Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

[PERSON] подала до суду позов до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В позові покликається на те, що з кінця 2011 року відповідач з нею та донькою не проживає, вихованням та утриманням дитини не займається, не проявляє до доньки батьківських почуттів, його поведінка підтверджує, що він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Вказала, що відповідач бачив останній раз доньку літом 2012 року. Дитина зовсім не знає свого батька. Просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини - [PERSON], [INFO]. [PERSON] подав до суду зустрічний позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення участі у вихованні дитини, який був уточнений після подання висновку органом опіки та піклування. Посилаючись на те, що попри його намагання зустрітися із дитиною позивач-відповідач [PERSON] відмовляє йому у цьому. Вона постійно перешкоджає [PERSON] у побаченнях з дитиною, просив суд зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у спілкуванні та побаченнях з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], встановити способи його участі у вихованні дочки в наступному порядку: кожну 1 та 3 суботу місяця з 10.00 год. до 17.00 год. кожну 2 та 4 неділю місяця з 14.00. год. до 17.00 год. В судовому засіданні позивач-відповідач позовні вимоги та обґрунтування позовних вимог підтримала. Додатково вказала, що з 2012 року вони з відповідачем проживають окремо, донька проживає з нею. [PERSON] не цікавиться ні розвитком, ні вихованням доньки. Аліменти не сплачує, додаткової допомоги на утримання доньки не надає. Вказала, що вона не чинить перешкод у спілкуванні з донькою, а навпаки приводила дитину до батьків відповідача на побачення. Просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON]. Представник позивача-відповідача в судовому засіданні позовні вимоги та їх обґрунтування підтримав повністю. Звернув увагу суду на те, що [PERSON] з донькою не спілкується, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, він не сплачує аліменти на її утримання, не відвідує дошкільний заклад, який вона відвідує. Сама дитини вважає, що її батьком є брат позивачки дядько [PERSON]. Зазначив, що [PERSON] не чинить перешкод у спілкуванні з донькою ні [PERSON], ні його родичам. Просив суд не враховувати висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, так як він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Просив первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного - відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він спілкувався з донькою до того часу, поки позивач [PERSON] не вказала, що не дасть дитину і після цього він перестав спілкуватися. На запитання вказав, що намагався спілкуватися з дитиною і має такий намір. На даний час платить аліменти. Після 2012 року дізнавався про життя і розвиток доньки через свою матір та сестру. Останній раз бачив доньку в 2012 році. Вказав, що він не зустрічався із донькою та не цікавився вихованням дитини, так як був на заробітках за кордоном. Представник відповідача-позивача в судовому засіданні вказала, що [PERSON] любить свою доньку і має намір брати безпосередню участь у її вихованні та житті. З 2012 року [PERSON] у зв'язку із необхідністю в коштах, перебував на заробітках у Російській Федерації, так як після отриманої травми головного мозку не міг працювати за спеціальністю. Він на даний час не має заробітків і не працевлаштований. В міру своїх матеріальних можливостей він сплачує аліменти. [PERSON] не дає можливості спілкуватися із донькою попри всі намагання [PERSON] зустрітися із дитиною, вона відмовляє йому у цьому. Просила зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні вказала, що повністю підтримує надані висновки органом опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки та про необхідність визначення судом можливості побачень [PERSON] з донькою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що [PERSON] з літа 2012 року не бачив свою доньку, [PERSON] не чинить жодних перешкоду батьку у спілкуванні із донькою. Свідок [PERSON] додатково вказав, що він постійно відвідує сім'ю, і [PERSON] називає його татом. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є колегою позивачки і вона під час приходу у гості до [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами, не бачила, щоб [PERSON] приходив до дитини. Свідок [PERSON], мати відповідача-позивача, суду показала, що [PERSON] не мав роботи в Україні, тому змушений був поїхати на заробітки. Дитиною цікавився постійно, запитуючи у неї про доньку. Вона бачила дитину, коли [PERSON] (позивач) на її прохання приводила дитину до них у гості. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] завжди цікавився дитиною. Вона бачилася із дочкою брата і їй ніхто перешкод не чинив. По можливості він передавав кошти для доньки, зокрема і через неї. [PERSON] був декілька разів в Рівному, однак не їздив до дитини, бо йому було важко. Просив матір взяти дитину в позивачки і привести, щоб поспілкуватися, однак вона дитину не дала. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновок. Судом встановлено, що від шлюбних відносин сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. 28 грудня 2011 року рішенням Рівненського міського суду шлюб між сторонами розірвано, дитину залишено проживати із матір'ю. 20 червня 2011 року рішенням Рівненського міського суду з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітків, розмір яких рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2015 року було зменшено до 516 грн. щомісячно. Згідно останньої довідки - розрахунку заборгованості по аліментах від 06 лютого 2015 року випливає, що загальна заборгованість по аліментах станом на 31 січня 2015 року становить 30515,41 грн. (а.с. 53). Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України - батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому п. 16 своєї Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України від 19.12.2008 року №20), вбачається, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом достовірно встановлено, що обставини неналежного виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків спростовуються відсутністю його вини у нехтуванні обов'язками по вихованню доньки [PERSON]. Як зазначала позивач-відповідач [PERSON] є неадекватною та непередбачуваною особою і його спілкування із дитиною може вплинути на моральний розвиток дитини, оскільки невідомо як він себе буде поводити, не підтверджено жодним належн6им та допустимим доказом. Як вказав [PERSON] [PERSON] вказала йому, щоб останній не приходив до дитини бо вона її не дасть, так як він є неадекватним і вона заперечує проти їх спілкування. З даних пояснень слідує, що [PERSON] створює перешкоди у спілкуванні з донькою у зв'язку із її небажанням, щоб донька спілкувалася із батьком, однак жодних дій, крім словесних виступів, які б унеможливили реальне спілкування із донькою нею не вчинялося. В судовому засіданні встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] бажає брати участь у вихованні доньки та її утриманні, що частково йому вдається, а саме він по мірі можливості сплачує аліменти, що з нього стягнуті рішенням суду. Судом також встановлено, що у зв'язку із перебуванням на заробітках у Російській Федерації з 2012 року не мав змоги піклуватися про свою доньку з незалежних від нього обставин, так як потребував кошти на своє лікування та сплату аліментів. Дані пояснення підтверджують відсутність умислу відповідача-позивача у нехтуванні батьком своїх обов'язків. Пунктом 15 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ч. 2 п. 18 вказаної Постанови Пленум Верховного суду України, суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 СК України суд погоджується з висновком органу опіки і піклування про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав виконавчого комітету Рівненської міської ради від 22 травня 2015 року № 08-1029, яким визнано недоцільним позбавити відповідача - [PERSON] батьківських прав щодо доньки - [PERSON], [INFO]. Наведений висновок зроблено з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з врахуванням поважності причин невиконання батьківських обов'язків [PERSON], він є достатньо вмотивованим та відповідає інтересам дитини на спілкування з батьком і на виховання з його участю. Крім того, судом встановлено, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 03 червня 2015 року було визнано за доцільне зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди батькові, [PERSON], у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON], [INFO], шляхом встановлення побачень у І і ІІІ суботу з 10.00 год. до 17.00 год. та ІІ і ІV неділю місяця з 14.00 год. до 17.00 год. І на підставі даного рішення органом опіки та піклування надано до суду висновок про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною від 09 червня 2015 року № 08-1179. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Зі змісту ч.1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватись передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними права батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 р. року по справі «Хант проти України»). Вирішуючи даний спір, суд не бере до уваги покликання відповідача-позивача про те, що позивач-відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки такі не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, позивач-відповідач категорично заперечує такі факти та сам відповідач-позивач в судовому засіданні ствердив, що дійсно малолітню доньку [PERSON] він бачив влітку 2012 року і після того не вчиняв жодних дій для спілкування з дитиною. Також, в судовому засіданні, не встановлено порушення та невиконання сторонами рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо спілкування з дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, відповідач-позивач під час судового розгляду справи, не довів ті обставини, на які він посилалися, як на підстави своїх вимог, зокрема чинення позивачем-відповідачем реальних перешкод у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON]. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки відповідачем-позивачем не представлено жодних доказів створення позивачкою-відповідачкою перешкод в спілкуванні з дитиною, що сама вона заперечує, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження. При вирішенні спору щодо позбавлення батьківських прав, суд бере до уваги характеристику особи відповідача-позивача, який за місцем проживання характеризується позитивно, доказів притягнення його до адміністративної відповідальності за ухилення від неналежного виконання батьківських обов'язків не надано, згідно акту соціального інспектування проживає в задовільних умовах, докази його аморальної поведінки відсутні, на обліку у лікаря нарколога та психіатра він не перебуває, відсутність його за місцем проживання та потреба виїзду за кордон на заробітки у зв'язку із отриманою травною головного мозку та постійною потребою у коштах на лікування. Враховуючи всі докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що відповідач-позивач не мав реальної можливості піклуватися, виховувати та утримувати дитину протягом останніх 3 років. Відповідно до ч. 3 ст. 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Суд дійшов до переконання, що донька [PERSON], не знає батька, а називає татом свого дядька [PERSON], лише у зв'язку із тим, що їй свідомо не розповідають хто є її батьком, не показують фотографій та не розповідають про те, де її тато. Суд враховує, що після проведення розмови матері із донькою у нормальних умовах, за можливої участі психологів та педагогів, донька дізнається про свого батька та буде із ним спілкуватися, що відповідає її інтересам. Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу на відповідача - позбавлення його батьківських прав, а тому в позові в цій частині слід відмовити, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки та зобов'язати відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради здійснювати контроль за [PERSON] за виконанням ним батьківських обов'язків по вихованню дитини - [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed