Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

представник позивача в уточненій позовній заяві просить суд витребувати від добросовісного набувача [PERSON] нерухоме майно - нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] у складі: контори «А» площею 54,6 кв.м.; складу «В» площею 84,4 кв.м. та гаража «Б1» площею 45,4 кв.м.; вказати в судовому рішенні, що воно є підставою для скасування реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно - нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] у складі: контори «А» площею 54,6 кв.м.; складу «В» площею 84,4 кв.м. та гаража «Б1» площею 45,4 кв.м. та вказати в судовому рішення, що воно є підставою для реєстрації права власності за ПАТ «Електромонтаж» на нерухоме майно - нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] у складі: контори «А» площею 54,6 кв.м.; складу «В» площею 84,4 кв.м. та гаража «Б1» площею 45,4 кв.м., посилаючись на те, що відповідно до рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2009 року за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] у складі: контори «А» площею 54,6 кв.м.; складу «В» площею 84,4 кв.м. та гаража «Б1» площею 45,4 кв.м.. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2014 року вищевказане рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2009 року було скасовано та встановлено, що спірне нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] у складі: контори «А» площею 54,6 кв.м.; складу «В» площею 84,4 кв.м. та гаража «Б1» площею 45,4 кв.м. увійшло до складу майна, яке було приватизоване на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 1993 року №33 ПАТ «Електромонтаж» (на той час - орендне підприємство «Електромонтаж». ПАТ «Електромонтаж» нікому ніколи спірне майно не відчужувало, однак, реєстрацію права власності не проводило. Під час розгляду апеляційної скарги стало відомо, що спірне майно було відчужено [PERSON] на користь доньки [PERSON] шляхом укладення 19 лютого 2010 року договору дарування. Таким чином право власності на спірне нерухоме майно зловмисним шляхом 11 грудня 2009 року було закріплено за [PERSON], а потім 19 лютого 2010 року відчужене ним на користь відповідачки без згоди позивача, як дійсного власника спірної нерухомості. Позивач вважає, що порушені його права як власника нерухомого майна, набутого у законному порядку за договором купівлі-продажу під час приватизації та вважає, що належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від добросовісного набувача. На даний час позивач позбавлений можливості оформити таке право належним чином, а саме шляхом отримання свідоцтва про право власності та його реєстрації, так як право власності зареєстроване за відповідачкою за договором дарування, укладеним 19 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON]. Однак вказане не доводить відмову акціонерного товариства від права власності на спірну нерухомість. ПАТ «Електромонтаж» 07 грудня 2014 року звернувся цінним листом до відповідача [PERSON] із пропозицією про позасудове врегулювання ситуації, що склалася, який вона отримала 09 грудня 2014 року, однак жодних дій для вирішення даного спору не було зроблено, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача надіслав до суду пояснення по справі та заяву, в якій просить провести розгляд даної справи у відсутності представника ПАТ «Електромонтаж», вимоги заявлені в позові підтримує у повному обсязі та просить задовольнити позов. Представник відповідача просить відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог ПАТ «Електромонтаж» в повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно 27 січня 1998 року [PERSON] уклав договір оренди земельної ділянки з ЗАТ «Електромонтаж» КСУ 423», що розташована за адресою: [ADDRESS]. Умовою оренди було використання земельної ділянки для власних потреб та зберігання матеральних цінностей КСУ. Строк дії угоди становив один рік з пролонгацією. [PERSON] використовував земельну ділянку, за умовами вказаного договору до 2010 року, після чого земельна ділянка була вилучена землевласником Ватутінською міською радою Черкаської області відповідно до рішення про вилучення земельної ділянки від 27.01.2010 року № 62-6/V та рішенням Ватутінської міської ради від 27.01.2010 року № 62-7/V (12.05.2010 року № 