Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач 03.09.2013 року звернувся в суд з позовом до Черкаської міської ради, [PERSON], треті особи: [PERSON], Департамент екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ([PERSON] та інші)» в частині безоплатної передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати незаконним та скасувати пункт 5 додатку до рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ([PERSON] та інші)», щодо безоплатної передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. по [ADDRESS]; визнати недійсними державний акт серії ЯГ № 532770 виданий 29.03.2006 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1000,0 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], вартістю 276 180,00 грн. та скасувати його державну реєстрацію; витребувати у [PERSON] земельну ділянку площею 1000,0 кв.м, вартістю 276 180,00 грн. розташовану за адресою: [ADDRESS] та яка належить останньому на підставі державного акту серії ЯГ № 532770 від 29.03.2006 року на користь Черкаської міської ради. В судовому засіданні прокурор уточнив позовні вимоги в частині витребування у [PERSON] земельної ділянки площею 1000,0 кв. м., вартістю 276 180,00 грн. розташовану в адміністративних межах м. Черкаси та яка належить останній на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.09.2013 року, зареєстрованого в реєстрі № 1859. Свої вимоги позивач мотивував тим, що прокуратурою м. Черкаси проведена перевірка дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використанні земельних ділянок у кварталі № 137 між вулицями Золотоніською, Грузиненка, Ціолковського та Мініна і Пожарського (мікрорайон «Соснівка») в м. Черкаси. Встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ([PERSON] та інші)» за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект» та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 16.03.2006 № 1372, передано безоплатно громадянину [PERSON] у власність земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв.м., яка розташована у [ADDRESS] за рахунок земель Черкаської міської ради. На підставі зазначеного рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 [PERSON] отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Вважає, що рішення не відповідає вимогам закону та має бути визнане судом незаконним та скасовано, з огляду на наступне: Відповідно до генерального плану міста Черкаси, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 29.03.1984 року № 144, вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто являє собою землі загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено. Згідно п. «а», ч. 3 ст.83 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) земельні ділянки, запроектовані генеральним планом міста Черкаси за функціональним призначенням під землі зелених насаджень загального користування населеного пункту, не можуть передаватися у приватну власність. Виділення спірної земельної ділянки, можливе було, лише за результатами розгляду містобудівного обґрунтування розміщення об'єкта, не передбаченого містобудівною документацією, яким би обґрунтовувалась можливість зміни функціонального призначення території, за умови затвердження останнього у встановленому порядку відповідно до п. 3.1 та 3.5 ДБН Б. 1.1-4-2002 Черкаською міською радою, посадові особи управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Черкаської міської ради мали право надати позитивні висновки щодо можливості виділення у приватну власність під індивідуальну житлову забудову вказані земельні ділянки. Згідно інформації директора департаменту містобудування Черкаської міської ради від 20.02.2013 року за № 1828-01-21 містобудівне обґрунтування під індивідуальну житлову забудову у кварталі № 137 відсутнє. Управлінням містобудування та архітектури Черкаської обласної державної адміністрації висновку щодо можливості затвердження зміни до генерального плану м. Черкаси, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСРС від 29.03.1984 року № 144 в частині зміни функціонального призначення території зелених насаджень загального користування на площі розміщення та відведення земельної ділянки під індивідуальну житлову забудову між вулицями Золотоніською, Грузиненка, Ціолковського та Мініна Пожарського (мікрорайон «Соснівка») по [ADDRESS] згідно вимог п. 3.7 ДБН Б. 1.1-4-2002 не надавалось. Вивченням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] встановлено, що в порушення ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України в редакції від 02.03.2006 року, проект відведення земельної ділянки не погоджувався із природоохоронним органом та суміжними землекористувачами. Згідно ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Проте, у порушення вказаної вище норми генеральним планом населеного пункту не передбачено забудову вказаної земельної ділянки, а містобудівне обґрунтування не розроблялось та не затверджувалось. Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад га держави, раціонального використання та охорони земель (стаття 4 Земельного кодексу України). Крім того, факт незаконного відчуження Черкаською міською радою спірної земельної ділянки підтверджується висновком Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 21.02.2013 року № 636, в якому зазначено, що дійсна земельна ділянка знаходиться на території зелених насаджень загального користування, а тому не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову, згідно ст. ст. 38, 39, 44, 51, 52, 83 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується, зокрема, на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Крім того, відповідно до а. а) ч. З ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) належать на праві комунальної власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. Статтею 111 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) встановлено, що право на земельну ділянку може бути обмежено законом або договором шляхом встановлення заборони на продаж або інше відчуження певним особам протягом установленого строку, заборони на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту та зовнішнього виду нерухомого майна тощо. Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України, землі України поділяються за основним цільовим призначенням, зокрема на такі категорії: землі житлової та громадської забудови; землі рекреаційного призначення. Так, відповідно до ст. 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення відноситься: земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, тощо. Згідно довідки Черкаського міського управління земельних ресурсів, яка надана за № 431-25-2 [PERSON], спірна земельна ділянка відноситься до земель зайнятих зеленими насадженнями загального користування Черкаської міської ради. Разом з тим, відповідно до оскаржуваного рішення, спірна земельна ділянка була передана [PERSON] безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України відносяться до земель житлової та громадської забудови. Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення допущено порушення вимог ст. 52 Земельного кодексу України, якою встановлено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Крім того, ч. 3 ст. 83 Земельного Кодексу України встановлена чітка заборона на передачу земель комунальної власності загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) у приватну власність. Разом з тим, ст. 143 Земельного кодексу України, встановлено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Крім того, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Таким чином, вважає, що оскільки спірне рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24.03.2006 року суперечить актам цивільного законодавства, а саме: ст. 51, ч. 3 ст. 83, ст.111, п. 9 ст. 118, п. «б» ч. 1 ст. 198 Земельного кодексу України, п.3.1 та 3.5 ДБН Б. 1.1-4-2002 в частині дотримання порядку передачі земельної ділянки, погодження такої дії з відповідними органами, цільового використання земельної ділянки та заборони передачі земель вказаної категорії у приватну власність, то останнє, відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має бути визнане незаконним та скасоване судом. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 373 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на землю (на земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно із вимогами ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 І Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що записи у Державному реєстрі прав скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Враховуючи вказане, у зв'язку з невідповідністю рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24.03.2006 року, яке лягло в основу акту про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку № ЯГ 532770 від 29.03.2006 загальною площею 1000,0 кв.м. повинен бути визнаний судом недійсним зі скасуванням його державної реєстрації. А земельна ділянка, відповідно до ст. 143 Земельного кодексу України та ст. 216 Цивільного кодексу України повернута власникові, тобто Черкаській міській раді. Дана земельна длянка під час судового розгляду була відчуджена шляхом укладання договору купівлі-продажу від 26.09.2013 року№ 1859 між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Так, у вказаному узагальненні Верховний Суд України зазначив наступне: якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Відповідно до ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його належним власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Зазначена норма кореспондує зі ст. 330 Цивільного кодексу України, за якою якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності па нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Незаконне надання земельної ділянки площею 1000,0 кв.м., яка знаходиться в адміністративних межах м. Черкаси з володіння територіальної громади (належного власника спірного майна) поза її волею, крім вищевикладених обставин та матеріалів справи, доводиться також матеріалами кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР 25.02.2013 прокуратурою м. Черкаси відносно службових осіб управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Черкаської міської ради з правовою кваліфікацією передбаченою ч. 3 ст. 365 КК України. Оскільки спірне рішення Черкаської міської ради не відповідає вимогам закону і має бути визнане судом незаконним та скасованим, то і в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України майно у вигляді земельної ділянки вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а саме шляхом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України. Враховуючи вказане, з метою реального захисту права комунальної власності Черкаської міської ради на спірну земельну ділянку, остання має бути витребувана у [PERSON] та передана Черкаській міській раді як територіальній громаді міста Черкаси. Статтями 13, 14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 3 - рп / 99 та відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Підставою представництва інтересів держави у судах є наявність порушеного або загрози порушень економічних, політичних і інших державних інтересів в наслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що виникають у відносинах між ними або державною. У відповідності до ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України прокурор у випадках, встановлених законом, може звертатися до суду із заявами на захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про не в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Вважає, що оскільки, у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції щодо звернення до суду із дійсним позовом, то прокурор зазначає про це і відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України набуває статусу позивача. Подання прокуратурою м. Черкаси дійсної позовної заяви обумовлено необхідністю відновлення та захисту порушених інтересів держави та суспільства, зокрема інтересів територіальної громади міста, як власника земельної ділянки, та наявністю підстав передбачених ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Незаконне безоплатне надання у власність земельної ділянки гр. [PERSON] загальною площею 1000,0 кв.м., яка знаходяться в адміністративних, межах м. Черкаси, із власності територіальної громади безпосереднім чином порушує законний порядок надання землі у власність громадянам, позбавляє громадян права на користування земельними ділянками загального, користування тощо. Вказане у відповідності до вимог ст. 121 Конституції України покладає на органи прокуратури обов'язок представництва інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом пред'явлення та підтримання в суді даного позову. В судовому засіданні прокурор Чухало О.В. заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача Черкаської міської ради - Луговський О.С. позов не визнав посилаючись на те, що рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24.03.2006 рку прийнято на підставі висновків всіх служб. Дана земельа ділянка не відноситься до паркової зони. Прокурором не було наведено доказів порушення прав держави при виділенні даної земельної ділянки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, скерувала до суду заяву про рзгляд справи без її участі та не визанння позовних вимог. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи Департаменту екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду невідомі. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24.03.2006 року, розглянувши проекти відведення земельних ділянок та враховуючи висновки державної землевпорядної експертизи, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок»,

Outcome: dismissed