Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

В інтересах [PERSON] , подана дана позовна заява Південним міжрегіональним управлінням міністерства юстиції (м. Одеса). В позовній заяві позивач просить: -визнати незаконним вивезення та утримання відповідачем на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; -повернути малолітню [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії; -якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача [PERSON] , [INFO] , передати малолітню [PERSON] , [INFO] , матері [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання; -покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на позивача; -допустити негайне виконання рішення суду. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області провадження у справі відкрито 15.05.2020 року та призначено підготовче засідання. Підготовчі засідання призначались на 16.06.2020 року, 20.07.2020 року, 29.07.2020 року, 07.09.2020 року. Судове засідання було призначено на 01.10.2020 року. Під час проведення підготовчих засідань залучено для участі у справі Службу у справах дітей Суворовської районної у місті Херсоні ради в якості третьої особи. Даною третьою особою надано клопотання про неможливість прийняти участь у справі, оскільки встановлено, що адреса фактичного місця проживання відповідача відноситься до Корабельного району міста Херсона, тому служба у справах дітей іншого району не має повноважень для участі у справі. У зв`язку із наведеним, представник даної третьої особи був відсутній під час судового розгляду. Враховуючи викладене, під час підготовчого засідання залучено в якості третьої особи Службу у справах дітей Комсомольської районної у місті Херсоні ради, був присутній під час судового засідання. Також в судовому засіданні були присутні, представник позивача, відповідач, перекладач, представник даної третьої особи Служби у справах дітей Комсомольської районної у місті Херсоні ради. Крім того під час судового засідання було заслухано малолітню [PERSON] . Заслухавши учасників справи, малолітню дитину, вивчивши матеріали справи, встановлено наступне. Позиція учасників справи. Позовна заява\~мотивована тим,\~що за\~домовленістю між\~батьками дитина\~проживала з\~батьком в\~Україні 50\~днів на\~рік,\~батько виїхав\~в України\~з донькою\~25.08.2019\~року.\~28.08.2019\~року позивач\~запропонувала доньці\~вирішити чи\~хоче вона\~ще залишитись\~з батьком\~чи повернутись\~у Великобританію.\~Відповідач погодився,\~що [PERSON] \~ще протягом\~якогось часу\~продовжить проживати\~з ним,\~доки позивач\~завершить своє\~навчання,\~у зв`язку\~із роботою.\~В позові\~зазначено,\~що між\~14\~та 20\~жовтня 2019\~року позивач\~намагалася погодити\~з відповідачем\~дату повернення\~дитини.\~Зазначено,\~що позивач\~ніколи не\~давала згоди\~на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну, вважає, що відповідач самостійно змінив місце проживання спільної малолітньої дитини. Позивач зазначає, що відповідач порушує право дитини на належне батьківське виховання, а також її право особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Документи копію свідоцтва про народження та медичну книгу, передано позивачем на прохання відповідача для реєстрування доньки у школу. З відзиву відповідача та його пояснень в судовому засіданні вбачається, що він позов не визнає, оскільки доньку він привіз в Україну зі згоди її матері, яка згодом надала всі необхідні документи для того, щоб дитини могла відвідувати школу в Україні й сама запропонувала, щоб [PERSON] якийсь час проживала з ним. Він не мав намірів обмежувати права позивача, як матері та повідомив доньці про можливість повернення до Великобританія, але дитина категорично відмовилась та повідомила про недопустиму поведінку з боку матері по відношення до неї. Звертає увагу, що дитина проживає з ним зі згоди матері, що він ніколи не перешкоджав спілкуванні матері та дитині, пропонував позивачу приїхати за його рахунок до дитина в Україну. Донька за власним бажанням спілкується з матір`ю. В теперішній час дитини відвідує школу, має друзів, сім`ю, сестру [PERSON] [INFO] . Для доньки обладнана кімната всім необхідним для розвитку. На запитання суду щодо намірів позивача при наданні відповідачу всіх необхідних документів для влаштування доньки в школу в Україні, представник позивача не надав відповіді. Пояснила, що письмової угоди щодо визначення часу перебування дитини з батьком та матір`ю сторони не мають. Питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалось в судовому порядку та опіка не встановлювалась. Сторони не заперечували того факту, що малолітня [PERSON] була вивезена батьком з Великобританії зі згоди матері. Проте представник позивача зазначила, що незважаючи, на наявність згоди, таке вивезення слід вважати незаконним, оскільки відповідач не повернув дитину. Заслухана в судовому засіданні малолітня [PERSON] - [PERSON] розповіла, що не хоче повертатись до Великої Британії, вона щаслива в Україні, в неї є сестра, її тут ніхто не ображає. Повідомила, що мати [PERSON] , її ображала та била. Також чоловік, з яким проживає позивач утримував та погрожував їй, що штовхне її зі сходів, вона почала кричати, а мати її не захистила, тільки сказала, щоб вона не кричала. Вказала, що не проти побачити матір, але їхати з України не бажає. Малолітня була заслухана судом у відсутності сторін за участю представника Служби у справах дітей Комсомольської районної у місті Херсоні ради. Представник третьої особи Служби у справах дітей Комсомольської районної у місті Херсоні ради в судовому засідання пояснила, що вважає недоцільним повернення дитини до Великобританії виходячи з інтересів дитини, з огляду на розповідь дитини, на відсутність визначення місця проживання дитини, на відсутність будь-яких фактів та доказів у позовній заяві на підтвердження вимог. Факти встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Народилась дитина у республіці Молдова. [PERSON] , [INFO] має громадянство Румунії та Молдови. [PERSON] , [INFO] має громадянство Великої Британії. Відповідно до долучених до позовної заяви документів, [PERSON] навчалась у Католицькій школі св. Марії у Великій Британії, відвідувала заняття по гімнастиці. 