65-20/V) надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на ім'я [PERSON]. За час оренди земельної ділянки [PERSON] в 2009 році самочинно забудував наступні об'єкти: контору «А», розміром в плані 6,35 м., на 8,60 м. зблокованої з складським приміщенням «Б», розміром у плані 13,40 м. на 6,30 м. та гаража «Б1» розміром у плані 7,20 м. на 6,30 м.. Доказом підтвердження проведення самочинних забудов є висновок відділу містобудування та архітектури виконкому Ватутінської міської ради Черкаської області від 10.11.2009 року № 210/05-19 та інвентаризаційна справа на будівлі по [ADDRESS], де відмічено дані про самочинні забудови проведені в 2009 році [PERSON]. Що вказує на те що, позивач не отримував у власність вищевказані об'єкти нерухомого майна та відповідно не набув права на послідуюче витребовування цього майна. Відповідно до наданого позивачем до позовної заяви Переліку нерухомого майна, яке приватизоване у складі цілісного майнового комплексу ПАТ «Електромонтаж» отримав у власність склад участку з огорожею і воротами, розташованими по [ADDRESS] з залишковою вартістю на момент оцінки - 0 карбованців. Позивач не надав суду доказів про право власності на будівлі: контору та гараж за вказаною адресою, а посилання на рішення апеляційного суду Черкаської області, як на доказ права власності є некоректним, так як в рішенні таке право не стверджується. Крім того, відповідно до видаткової накладної №ЛНА-0000000001 від 04.01.2010 року ПАТ «Електромонтаж» продав [PERSON] вищевказаний склад участка та дві передвижні битовки. Отже, позивач, не маючи права власності на самочинно забудоване майно у вигляді контори та гаража, добровільно, в січні 2010 року передав, продавши за 650 гривень, право власності на майно зазначене у переліку [PERSON]. За вказаних обставин ПАТ «Електромонтаж», достовірно знаючи про відчудження об'єктів нерухомого майна з частки цілісного майнового комплексу, зазначненого в Переліку, ще в 2010 році пропустив трирічний строк на звернення до суду з позовними вимогами будь-якого виду, об'єктом яких може бути склад участка, розташованого за адресою: [ADDRESS] Факт того, що позивач достовірно знав про правовий режим як земельної ділянки по [ADDRESS] та розташованих на ній споруд підтверджується також довідкою фінуправління Ватутінської міської ради від 20.10.2014 року №1194/01-11, про те, що позивачем здійснено останній платіж по сплаті земельного податку ще 29.01.2010 року. Після чого, враховуючи, що земельна ділянка була вилучена землевласником, позивач закономірно оплату земельного податку не проводив. Відповідно до законодавства України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на нерухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Суд не може вирішити такий позов на користь особи, яка не є власником спірного майна. Крім того, на сьогоднішній день, апеляційним судом Черкаської області скасовано рішення про визнання права власності на самочинно забудоване майно, тобто спірне майно можливо розглядати лише як об'єкт незавершеного будівництва, що належить відповідачу за наданими до заперечення документами. Крім того, відповідно до судової будівельно-технічної експертизи від 08 листопада 2016 року нерухоме майно : контора «А», розміром в плані 6,35 м., на 8,60 м. зблокованої з складським приміщенням «Б», розміром у плані 13,40 м. на 6,30 м. та гаража «Б1» розміром у плані 7,20 м. на 6,30 м ., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] будувалось без проектної документації і без погодження з власником земельної ділянки, а тому на день виготовлення експертизи є самочинним будівництвом та можна вважати таким, що зведене після проведення приватизації в 1993 році. За викладених обставин, представник відповідача вважає, що позовна заява ПАТ «Електромонтаж» про витребування майна від добросовісного набувача до [PERSON] не підлягає до задоволення. Заслухавши представника відповідача та вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.3,15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 27 січня 1998 року [PERSON] уклав договір оренди земельної ділянки з ЗАТ «Електромонтаж» КСУ 423», що розташована за адресою: [ADDRESS], що стверджується копією договору (а.с.84). Умовою оренди було використання земельної ділянки для власних потреб та зберігання матеральних цінностей КСУ. Строк дії угоди становив один рік з пролонгацією. [PERSON] використовував земельну ділянку, за умовами вказаного договору до 2010 року, після чого земельна ділянка була вилучена землевласником Ватутінською міською радою Черкаської області відповідно до рішення про вилучення земельної ділянки від 27.01.2010 року № 62-6/V та рішенням Ватутінської міської ради від 27.01.2010 року № 62-7/V (12.05.2010 року № 65-20/V) надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на ім'я [PERSON], що стверджується копія рішень (а.с.123, 124, 125). За час оренди земельної ділянки [PERSON] в 2009 році самочинно забудував наступні об'єкти: контору «А», розміром в плані 6,35 м., на 8,60 м. заблокованої з складським приміщенням «Б», розміром у плані 13,40 м. на 6,30 м. та гаража «Б1» розміром у плані 7,20 м. на 6,30 м.. Доказом підтвердження проведення самочинних забудов є висновок відділу містобудування та архітектури виконкому Ватутінської міської ради Черкаської області від 10.11.2009 року №210/05-19 та інвентаризаційна справа на будівлі по [ADDRESS], де відмічено дані про самочинні забудови проведені в 2009 році [PERSON], що стверджується копією висновку та інвентаризаційної справи (а.с.94, 95-102). Відповідно до ч.2 ст.191 ЦК України до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировина, продукція, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.191 ЦК України підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які вхолять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.4 ст.191 ЦК України підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів. Відповідно до наданого позивачем переліку нерухомого майна, яке приватизоване у складі цілісного майнового комплексу за №219, ПАТ «Електромонтаж» згідно з договором купівлі-продажу від 13 листопада 1993 року №33 отримав у власність склад участку з огорожею і воротами, розташованими по вул.Лєрмонтова,10 в смт.Ватутіне, Черкаської області з залишковою вартістю на момент оцінки - 0 карбованців, що стверджується копією переліку (а.с.24-25). Крім того, відповідно до видаткової накладної №ЛНА-0000000001 від 04.01.2010 року ПАТ «Електромонтаж» продав [PERSON] вищевказаний склад участка та дві передвижні битовки, що стверджується копією видаткової накладної (а.с.102). Отже, позивач, не маючи права власності на самочинно забудоване майно у вигляді контори та гаража, добровільно, в січні 2010 року передав, продавши за 650 гривень, право власності на майно зазначене у переліку [PERSON]. Факт того, що позивач достовірно знав про правовий режим як земельної ділянки по [ADDRESS], Черкаської області та розташованих на ній споруд підтверджується також довідкою фінуправління Ватутінської міської ради Черкаської області від 20.10.2014 року № 1194/01-11, про те, що позивачем здійснено останній платіж по сплаті земельного податку ще 29.01.2010 року, що стверджується копією довідки (а.с.90). Після чого, враховуючи, що земельна ділянка була вилучена землевласником, позивач оплату земельного податку не проводив. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», та роз'ясненням ВССУ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», визначено, що згідно зі статтею 387 ЦК та частиною третьою статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, або від добросовісного набувача, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. ПАТ «Електромонтаж» просить суд витребувати у добросовісного набувача майно - контору «А», площею 54,6 кв.м., склад «Б» площею 84,4 кв.м. та гараж «Б1», площею 45,4 кв.м.. При цьому, позивач не враховує, що відповідно до рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2014 року (а.с.11-12), дане майно є самочинною забудовою, тобто не є нерухомим майном, а лише об'єктом незавершеного будівництва, яке не введено в експлуатацію, а тому витребовувати такий об'єкт як забудову від добросовісного набувача неможливо. Позивач зазначає, що спірне майно було ним придбане шляхом приватизації цілісного майнового комплексу ще в 1993 році, але відповідно до Переліку нерухомого майна, яке приватизоване у складі цілісного майнового комплексу від 13.11.1993 року ПАТ «Електромонтаж» отримав у власність (п.219 Переліку) - склад участку з огорожею і воротами, розташованому за адресою: [ADDRESS]. А відповідно до даних інвентаризаційної справи, виданої орендарю земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у складі: контора «А», площею 54,6 кв.м., склад «Б» площею 84,4 кв.м., гараж «Б1», площею 45,4 кв.м. є самочинними забудовами, які зведені в 2009 році. Отже, вказані самочинні побудови ніяким чином не могли існувати в 1993 році на час приватизації. Таким чином позивач не довів належність самочинних забудов саме ПАТ «Електромонтаж». Крім того відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи (а.с.97-129) ініціатива щодо приватизації майна може виходити від Фонду державного майна України, регіональних відділень Фонду державного майна України (далі - державні органи приватизації), а також покупців, визнаних такими відповідно до ст.8 Закону України "Про приватизацію державного майна". Заяви про приватизацію подаються до Фонду державного майна України, його органів або відповідних республіканських (Республіки крим) чи місцевих органів приватизації за місцезнаходженням обєкта, що приватизується, у письмовій формі. Заяви, що надходять до регіональних відділень і представництв Фонду державного майна України, а також до органів приватизації Республіки Крим та адміністративно-територіальних одиниць, розглядаються протягом одного місяця. На підставі розгляду заяв фонд державного майна України чи відповідний державний орган по приватизації приймає рішення про приватизацію об'єкта і повідомляє про це заявника та трудовий колектив підприємства, що приватизується. В разі відмови у приватизації відповідний орган приватизації повідомляє заявників про мотиви відмови. Державний орган по приватизації, протягом місяця з дня прийняття рішення про приватизацію об'єкта затверджує склад комісії по приватизації об'єкта і встановлює строк подання плану приватизації. Цей строк не повинен перевищувати двох місяців з дня затвердження складу комісії. До складу комісії входять на паритетних засадах представники товариства покупців, інші особи (або їх представники), які подали заяву про приватизацію, представники державного органу приватизації та органу державного управління, місцевих Рад народних депутатів, фінансових органів. За рішенням комісії до її роботи можуть залучатися експерти, консультанти та інші спеціалісти, які користуються на її засіданнях правом дорадчого голосу. Комісія по приватизації складає план приватизації об'єкта. План приватизації повинен передбачати: строки і організаційні форми приватизації, початкову ціну об'єкта приватизації (розмір статутного фонду господарського товариства), врахування кредиторської і дебіторської заборгованості, рекомендовані форми платежу, квоти обов'язкового застосування приватизаційних майнових сертифікатів. За рішенням комісії до плану приватизації може бути включено проект реорганізації об'єкта приватизації, який передбачає створення на основі його структурних підрозділів юридичних осіб. Для підприємств, що займають монопольне становище, у плані приватизації визначаються умови і обмеження щодо їх діяльності відповідно до законодавства. Якщо трудовий колектив підприємства, майно якого приватизується, не погоджується з проектом плану приватизації розробленим комісією, він може підготувати альтернативний варіант плану. Проект плану розроблений комісією та альтернативний проект плану трудового колективу подаються на розгляд регіональних відділень Фонду державного майна України або місцевих органів приватизації, які протягом 10 днів зобов'язані розглянути подані проекти, затвердити план приватизації і довести його до заінтересованих осіб. Рішення про затвердження плану може бути оскаржене у 10-денний строк у Фонд державного майна України, Верховну Раду Республіки Крим та місцеві Ради народних депутатів. Станом на 1993 рік приватизація нерухомого майна в цілісному майновому комплексі окремо не нормувалась. При дослідженні матеріалів справи встановлено, що відповідно до Договору №33 від 13 листопада 1993 року Організація орендарів орендного підприємства «Електромонтаж-1» приватизувала цілісний майновий комплекс (з усіма структурними підрозділами), тобто власником даного цілісного майнового комплексу стала вже юридична особа, тому надалі відбувається не приватизація окремого майна даного комплексу, а продаж, так як відповідно до ст.1 ЗУ «Про приватизацію майна державних підприємств України», приватизація майна - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних осіб. Нерухоме майно у вигляді контори «А», розміром в плані 6,35 м., на 8,60 м. зблокованої з складським приміщенням «Б», розміром у плані 13,40 м. на 6,30 м. та гаража «Б1» розміром у плані 7,20 м. на 6,30 м мають другу групу капітальності і мінімальний термін експлуатації 60 років. Враховуючи це, а також фізичний стан будівель на час проведення експертизи, дані будівлі на час приватизації (1993 рік) не могли мати нульову вартість. Той факт, що після проведеної індексації та інвентаризації будівлі мали залишкову балансову вартість нуль, вказує на те, що фізичний стан цих будівель був аварійний і вони не підлягали відновленню (тобто це не могли бути будівлі, що є об'єктом експертизи ). Експерт робить висновок про те, що нерухомий об'єкт у вигляді контори «А», розміром в плані 6,35 м., на 8,60 м. заблокованої з складським приміщенням «Б», розміром у плані 13,40 м. на 6,30 м. та гаража «Б1» розміром у плані 7,20 м. на 6,30 м можливо вважати такими, що зведені після проведення приватизації в 1993 році. Ринкова вартість об'єкту експертизи станом на час проведення експертизи складає 234 016 (двісті тридцять чотири тисячі шістнадцять) грн.. В зв'язку з тим, що відсутня будь-яка інформація про продаж чи оренду виробничо-складської нерухомості в регіоні станом на 1993 рік, визначити ринкову вартість об'єкту експертизи станом на час приватизації не вбачається можливим. Інвентаризаційна (залишкова) вартість майна, що є об'єктом експертизи станом на час проведення експертизи складає 153 877 (сто п'ятдесят три тисячі вісімсот сімдесят сім) грн.. В порівнянні з вартістю даного майна на час приватизації (мало нульову вартість) вартість майна збільшилась на 153 877 (сто п'ятдесят три тисячі вісімсот сімдесят сім) грн.. Нерухоме майно у вигляді контори «А», розміром в плані 6,35 м., на 8,60 м. зблокованої з складським приміщенням «Б», розміром у плані 13,40 м. на 6,30 м. та гаража «Б1» розміром у плані 7,20 м. на 6,30 м можливо вважати такими, що зведені після проведення приватизації в 1993 році. В зв'язку з відсутністю інвентаризаційної справи на будівлі і споруди, що є об'єктом експертизи, виготовленої на час приватизації, визначити час побудови будівель і споруд не вбачається можливим. Нерухоме майно у вигляді контори «А», розміром в плані 6,35 м., на 8,60 м. зблокованої з складським приміщенням «Б», розміром у плані 13,40 м. на 6,30 м. та гаража «Б1» розміром у плані 7,20 м. на 6,30 м будувалось без проектно-кошторисної документації і без погодження з власником земельної ділянки (вимога п.30 Договору оренди земельної ділянки від 08 листопада 2010 року), а тому на день виготовлення експертизи є самочинним будівництвом. Суд також звертає увагу на те, що з часу вилучення земельної ділянки землевласником з ціллю передати її в довгострокову оренду власнику майна розташованого на її території, позивач не сплачував земельний податок. Дані обставини доводять той факт, що ПАТ «Електромонтаж» ще з 04.01.2010 року було відомо про правовий режим як земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] так і про розміщені на ній об'єкти - склад участку з огорожею та воротами, а тому, відповідно до положень ст.ст.257, 261, 267 Цивільного Кодексу України, позивач, звернувшись до суду 12 березня 2015 року, втратив будь-яке право на пред'явлення претензій до відповідача стосовно відчуженого майна, в зв'язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обов'язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування. Враховуючи всі обставини справи та враховуючи той факт, що позивач не виконав вимоги ст.60 ЦПК України стосовно самочинних забудов, на які претендує в своїй уточненій позовній заяві та втратив право на звернення до суду щодо складу участку з огорожею та воротами, розташованим за адресою: [ADDRESS] у зв'язку зі спливом позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Електромонтаж» до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.191, 257, 261, 267, 387, 388 ЦК України, Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» та роз'ясненням ВССУ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» та

Outcome: dismissed