Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вищезазначеним позовом. Свої вимоги аргументують наступним. Їм належать на праві спільної сумісної власності житловий будинок розташований по вул. Центральна, № 45 в с.Молниця Герцаївського району Чернівецької області, земельна ділянка площею 0,2381 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована в с. Молниця Герцаївського району Чернівецької області та земельна ділянка площею 0,16591 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Молниця Герцаївського району Чернівецької області. 24.10.2013 року [PERSON], за згодою [PERSON] з відповідачкою [PERSON] уклала договори купівлі-продажу вказаного житлового будинку та двох земельних ділянок. Вважає, що укладалися договори з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання. Думали що укладають договори довічного утримання, проте під впливом помилки щодо природи правочину, уклали договори купівлі-продажу. Зазначають, що ніколи їх б не уклали, якби знали що позбавляються своєї нерухомості та втрачають можливість користування своєю власністю. Враховуючи наведене, просили суд визнати договори купівлі-продажу недійсними. Ухвалою Герцаївського районного суду по даній справі провадження у справі в частині позовних вимог заявлених [PERSON] закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, так як існує рішення суду, що набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет та з тих самих підстав. Справу розглянуто в частині позовних вимог заявлених [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачів дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні подала заперечення проти позову, дала пояснення аналогічні змісту заперечення та просила відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог заявлених [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши повноцінно матеріали справи, дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав. За змістом ч.1 ст.203 ЦК України та відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно з ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Разом із тим за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В той же час, з оспорюваних договорів купівлі-продажу вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору, в тому числі щодо ціни продажу. Даним договорам передувала підготовка сторін до вчинення правочинів, зокрема, сторони виготовляли експертно-грошові оцінки, нормативно грошові оцінки, позивач давав свою згоду на вчинення оспорюваних правочинів. Як вбачається із заяви позивача до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу [PERSON] від 22 жовтня 2013 року, що він дає згоду своїй дружині - [PERSON], продати і укласти договори купівлі-продажу житлового будинку, обєкту незавершеного будівництва та двох земельних ділянок. В цій же заяві зазначено, що він ознайомлений з проектами договорів купівлі-продажу і заявляє, що указані правочині вчиняються в інтересах сімї (а.с.19). Враховуючи наведене, позивач та його представник не надав достатніх підстав вважати, що спірні договори купівлі-продажу були укладені під впливом помилки щодо природи правочину, а тому суд не вбачає підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed