Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

02.04.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк», в якому просить визнати недійсним кредитний договір №246 від 06 червня 2007р., укладений між ним та ПАТ АБ «Укргазбанк»; визнати недійсним договір іпотеки від 06 червня 2007р., укладений між ним та ПАТ АБ «Укргазбанк», посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округа Ларічовою Н.А.; застосувати наслідки недійсності вказаних договорів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.06.2007 між ним та відповідачем укладено кредитний договір №246, за умовами якого банк зобов'язався надати йому грошові кошти у сумі 178 128,00 доларів США зі строком користування до 06.06.2017р., а він взяв на себе обов'язок повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 12,9% річних. В забезпечення даного зобов'язання, 06.06.2007 між ним та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округа Ларічовою Н.А., за яким він передав в іпотеку банку нерухоме майно - приміщення кафе, загальною площею 206,6 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Херсон, вул. 9-го Січня, будинок 29. На його думку існують обставини, які є підставою для визнання указаних договорів недійсними. Так, позивач зазначає, що відповідно до оспорюваного кредитного договору, кредит надано і іноземній валюті - доларах США, але перед його укладанням, банк всупереч вимог ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, не повідомив про можливість укладення договору в національній валюті та не попередив його, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе він. Крім того, вказує, що вимога банку про укладення ним договорів страхування №03-22-01-0035 від 06.06.2007р. зі страховими компаніями, погодженими відповідачем до співпраці, є несправедливою умовою та нечесною підприємницькою практикою. Також посилається на те, що відповідач збільшив розмір відсоткової ставки в 2010 році, тобто після набрання Законом України від 12.12.2008 р. № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору в односторонньому порядку» законної сили. Дата укладення кредитного договору для вирішення питання щодо законності підвищення відсоткової ставки на його думку значення не має. Вважає, що банк не мав права збільшувати чи зменшувати розмір процентної ставки без попереднього його попередження про це та його згоди на це, даний обов'язок передбачений п.4.1. кредитного договору. Він не дав згоди на збільшення платежів, що не давало права банку застосовувати підвищену ставку нарахування відсотків за користування кредитом, що свідчить про незаконність дій відповідача. Посилається також на те, що з положень договору випливає, що фактично правочин починає вважатись укладеним з моменту сплати позичальником разової комісії за надання кредиту. Тобто банк фактично змусив його виразити у грошовому вигляді своє волевиявлення щодо отримання кредиту. В таких діях відповідача ним вбачається обмеження його волевиявлення, що являється безумовним порушенням ч. з ст. 203 ЦК України. Наведені обставини, на його думку свідчать про невідповідність кредитного договору ЦК України, Законам України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», «Про страхування», а також про вплив банку на його волевиявлення шляхом введення його в оману щодо істотних умов договору - прав та обов'язків сторін. Договір іпотеки позивач просить визнати недійсним у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, що було уточнено представником позивача в ході розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України). Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача визначено у ст. 18 вказаного закону. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Відповідно до ст. ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що 06.06.2007 між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», укладено кредитний договір №246, за умовами якого банк зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти у сумі 178 128,00 доларів США зі строком користування до 06.06.2017р., а [PERSON] взяв на себе обов'язок повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 12,9% річних. В забезпечення даного зобов'язання, 06.06.2007 між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округа Ларічовою Н.А., за яким [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно - приміщення кафе, загальною площею 206,6 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Херсон, вул. 9-го Січня, будинок 29. Однією з обставин, на яку посилається позивач як на підставу визнання оспорюваного кредитного договору недійсним є не повідомлення відповідачем йому про можливість укладення договору в національній валюті та не попередження його, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе він, що порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.07.2007р. № 168. Однак дані доводи суд не приймає до уваги з огляду на наступне. У ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час укладення кредитного договору передбачалось, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Указаною нормою визначено обов'язок кредитодавця, та правові наслідки його невиконання, а саме, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином порушення кредитодавцем обов'язку визначеного ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не має правового значення для вирішення питання про недійсність правочину з підстав визначених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Що стосується посилань позивача на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, до дані правила затверджені постановою НБУ 10.07.2007, після укладення кредитного договору, а тому посилання позивача на дані Правила на думку суду є необгрунтованими. Щодо посилань позивача на несправедливість умов договору про укладення ним договорів страхування №03-22-01-0035 від 06.06.2007р. зі страховими компаніями, погодженими відповідачем до співпраці, слід зазначити наступне. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З аналізу норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слідує, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивачем не доведено жодної із зазначених вище ознак. При цьому, на думку суду умови кредитного договору, які встановлюють обов'язок позивальника застрахувати предмет іпотеки не можуть бути кваліфіковані як несправедливі, оскільки спрямовані на забезпечення інтересу кредитора у зобов'язанні, який не суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності. Обов'язок іпотекодавця застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування передбачений у ст. 8 Закону України «Про іпотеку». Тому включення таких умов до кредитного договору, виконання якого забезпечене іпотекою, не може бути кваліфіковано як нечесна підприємницька практика. Щодо посилань позивача на порушення Закону України від 12.12.2008 р. № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору в односторонньому порядку». Згідно вказаного закону, Цивільний кодекс України доповнено ст. 1056-1, положеннями якої, визначено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. При цьому, згідно роз'яснень викладених у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, При вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. В той же час, згідно положень ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, враховуючи, що порушення банком положень ст. 1056-1 ЦК України, тягне за собою недійсність кредитного договору, саме в частині підвищення процентної ставки в односторонньому порядку, при цьому позивач просить визнати недійсним кредитний договір в цілому, то з'ясування питання про правомірність підвищення банком процентної ставки не має правового значення для вирішення даного спору. Безпідставними на думку суду є і твердження позивача про те, що з положень договору випливає, що фактично правочин починає вважатись укладеним з моменту сплати позичальником разової комісії за надання кредиту, а тому банк фактично змусив його виразити у грошовому вигляді своє волевиявлення щодо отримання кредиту. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно положень ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З моменту укладення кредитного договору на стороні кредитора виникає обов'язок надати позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах, передбачених договором (ч. 1 ст. 1054 ЦК), позичальникові ж належить право вимагати від кредитора видачі відповідної суми кредиту. У відповідності зі ст. 1054 ЦК обов'язки позичальника за кредитним договором полягають у поверненні отриманої грошової суми і сплати відсотків, нарахованих на суму кредиту. За своєю правовою природою кредитний договір є консенсуальним, а тому кредитний договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. При цьому умови кредитного договору про сплату позивальником на користь банку комісії (п.п. 3.3.15, 3.3.16) не суперечать чиновному законодавству. Зокрема, як визначено п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», метою фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах. Згідно п. 7 ч. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк, крім надання фінансових послуг, має право здійснювати також діяльність щодо надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг Згідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Отже, твердження позивача про те, що кредитний договір є укладеним з моменту сплати позичальником разової комісії за надання кредиту, не ґрунтуються на положеннях вищеприведених норм, та не відповідають змісту укладеного договору. Твердження позивача про обмеження банком його волевиявлення, спростовуються письмовими матеріалами справи та при цьому не підтверджені жодним доказом з боку позивача, а тому визнаються судом необґрунтованими та безпідставними. Інші доводи, наведені позивачем у позовній заяві, на переконання суду не можуть свідчити про існування обставин, які є підставою для визнання кредитного договору недійсним, в тому числі і з підстав, визначених ст. 230 ЦК України, а тому до уваги судом не приймаються. Таким чином з врахуванням наведених вище обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справу та в їх задоволенні належить відмовити через їх необгрунтованість та недоведеність.

Outcome: dismissed