Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

22 січня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання угоди, зобов»язання вчинити дії та встановлення порядку користування майном. 8 квітня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності, поділ в натурі та встановлення права приватної власності. 25 червня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виділення частки в натурі із спільної часткової власності, припинення спільної часткової власності. 24 червня 2016 року [PERSON] змінила позовні вимоги. 15 листопада 2016 року [PERSON] змінила предмет позову . 15 листопада 2016 року справи об»єднані в одне провадження. В ході судового розгляду позивачка [PERSON] подала суду заяву про залишення без розгляду частини її позовних вимог, а саме про розірвання угоди, зобов»язання вчинити дії та встановлення порядку користування майном. Ухвалою суду від 12 грудня 2015 року дані позовні вимоги залишені без розгляду. Сторони обгрунтовали свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 8 жовтня 2014 року [PERSON] та [PERSON] є співвласниками нежитлового приміщення 417 по пр..[PERSON],2-г в м.Вишгород, Київської області. Частка права власності [PERSON] становить 2/3 частини приміщення, частка [PERSON] 1/3 частини приміщення. 24 листопада 2014 року між сторонами було укладено угоду про користування та про розподіл площ у даному нежитловому приміщенні, відповідно до якої [PERSON] були надані у користування приміщення: №1 загальною площею 95,4 кв.м, №2 загальною площею 25,5 кв.м, №3 загальною площею 5,4 кв.м, №4 загальною площею 2,9 кв.м, всього 129,2 кв.м, [PERSON] приміщення:№5 загальною площею 7,4 кв.м, №6 загальною площею 6,9 кв.м, №7 загальною площею 4,8 кв.м , №8 загальною площею 61 кв.м, №9 загальною площею 1,7 кв.м., всього 81,8 кв.м Даний розподіл не відповідав часткам сторін, однак позивач [PERSON] на такий розподіл на той час погодилась. [PERSON] встановила стіну в торгівельному залі, чим, вважає позивач [PERSON] порушує її права власника. Позивачка [PERSON] просить здійснити поділ нежитлового приміщення №417 будинку 2-Г по проспекту Т.Шевченка в м.Вишгород між його співвласниками :[PERSON] співвласник 2/3 частин , та [PERSON] співвласник 1/3 частини ха варіантом 2 згідно висновку експерта №1670 шляхом демонтування не несучої перегородки між торговим залом №1 площею 95,4 кв.м та торговим залом №8 площе. 61,0 кв.м та встановити нову стіну, збільшивши торговий зал (приміщення 1) до площі 106,87 кв.м за рахунок торгового залу №8 , зменшивши його площу до 45,53 кв.м, виділити [PERSON] 2/3 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою : Київська область, м.Вишгород, пр..[PERSON],2-г, що складається із нежитлових приміщень №427 , а саме :приміщення №1 торговий зал загальною площею 106,87 кв.м,приміщення №2- підсобне загальною площею 25,5 кв.м;приміщення №3 вбиральня загальною площею 5,40 кв.м,приміщення №4 вбиральня загальною площею 2,90 кв.м,загальна площа становить 140,67 кв.м.;виділити в натурі у власність [PERSON] 1/3 частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою : Київська область, м.Вишгород, пр..[PERSON],2-г, що складається із нежитлових приміщень №427 , а саме: приміщення №5 підсобне загальною площею 7,40 кв.м,приміщення №6- підсобне загальною площею 6,90 кв.м;приміщення №7 коридор загальною площею 4,80 кв.м,приміщення №8 торговий зал, загальною площею 49,53 кв.м,приміщення №9 кладова, загальною площею 1,70 кв.м,загальна площа становить 70,33 кв.м, визнати за нею право власності на ці приміщення як на окремий об»єкт нерухомості, право спільної часткової власності на ці приміщення припинити, стягнути з відповідача понесені судові витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи та сплату судового збору (т.3 а.с.185-189). Відповідачка [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь в порядку компенсації витрат, понесених на встановлення цегляної стіни кошти в розмірі 3652 грн., припинити право спільної часткової власності на торгівельне приміщення 417, яке знаходиться в м.Вишгород, проспект Т.Шевченка,2-г, загальною площею 211,5 кв.м, виділити в натурі та визнати за нею право приватної власності на самостійний окремий об»єкт за вказаною адресою та який складається з приміщення №6 (підсобне) 4,8 кв.м, приміщення №7 (вбиральня) 1,5 кв.м, приміщення №8 (коридор) 4,8 кв.м, приміщення №9 (торговий зал) 57,5 кв.м, приміщення №10 (кладова) 1,7 кв.м, загальною площею 70 кв.м, виділити в натурі та визнати за [PERSON] право приватної власності на самостійний об»єкт за вищевказаною адресою та складається з приміщення №1 (торгівельний зал) 99,4 кв.м, приміщення 2(підсобне) 25,5 кв.м, приміщення №3 (вбиральня) 5,4 кв.м, приміщення №4 (вбиральня) 2,9 кв.м, приміщення №5 7,4 кв.м, загальною площею 140,6 кв.м, витрати по фактичному розподілу приміщення покласти на [PERSON], стягнути з відповідачки [PERSON] понесені судові витрати (т.2 а.с.57-60). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала і просить задовільнити. Представник відповідачки [PERSON]-[PERSON] зустрічний позов підтримала і просить задовільнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Суд прийшов до такого висновку, виходячи з наступного. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 8 жовтня 2014 року [PERSON] та [PERSON] є співвласниками нежитлового приміщення 417 по пр..[PERSON],2-г в м.Вишгород, Київської області. Частка права власності [PERSON] становить 2/3 частини приміщення, частка [PERSON] 1/3 частини приміщення (а.с.4-5 т.1), що пітверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.27, т.3 а.с.23) 24 листопада 2014 року між сторонами було укладено угоду про розподіл площ у даному нежитловому приміщенні, відповідно до якої [PERSON] були надані у користування приміщення: №1 загальною площею 95,4 кв.м, №2 загальною площею 25,5 кв.м, №3 загальною площею 5,4 кв.м, №4 загальною площею 2,9 кв.м, всього 129,2 кв.м, [PERSON] приміщення:№5 загальною площею 7,4 кв.м, №6 загальною площею 6,9 кв.м, №7 загальною площею 4,8 кв.м , №8 загальною площею 61 кв.м, №9 загальною площею 1,7 кв.м., всього 81,8 кв.м (т.1 а.с.8) З фактичного користування сторонами площ у вказаному нежитловому приміщенні вбачається, що відповідно до проведеного перерахунку площ [PERSON] користується площею, більшою на 11,5 кв.м від її частки у власності, що становить 5/100 (а.с.34 т.1). Таким чином, суд вважає, що на даний час встановленим порядком користування площею нежитлового приміщення порушено розміри ідеальних часток сторін. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені статтею 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317,319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з нормами ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою вправі власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до вимогст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на нежитлове приміщення, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та на виділ майна, що є у їх спільній частковій власності. Так, частиною 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. \~\~\~Згідно Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністкрства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна. За змістом роз'яснень Пленуму Верховного Суду України наведених в п.14 постанови від 22.12.1995 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", об'єкт нерухомого майна, який є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі (виділу частки з нього), якщо можливо виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі приміщення або які можна переобладнати в такі. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями, якщо про це заявлено позов. Згідно п.п. 1.2. та 3.3. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 № 55, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за № 774/14041, виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. У відповідності до технічного паспорту (т.3 а.с.26) торгове приміщення №417 по проспекту Шевченка,2-Г в м.Вишгород, Київської області складається торгового приміщення 1 площею156,4 кв.м, підсобного приміщення 2 площею 19,6 кв.м, тамбур 3 площею 5,9 кв.м, коридора 4 площею 5,6 кв.м, убиральні 5 площею 1,8 кв.м, убиральні 6 площею 1,4 кв.м, підсобного приміщення 7 площею 7,4 кв.м, підсобного приміщення 8 площею 6,9 кв.м, коридора 9 площею 4,8 кв.м, кладової 10 площею 1,7 кв.м, разом 211,5 кв.м. Відповідно до висновків експерта за результатми судової будівельно-технічної експертизи №21828/15-43 (т.1 а.с.173-191) та за №1670 (т.3 а.с.124-151) з технічної точки зору розподіл в натурі нежитлового приміщення №417, що розтащоване за адресою: Київська область, м.Вишгород, проспект Т.Шевченка, будинок 2-Г на окремі об»єкти приватної власності відповідно до часток співвласників: [PERSON] -2/3, [PERSON]-1/3 без відхилення від вказаних часток , можливий. За таких обставин, суд приймає до уваги зазначені висновки експертизи, вважає їх допустимим засобом доказування факту наявності технічної можливості, поділу в натурі нежитлового приміщення №427 по проспекту Шевченка,2-Г м. Вишгород, Київська область, оскільки наведені в ньому відомості не суперечать іншим матеріалам та відповідають фактичним обставинам справи. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що нежитлове приміщення , яке перебуває у спільній частковій власності у позивача та відповідача є подільною річчю в розумінні ст. 183 ЦК України, оскільки при поділі цільове призначення приміщень, які входять до складу спільного майна, втрачено не буде. Запропонований експертом варіант поділу (а.с.144 т.3) про виділення [PERSON] приміщення №1 торговий зал загальною площею 106,87 кв.м,приміщення №2- підсобне загальною площею 25,5 кв.м;приміщення №3 вбиральня загальною площею 5,40 кв.м,приміщення №4 вбиральня загальною площею 2,90 кв.м, а [PERSON] приміщення №5 підсобне загальною площею 7,40 кв.м,приміщення №6- підсобне загальною площею 6,90 кв.м;приміщення №7 коридор загальною площею 4,80 кв.м,приміщення №8 торговий зал, загальною площею 49,53 кв.м,приміщення №9 кладова, загальною площею 1,70 кв.м, судом приймається як такий, що не порушує права сторін, є найбільш прийнятним. Згідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. \~\~Тому, враховуючи вищевикладене, наявність технічної можливості та фактичний варіант розподілу нежитлового приміщення, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги сторін є законними, обґрунтованими, доведеними належними доказами, а тому в цій частині підлягають задоволенню. Відтак, виходячи з положень ст.ст.328,346 ЦК України,право спільної часткової власності сторін на виділене їм майно підлягає припиненню з одночасним визнанням за нею права власності на самостійний об'єкт права власності, з метою проведення державної реєстрації припинення спільної часткової власності позивача та реєстрацію за нею права власності на самостійний об'єкт. В відповідності до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо демонтування стіни та встановлення нової стіни є неконкретними, та такими, що задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо зобов»язання сторін щодо переобладнання приміщень №1 та 8 сторонами не заявлено і судом не розглядається. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] витрат, пов»язаних зі встановленням цегляної стіни, задоволенню також не підлягають, оскільки суду не надано доказів про те, що встановлення цегляної стіни було проведено за згоди співвласника [PERSON] Суд приходить до висновку, що судові витрати по справі, необхідно залишити по фактично понесеним.

Outcome: dismissed