Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

В грудні 2014 року до Вінницького районного суду Вінницької області звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 25.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено відповідний договір, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 8 859,95 грн., а відповідач прийняв на себе відповідні зобов'язання щодо порядку повернення коштів банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 24.11.2014 року, відповідач заборгував позивачу 61791,03 грн., з яких 6\~977,33 грн. - заборгованість за кредитом; 1\~050,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4\~678,08 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 45\~666,48 грн., - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина); 2\~918,62 грн. - штраф (процентна складова). В зв'язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідача вищевказану суму боргу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву (а.с. 40), а саме вважає, що позов є необґрунтований та не доведений належним чином, крім цього поданий з пропуском позовної давності, оскільки відповідачу була вперше нарахована сума заборгованості 21.02.2008 року, а позивач звернувся в суд 12.12.2014 року, тому просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Крім того, суду пояснив, що в січні 2008 року [PERSON] познайомив товариш із приватним підприємцем [PERSON], який мав продати йому ноутбук вартістю 9500,00 грн. При цьому [PERSON] повинен був сплатити авансовий внесок в розмірі 2400,00 грн., а решту суми вартості ноутбука (7100,00 грн.) взяти в кредит. Оформивши 25.01.2008 року кредит [PERSON] сказав, що дасть [PERSON] гроші в сумі 5000,00 грн. замість ноутбука. Але банк того дня гроші не перераховував на рахунок [PERSON] і позивач гроші не отримав, бо був уже вечір. Приїхавши додому та ознайомившись з умовами кредитування відповідач вирішив розірвати кредитний договір. Тому 28.01.2008 року відповідач звернувся до працівника ПриватБанку по вул. Козицького в м. Вінниці з даного питання. Йому було розяснено, що у випадку розірвання договору, позичальник повинен сплатити банку 1975,00 грн. за надані послуги, на що відповідач погодився і написав заяву про розірвання договору та сплатив вказану суму коштів. Ноутбук відповідач не отримував. 24.07.2009 року Вінницьким районним судом Вінницької області був виданий судовий наказ по цьому ж кредитному договору про стягнення з відповідача 19881,58 грн. За заявою відповідача даний судовий наказ був скасований, так як відповідач звернувся до банку із заявою про розірвання кредитного договору і сплатив банку 1975 грн. неустойки. Заслухавши пояснення представників сторін, свідка та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25.01.2008 року між ЗАТ КБ Приватбанк та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №VIXRRX09880037, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит на суму 8859,95 грн.на строк 24 місяців з 25.01.2008 року по 25.01.2010 року включно для придбання товару, з яких позичальник [PERSON] доручив ПриватБанку перерахувати кредитні кошти в сумі 7100,00 грн. в день надання кредиту на поточний рахунок №26006962482015 в Ф-Я Першого Укр. Міжн. Банку з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою №77 від 25.01.2008 року, а також перерахувати 1420,00 грн. на поточний рахунок №61111909990760 в ПриватБанк з призначенням платежу «Сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором №VIXRRX09880037 від 25.01.2008 року» та перерахувати 339,95 грн. на сплату страхового платежу на поточний рахунок Страхової компанії ЗАО Страхова компанія «Інгосстрах» зі сплатою за користування кредитом 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с. 6 зворіт). Позичальник погодився, що заява разом з запропонованими ПриватБанком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір. Також позичальник підтвердив, що був ознайомлений та згодний з умовами надання споживчого кредиту, які надані були у письмовій формі. Своїм підписом підтвердив факт про надану повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував факт підписання заяви позичальника від 25.01.2008 року. Частинами 1,3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Договір є укладеним з моменту передання грошей (ч. 2 ст. 1046 ЦК України) і є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу (ст. 526 ЦК України). Крім того, оскільки між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений споживчий кредит, до даних правовідносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів». У справах про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. В судовому засіданні було встановлено, що згідно заяви позичальника, п.п. 2.1, 2.2 Умов надання споживчого кредиту (а.с. 7) [PERSON] доручив банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 7100,00 грн. на поточний рахунок №26006962482015 в Ф-Я Першого Укр. Міжн. Банку торговельно-сервісного підприємства, а також перерахувати 1420,00 грн. на поточний рахунок №61111909990760 в ПриватБанк з призначенням платежу «Сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором №VIXRRX09880037 від 25.01.2008 року». Проте позивач не надав суду доказів (меморіальний ордер та довідку з банку про перерахування ПриватБанком 25.01.2008 року коштів на поточний рахунок №26006962482015 в Ф-Я Першого Укр. Міжн. Банку з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою №77 від 25.01.2008 року»). Таким чином, позичальник [PERSON] мав достатньо підстав вважати, що 25.01.2008 року він не отримав кредит для оплати товару. \~ В судовому засіданні [PERSON] заперечив факт отримання товару (ноутбука) від суб»єкта підприємницької діяльності [PERSON], іншими належними письмовими доказами факт отримання відповідачем товару не підтверджений. Крім того, судом було оглянуто в судовому засіданні цивільну справу №2-н-162-09 за заявою ЗАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 19881,58 грн. за кредитним договором №VIXRRX09880037, в якій (а.с. 8 зворіт) міститься копія рахунку №77 від 25.01.2008 року на ноутбук SAMSUNGX22 за ціною 9500,00 грн., виданого СПД [PERSON] Проте в даній цивільній справі також відсутні докази про перерахування ПриватБанком 25.01.2008 року коштів на поточний рахунок №26006962482015 в Ф-Я Першого Укр. Міжн. Банку з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою №77 від 25.01.2008 року». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працювала в 2008 році в ЗАТ КБ ПриватБанк та памятає, що до неї звернувся [PERSON] із заявою про розірвання кредитного договору, так як його не влаштовували умови договору і він товар не отримував. В звязку з цим вона розяснила відповідачу як необхідно написати заяву в банк для розірвання договору та необхідністю сплатити відповідачем 1975,00 грн. комісійної винагороди та відсотків в звязку із розірванням кредитного договору, що й було відповідачем зроблено. Пояснення свідка [PERSON] та представника відповідача про сплату останнім 1975,00 грн. підтверджується копією квитанції від 22.02.2008 року, яка надана суду та матеріалами цивільної справи №2-н-162-09 за заявою ЗАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості. Враховуючи наведені обставини та норми Закону, а також те, що споживчий кредит був наданий на придбання продукції, проте бажаного позичальник не отримав, а також враховуючи загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності і розумності (ст. 3 ЦК України), суд вважає, що сума боргу по кредитному договору в розмірі 61791,03 грн. стягненню з [PERSON] не підлягає, оскільки позовні вимоги відповідно до ст. 60 ЦПК України доведені не були. Суд вважає, що підстав для застосування позовної давності за вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» немає, оскільки позов є не доведений, що повністю узгоджується з абзацом 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», у відповідності до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed