Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

[PERSON] 10.07.2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про застосування наслідків недійсності договору та стягненння матеріальних збитків та просив застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] посвідчений 19 квітня 1996 року 12-ою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в Київському БТІ 23 квітня 1996 року, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальних збитків виходячи з дійсної вартості на цей час 39/100 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 680 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтував наступним: У червні 1996 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], у якому просив зобов'язати [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у користуванні ним квартирою [ADDRESS] та виселити відповідачів із вказаної квартири. В мотивування вимог посилався на те, що 19 квітня 1996 року [PERSON] купив у [PERSON] вказану квартиру. Договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений 19 квітня 1996 року 12- ою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в Київському БТІ 23 квітня 1996 року. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 61/100 частини квартири [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 19 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON], та перевести на неї права та обов'язки покупця. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2004 року у позові [PERSON] відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено, та постановлено: «Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 19 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований за №ІС-411. Визнати право власності за [PERSON] на 61/100 частини [ADDRESS] Визнати право власності за [PERSON] на 39/100 частини квартири [ADDRESS] ум. Києві. Перевести права та обов'язки покупця на вказану квартиру на [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 67393,17 грн». Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2004 року вирішено питання про розподіл судових витрат, та постановлено: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2461,92 грн.» Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.03.2005 року апеляційні скарги на вищезазначені судові рішення від [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2004 року та додаткове рішення Святошинського районного суду від 03 листопада 2004 року по справі №2-74/2004 р. в частині переведення прав та обов'язків покупця на квартиру на [PERSON] скасовано та ухвалено в цій частині нове, наступного змісту: «За [PERSON] визнати право власності на 61/100 частину квартири, за [PERSON] - на 39/100 частин. Визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19.04.1996 року та перевести право покупця на вказану квартиру на [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1501,77 грн. та 51,00 грн. державного мита на користь держави. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнути 960,15 грн. Визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]». В іншій частині рішення залишено без змін.» Ухвалою Апеляційного суду Донецької області, як судом касаційної інстанції, від 30.07.2007 року відхилена касаційна скарга та залишена в силі ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2005 року у цивільній справі №22- 1057/2005р. Ухвалюючи судове рішення від 15 березня 2005 року Апеляційний суд міста Києва не застосував наслідки переведення прав покупця, передбачені діючим законодавство України на час винесення судового рішення. У зв'язку з тим, що: -відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2014 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], та на неї переведено право покупця на вказану квартиру, проте грошових коштів, сума яких еквівалентна дійсної вартості 39/100 частин спірної квартири від [PERSON] [PERSON] не отримував, -у остаточному судовому рішенні сума компенсації 39/100 часток спірної квартири, зазначена виходячи з вартості квартири на час укладання договору купівлі-продажу від 19.04.1996року, яка становить 960 грн. 15 коп, Таким чином, право власності [PERSON] суттєво порушено та йому завдано значної матеріальної шкоди в розмірі 680 000,00 грн., розмір якої еквівалентен дійсної вартості 39/100 частин квартири [ADDRESS] станом на цей час, що підтверджується Висновком про вартість майна від 17 березня 2015 року. На підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2014 року [PERSON] зареєстрував право власності на 39/100 частини вказаної квартири, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2013 індексний номер 6414423. Проте, у листопаді 2014 року від [PERSON] [PERSON] дізнався про те, що 05 листопада 2014 року Апеляційним судом м. Києва було винесено Ухвалу якою було роз'яснено, що право власності на [ADDRESS] визнано за [PERSON]. Таким чином, у листопаді 2014 року [PERSON] дізнався про те, що право власності на квартиру [ADDRESS] визнано за [PERSON], тому вона повинна повернути [PERSON] суму коштів яка дорівнює дійсної вартості 39/100 частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Позивач належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився. Відповідач просила відмовити у задоволенні позову, подали заяву про застосування строків позовної давності. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. У червні 1996 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], у якому просив зобов'язати [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у користуванні ним квартирою [ADDRESS] та виселити відповідачів із вказаної квартири так як 19 квітня 1996 року [PERSON] купив у [PERSON] вказану квартиру. Договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений 19 квітня 1996 року 12- ою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в Київському БТІ 23 квітня 1996 року. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 61/100 частини квартири [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 19 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON], та перевести на неї права та обов'язки покупця. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2004 року у позові [PERSON] відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено - визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 19 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований за №ІС-411. Визнано право власності за [PERSON] на 61/100 частини [ADDRESS] Визнано право власності за [PERSON] на 39/100 частини квартири [ADDRESS] ум. Києві. Переведено права та обов'язки покупця на вказану квартиру на [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 67393,17 грн». (а.с. 7-8) Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2004 року вирішено питання про розподіл судових витрат, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2461,92 грн. (а.