умови кредитного договору. Під час розгляду даної справи судом оглянуто заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2012р. (цивільна справа № 2/0417/3981/2012), ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2014р. (цивільна справа № 0417/5851/2012), заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2015р. (цивільна справа № 0417/5851/2012) та постанова про звільнення майна боржника з-під арешту винесена 20.05.2016р. державним виконавцем Комінтернівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Зокрема, 20.05.2016р. постановою державного виконавця Комінтернівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Іванова І.В. постановлено звільнити з-під арешту наступне майно, що належить [PERSON] , а саме: автомобіль «Toyota Corolla», 1/8, 2008 року випуску, Тип ТЗ - легковий автомобіль, № кузов/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , на який накладено арешт постановою державнго виконавця відділу ДВС Комінтернівського РУЮ Одеської області Чорновол КВ. від 22.01.2013року по ВП № 36096565. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про необхідність зобов`язати відповідача за власний рахунок здійснити дії щодо скасування державної реєстрації предмету заставу - належний позивачу автомобіль «Toyota Corolla» № кузову [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , не доведені. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, відповідно до наявних у цій справі матеріалів, а саме квитанцій, вбачається, що в період з моменту укладення договору відповідач [PERSON] тривалий час виконував умови договору належним чином, тобто вважав умови договору такими, що не порушують його прав, як споживача фінансового продукту, що додатково вказує на те, що, укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони погодили, що ними досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які на думку будь-якої з сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Також установлено, що до відповідача або суду із заявами про істотні порушення своїх прав [PERSON] в період належного виконання ним умов договору не звертався. Суд також враховує, що з моменту укладення кредитно-заставного договору пройшло більше десяти років. Між тим, у даній позовній заяві позивач стверджує, що почав вважати умови спірного договору несправедливими з того часу, коли йому стали надходити дзвінки невідомих осіб про необхідність погашення нібито існуючої заборгованості, але без вказівки на приблизний час таких дзвінків. Як вбачається із зазначених віще рішень Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, позивач, в обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення повідомив про відступлення ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх прав вимоги за кредитним договором № ODKMAA000082403 від 25.04.2008р. компанії ЮАЛ. Питання про визнання кредитно-заставного договору недійсним [PERSON] не ставив. Більше того, спірний договір був укладений сторонами в 2008 році, тривалий час [PERSON] виконував умови договору, сплачуючи кредитні кошти, тим самим виконуючи умови договору до січня 2010 року (час звернення із позовом про визнання недійсним договору у справі №2-2911/11, який залишений без розгляду у зв`язку із не явкою позивача в судові засідання, призначені на 13.04.2011, 17.05.2011, 30.06.2011 та 16.08.2011років), [PERSON] не оскаржував спірний договір, що свідчить, що позивач не вважав його умови не справедливими майже три роки. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не довів свої вимоги за заявленим позовом та відсутні підстави для визнання кредитно-заставного договору від 25.04.2008 року недійсним, оскільки хоча спірний договір і не в повній мірі відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, проте це не призвело до порушення законних прав та інтересів позивача на момент вчинення правочину, а також у матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази наявності умислу в діях відповідача стосовно навмисного введення позивача в оману. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, встановлено, що позивач [PERSON] з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме ЗАТ КБ «ПриватБанк», який мав право на видачу такого кредиту, отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням спірного договору. Крім того, позивач надалі схвалив цей договір, так як вносив платежі на погашення кредитної заборгованості, не ставлячи під сумнів самі умови кредитного договору, які підписані обома сторонами, відтак вищенаведені доводи позивача зазначених висновків суду не спростовують. В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. При укладенні договору позичальник [PERSON] був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання було вільним, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано. Посилання позивача на ті обставини, що банком не була надана йому повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, враховуючи пункти 17.1.3 та 17.1.8., зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на передбачених законом підставах недійсності правочину, аналіз наведених норм права та встановлених у судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що позовні вимоги в цій частині безпідставні та необґрунтовані, а тому підстави для задоволення даної позовної вимоги відсутні. Крім того, оскільки спірний договір не визнаний судом недійсним, а тому й позовна вимога щодо застосування правил взаємної реституції, а саме правових наслідків недійсності правочину, що відповідно до ст.216 ЦК України полягають у зобов`язанні кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, яка є похідною, задоволенню також не підлягає. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Крім того, відповідачем заявлена вимога про застосування строку позовної давності до по позовних вимог. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Рішенням Конституційного Суду України у справі N 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору недійсним по суті за безпідставністю та недоведеністю, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення, і, відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору, який стосується захисту прав споживачів, застосуванню не підлягає. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються, разом із тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed