Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~13.07.2018 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, а 11.09.2018 з уточненою позовною заявою, до [PERSON] з вимогами: звільнити його від заборгованості по аліментах перед [PERSON], що виникла на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31.08.2011 у справі № 2014/2-891/11, скасувавши суму заборгованості - 47488 грн 10 к. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2007, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.12.2011 розірвано. \~ \~ \~ \~Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. \~ \~ \~ \~31.08.2011 за рішенням Зміївського районного суду Харківської області по справі №2014/2-891/11 з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 28 серпня 2011 року до досягнення сином повноліття, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. \~ \~ \~ \~Аліменти були стягнуті за тієї умови, що дитина проживала з позивачкою, про що, зокрема, йде мова безпосередньо у вказаному рішенні суду. \~ \~ \~ \~Але, з травня 2012 року, вже після ухвалення судом рішення, син почав проживати разом з дідусем та бабусею за адресою: 63401, [ADDRESS]. \~ \~ \~ \~Не дивлячись на проживання дитини з дідом та бабою, відповідач в 2015 році звернулася до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення на її користь аліментів на утримання сина [PERSON], який з нею не проживав та не проживає з травня 2012 року. \~ \~ \~ \~Державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості по аліментах, розмір якої складає 47488 грн. 10 коп., хоча кошти ним сплачувалися в повному обсязі особі, з якою проживає дитина (дідові). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Аліменти на утримання сина сплачувалися дідові - [PERSON], оскільки саме він опікується дитиною, піклується про [PERSON], разом вони проводять весь час, син з травня 2012 року проживає з дідом та бабою. Також [PERSON] разом з дружиною приймають безпосередню участь у вихованні [PERSON], водять до лікарняного закладу, до школи (готують до школи, роблять домашнє завдання, одягають до школи), підтримують [PERSON], який, в свою чергу, не має намірів проживати з матір'ю, про що заявляв і в службі по справам дітей та у районному відділку поліції. \~ \~ \~ \~Переконаний, що вказані вище обставини мають суттєве значення, оскільки аліменти на утримання [PERSON] сплачувалися, а заборгованість нараховувалася, хоча очевидно, що саме особа, з якою проживає дитина, повинна отримувати аліменти на цю дитину, що і визначають норми Сімейного Кодексу України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~01.10.2018 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, де вона вказала, що вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Аліменти рішенням суду стягнуто на її користь, існує заборгованість по сплаті аліментів. Малолітній син проживає з нею. Доказів на підтвердження того, що син проживає з дідом та бабою і позивач сплачує аліменти на його утримання на користь діда [PERSON] не надано. \~ \~ \~ \~У судовому засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позові. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] заперечувала проти позову та пояснила, що син [PERSON] проживає з нею. Місце проживання дитини після розірвання шлюбу було визначено з матір'ю. Аліменти стягнуто на її користь, тому позивач повинен сплачувати їх щомісячно у розмірі, встановленому судом та погасити заборгованість. \~ \~ \~ \~Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти того, що малолітній син сторін періодично проживає з дідом та бабою і позивач дійсно передавав кошти на його утримання, однак підстав для звільнення його від сплати заборгованості не має. \~ \~ \~ \~Третя особа [PERSON] вказала, що позивач повинен сплатити заборгованість, підстав для задоволення позовних вимог не має. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи - служби у справах дітей Зміївської РДА в Харківській області [PERSON] у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] \~ \~ \~ \~Належним чином повідомлений про розгляд справи представник третьої особи Зміївського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області у судове засідання не з'явився. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками [PERSON], [INFO]. (а. с. 7, 8). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31.08.2011 по справі №2014/2-891/11 зі [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 28 серпня 2011 року до досягнення ним повноліття, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а. с. 9-10). На виконання вказаного рішення, було видано виконавчий лист і постановою старшого державного виконавця ВДВС Зміївського РУЮ Харківської області Нагорною Н.М. від 03.09.2015 відкрито виконавче провадження №48595657. (а. с. 14). Із розрахунку заборгованості по аліментам за виконавчим листом №2-891/11 від 22.01.2015 вбачається, що за період з 01.09.2015 по 15.06.2018 заборгованість [PERSON] перед [PERSON]А складає 47488,10 грн. (а. с. 15). З копій актів обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 09.11.2017 та від 12.07.2018 вбачається, що зі слів свідків (сусідів) онук [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] проживає разом з ними за адресою: [ADDRESS]. (а. с. 12, 13). Вказане спростовується рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.12.2011 у справі №2014/2-89/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, де зазначено, що згоди про місце проживання сина досягнуто, він залишається проживати з матір'ю [PERSON] (а. с. 7) та даними довідки Зміївської міської ради про склад сім' або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.08.2018 №5415, відповідно до якої за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. (а. с. 52). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує про те, що аліменти на утримання сина [PERSON] сплачувалися ним діду [PERSON], про що останній складав розписки про отримання аліментів у розмірі 3000 грн. за квітень, травень та червень (року не зазначено) та у розмірі 100 грн за липень, 1000 грн за серпень, 1500 грн за вересень (розписка датована 23.09.2018). (а. с. 85, 86). Однак, даних щодо заміни стягувача у виконавчому провадженні №48595657 суду не надано. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов'язок є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Згідно ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості по аліментах. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексуУкраїни при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року, суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що з травня 2012 року син проживає з дідом та бабою, а не з матір'ю [PERSON], що є підставою для звільнення його від сплати заборгованості, оскільки аліменти ним сплачувалися особі, яка безпосередньо приймає участь в утриманні та вихованні [PERSON], а заборгованість нараховувалася. При цьому, суду позивач надав довідку про розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що [PERSON] сплачено аліменти у вересні та жовтні 2015 року у розмірі по 350 грн. Вказаний розрахунок в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, боржником не оскаржувався, питання про зарахування грошових коштів, переданих відповідно до розписок [PERSON], до сум сплачених аліментів, не ставилося. Зазначені [PERSON] обставини не мають істотного значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності, який включає в себе принцип остаточності рішень суду. В національному законодавстві даний принцип закріплений в ст. 129 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» було наголошено, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. У справі «Науменко проти України» Європейський суд з прав людини також наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто, принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Скасування такого рішення призводить до порушення принципу юридичної певності і «права на суд» відповідно до ст. 6 параграфу 1 Конвенції. У справі «Желтяков проти України» судом зазначено, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини також наголошував, що суд повинен з'ясувати, чи вимагає ситуація грубого втручання у остаточне рішення суду, зокрема, якщо було допущено серйозне порушення процесуальних норм або висновки суду були завідомо неправильними. Таким чином, рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31.08.2011 встановлено обов'язок [PERSON] сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утриманні сина [PERSON], 08.07.2007 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно. Рішення набрало законної сили та є обов'язковим для виконання. Заборгованість по аліментам станом на 15.06.2018 складає 47488,10 грн. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для звільнення позивача від обов'язку сплачувати заборгованість по аліментам. Позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки ухвалою судді від 20.07.2018 [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення, його, у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на користь держави з позивача.

Outcome: dismissed