Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

21 червня 2018 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача орган опіки та піклування - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про надання дозволу на багаторазові виїзди дитини без згоди та супроводу батька, в якому просить суд з урахування заяви про уточнення позовних вимог: надати дозвіл її на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України малолітнього сина - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 08 травня 2015 року, в її супроводі, без згоди та супроводу батька, [PERSON], громадянина України, [INFO], жителя [ADDRESS], для санаторно-курортного лікування та відпочинку строком протягом 1 (один) року починаючи з дати прийняття рішення, до країн Європейського союзу, Шенгенської зони, Арабської Республіки Єгипет, Мальдівської Республіки, Республіки Туреччини, Республіки Індонезії, Королівства Таїланд, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Народної Республіки Занзібар, Домініканської Республіки. В обгрунтування позову вказує, що з 18 серпня 2013 року до 06 лютого 2017 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] від шлюбу у них народився син [PERSON], який проживає з нею і перебуває на її повному утриманні. Вказує, що з 07 листопада 2017 року і до даного часу її син перебуває на вихованні на неповному державному утриманні в КЗ «Рівненський обласний навчально- реабілітаційний центр», що підтверджується довідкою №33 від 15.05.2018 року. Крім того, з 02 травня 2018 року і до даного часу її син, повторно перебуває в КЗ «Рівненський обласний спеціалізований будинок дитини», що підтверджується довідкою №320 від 01.06.2018 року. Після розірвання шлюбу, Відповідач питанням виховання і розвитку дитини не займається і не цікавиться. Вся участь Відповідача у піклуванні про дитину обмежується сплатою аліментів, які з нього стягуються шляхом відрахування із заробітної плати, відповідно до рішення Рівненського міського суду від 03 листопада 2016 року та 20 листопада 2017 року. Зазначає, що у зв'язку з проблемами пов'язаними із станом здоров'я сина [PERSON], вона вимушена періодично звертатись за допомогою лікарів, проходити різного роду обстеження, медичні процедури та подальші реабілітації. При цьому, оскільки дитина часто хворіє і не може у зв'язку з цим перебувати у навчальному центрі, кожного разу лікарі її рекомендують провести ретельне санаторно-курортне лікування дитини, за можливості за межами України в умовах теплих кліматичних умов і в морській чи океанічній зоні. Відомості про стан здоров'я дитини та рекомендації щодо санаторно-курортного лікування підтверджуються доданими медичними документами. Зазначає, що Відповідач двічі прийшовши на її запрошення до нотаріуса, а саме 28 квітня 2018 року та 12 травня 2018 року письмового дозволу на виїзд дитини на санаторно-курортне лікування за межі України не надав і при цьому жодним чином не пояснив причини своєї відмови. У зв'язку з цим вона звернулась до суд з даним позово. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав, що дитину можна оздоровлювати в Україні. В матеріалах справи немає даних про повне медичне обстеження сина, дитини немає жодного щеплення, а тому вважає, що виїзд дитини за кордон буде не в її інтересах. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що з 18 серпня 2013 року до 06 лютого 2017 року сторони перебували в шлюбі. [INFO] від шлюбу у них народився син [PERSON], який проживає зі позивачкою. Місцем проживання дитини визначено місце проживання матері, що підтверджується копією рішення суду від 06 лютого 2017 року. З 07 листопада 2017 року і до даного часу [PERSON] перебуває на вихованні на неповному державному утриманні в КЗ «Рівненський обласний навчально - реабілітаційний центр», що підтверджується довідкою №33 від 15.05.2018 року. Крім того, з 02 травня 2018 року і до даного часу [PERSON], повторно перебуває на реабілітації в КЗ «Рівненський обласний спеціалізований будинок дитини», що підтверджується довідкою №320 від 01.06.2018 року. Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість надана Верховною радою України. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно вимог частини третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Як встановлено частиною третьою статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до вимог частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У підпунктах 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Отже, суд, дійшов висновку, що виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька відповідно до нормативних актів, які регулюють дане питання є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Надання дозволу на вказаний позивачкою період до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без згоди батька порушить його право на участь у вихованні дитини, позбавить можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що є неприпустимим. На підставі викладено, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову На підставі викладеного,

Outcome: dismissed