15.10.2020 року позивач звернулась з проханням про повернення дитини [PERSON] , [INFO] . У розділі 6 даного прохання позивачем зазначено відомості, з яких вбачається, що дитина виїхала з батьком в Україну за її згодою, залишилась в Україні також з відома її матері. Крім того в тексті зазначено, що позивач в період з 14 по 20 жовтня 2019 року тричі зв`язувалась з відповідачем щодо повернення [PERSON] , але не отримала відповідь. Зазначено, що їй ніколи не забороняли контактувати з донькою. Вказано, що [PERSON] проживала з матір`ю з серпня 2015 року і протягом усіх цих років вона постійно бачилась з батьком. Понад 300 днів на рік [PERSON] перебуває під наглядом позивача з позивачем, її партнером та її старшою донькою. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження спроб зв`язатись з відповідачем щодо вирішення питання щодо повернення дитини позивачем не надано. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] одружився із [PERSON] [INFO] . Мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки №83/01-23 від червня 2020 року, [PERSON] навчається у 3-Б класі Херсонської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 14 Херсонської міської ради. Відповідно до характеристики з Херсонської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 14, [PERSON] зарекомендувала себе як спокійна та здібна учениця. Зазначено, що батько та мачуха співпрацюють з вчителем. Згідно Договорам купівлі-продажу від 11.07.2019 року, [PERSON] придбав земельну ділянку та будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Судові рішення на час розгляду даного позову щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] - [PERSON] та щодо встановлення над неї опіки відсутні. Також відсутні спори в суді іншої країни щодо даних питань, виходячи з пояснень сторін. Письмовий договір (угода) між сторонами щодо визначення часу спілкування батька та матері із малолітньою не укладався. Вивезення малолітньої [PERSON] - [PERSON] із Великої Британії батьком Скотом Крантон 25.08.2019 року відбулося зі згоди матері дитини [PERSON] . В проханні про повернення дитини позивачем визнано, що їй ніколи не забороняли контактувати з [PERSON] . Так встановлено, що перешкод у позивача в спілкуванні з донькою не має. В Україні малолітня [PERSON] проживає разом з батьком, мачухою та сестрою, відвідує школу. З розповіді малолітньої, в судовому засіданні, встановлено, що її не бажання повертатись до Великої Британії обґрунтовано тим, що мати (позивач) та її партнер ображали дитину. Документальних доказів на підтвердження даного факту в матеріалах справи не міститься, дитина повідомила, що розповіла про такі факти тільки батьку. В той же час відсутні підстави вважати, що в даному випадку, враховуючи вік дитини, оцінка дитиною поведінки батьків та життєвих обставин є необ`єктивною. Тому суд бере до уваги повідомлення дитини про факти насильства відносно неї. Норми права. Згідно ст. 3 ч. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. У ст. 4 ч. 1 даного закону зазначено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно до розділу 37 частини І п. 1 Закону Англії та Уельсу про викрадення дітей 1984 року, правопорушення викрадення дитини одним з батьків за умови виконання Підрозділів (5) та (6), наданих нижче, особа, пов`язана з дитиною віком до 16 років, чинить правопорушення, якщо вона забирає або відправляє цю дитину зі Сполученого Королівства без належного дозволу. Питання повернення дитини, яка не досягла 16 років і незаконно переміщена або утримується на території Україні, до держави постійного місця проживання дитини вирішується на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року №3303-ІУ і яка набула чинності для України з 01.09.2006 року. Відповідно до статті 3 Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або могли б здійснюватись, якби не переміщення (утримування). Стаття 5 Конвенції визначає для її цілей "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Норма ст. 2 Конвенції 1980 року зобов`язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав. Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 29 серпня 2011 року тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. У тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі. Виходячи зі змісту положень статті 3 Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції. Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Конвенція визначає вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного її проживання. Відповідно до статті 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Стаття 20 Конвенції передбачає, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Гаазької Конвенції 1980 року покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107). Як зазначено в Правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 25 грудня 2013 року (справа N 6-117цс13) «Вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави». Статтею 19 Конвенції передбачено, що ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Висновки суду. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають. Оскільки підстави звернення до суду, а саме факт незаконного вивезення не підтверджено доказами та спростовано в судовому засіданні фактами, визнаними сторонами та встановленими судом, тому що вивезення малолітньої відбулося зі згоди матері. Також встановлено, що подальше перебування (утримання) малолітньої [PERSON] на території України відбулося також із погодження її матері, про що свідчить передача необхідних документів для оформлення дитини в навчальний заклад. Крім того жодних доказів на підтвердження спроб матері зв`язатись з відповідачем щодо повернення доньки до Великої Британії до позовної заяви не долучено. Таким чином відсутні докази незаконного вивезення та утримання малолітньої [PERSON] на території України її батьком [PERSON] . Також суд взяв до уваги розповідь малолітньої, яка досягла десятирічного віку, про образи по відношенню до неї .

Outcome: dismissed