с. 9) Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.03.2005 року апеляційні скарги на вищезазначені судові рішення від [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2004 року та додаткове рішення Святошинського районного суду від 03 листопада 2004 року по справі №2-74/2004 р. в частині переведення прав та обов'язків покупця на квартиру на [PERSON] скасовано та ухвалено в цій частині нове, наступного змісту: за [PERSON] визнано право власності на 61/100 частину квартири, за [PERSON] - на 39/100 частин. Визнано недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19.04.1996 року та перевести право покупця на вказану квартиру на [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1501,77 грн. та 51,00 грн. державного мита на користь держави. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 960,15 грн. Визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с. 10-11) Ухвалою Апеляційного суду Донецької області, як судом касаційної інстанції, від 30.07.2007 року відхилена касаційна скарга та залишена в силі ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2005 року у цивільній справі №22- 1057/2005р. (а.с. 12-13) Щодо застосування наслідків недійсності правочину, статті 216 ЦК України, на які посилається позивач. Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто стаття 216 ЦК застосовується до сторін правочину та регулює їхні дії у випадку визнання відповідного правочину недійсним. За договором купівлі продажу квартири від 19 квітня 1996 року права та обов'язки при його укладенні виникли у продавця - [PERSON] та покупця - [PERSON] За договором [PERSON] отримував у власність відповідну квартиру, а [PERSON] отримував суму коштів за цю квартиру (246 192 000 крб). У зв'язку з визнання відповідного договору недійсним кожна із сторін вказаного договору, тобто [PERSON] та [PERSON] повинні повернути один одному те, що отримали за договором. Тобто [PERSON] повертає [PERSON] всі отримані кошти - 246 192 000 крб, а [PERSON] повертає отриману квартиру. При цьому відповідач [PERSON] в жодні правовідносини із [PERSON] не вступала, стороною договору з [PERSON] не виступала, а відтак підстав застосовувати до неї статтю 216 ЦК України немає. Більше того Святошинським районним судом міста Києва 03 листопада 2004 року було ухвалено додаткове рішення у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2461 грн 92 коп. У додатковому рішенні судом зазначено, що у рішенні від 25 жовтня 2004 року судом помилково не зазначено про застосування наслідків визнання угоди недійсною. Тому додатковим рішенням суд застосував наслідки визнання угоди недійсною та стягнув з продавця [PERSON] на користь покупця [PERSON] всю отриману ним за договором суму в розмірі 246192000 крб, що складало 2461 грн 92 коп. (а.с. 9) В ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року передбачено стягнути на користь [PERSON] сплачену ним вартість квартири - з [PERSON] 1501,77 грн, з [PERSON] 960 грн. 15 коп. У мотивувальній частині свого рішення суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що переведення прав покупця слід проводити виходячи з вартості квартири, зазначеної в договорі - 2461 грн 22 коп. Враховуючи, що переведенню підлягають 39/100 частка квартири, суд визначив за необхідне стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 960 грн 15 коп. Тобто згідно з рішенням суду з [PERSON] вже було стягнуто на користь [PERSON] вартість 39/100 відповідної квартири. За наслідком переведення на [PERSON] прав покупця 39/100 квартири за договором купівлі-продажу від 19 квітня 1996 року, у [PERSON] виникли права покупця відповідної частки на отримання у власність цієї частки та обов'язок сплатити продавцю, тобто [PERSON] суму за частку, визначену відповідним договором. Жодник обов'язків щодо [PERSON] - в результаті переведення прав покупця у [PERSON] не виникає, оскільки у договірні відносини за рішенням суду про переведення прав покупця вона вступає з [PERSON], а не з [PERSON] Позивач стверджує, що в результаті переведення на себе прав покупця на 39/100 частки квартири відповідач заподіяла йому шкоду, яка підлягає відкодуванню. Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Водночас [PERSON] не вчиняла жодної дії, яка б порушила цивільних прав [PERSON] Навпаки, в суді вона захищала свої порушені права внаслідок незаконного відчуження квартири за договором, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Тобто наслідки недійсності правочину між сторонами договору купівлі- продажу вже були застосовані судом. Крім того, [PERSON] звернувся з позовом після закінчення строку позовної давності. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. При цьому частина 1 статті 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. [PERSON] пов'язує свої позовні вимоги з рішеннями суду у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 1996 року. Рішення набули законної сили 15 березня 2005 року - в день постановлення ухвали Апеляційного суду міста Києва у справі. Тобто саме з цього моменту позивач міг дізнатись про те, що в результаті визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири йому заподіяні які- небуть збитки. Безпідставним є посилання позивача на те, що він дізнався про порушення його права тільки у листопаді 2014 року у зв'язку із ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року про роз'яснення рішення у справі про визнання договору купівлі-продажу недійсним, згідно з яким [PERSON] належить право власності на відповідну квартиру. [PERSON] наполягає на застосуванні строків позовної давності . Відповідно до ст.61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. [PERSON] особисто не звертався до суду із заявою про роз'яснення рішення, тобто йому було все зрозуміло. У будь-якому випадку він мав таку можливість із 2005 року. По-друге, в будь-якому випадку [PERSON] знав, що квартира йому не належить. А те, належать 39/100 [PERSON] чи [PERSON] ніяким чином не впливають на наявність чи відсутність порушення прав [PERSON], якщо він пов'язує свої збитки з визнанням недійсним договору купівлі-продажу придбаної ним квартири. Отже, [PERSON] знав або ж міг довідатись про порушення своїх прав з 2005 року. Відтак з позовом про застосування наслідків недійсності правочину він звернувся пропустивши строки позовної давності. Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ( пункт 11), судам роз'яснено, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою Згідно ст. 257,261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов - з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цього права. Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності до пред"явлення позову, про застусування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Суд вважає обґрунтованим посилання відповідача на те, що з даним позовом [PERSON] звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, так як з моменту, коли набуте за недійсним правочином майно фактично вибуло з власності позивача у 2005 році, в зв'язку з чим позивач міг довідатись про порушення свого права, до пред'явлення даного позову в липні 2015 року пройшло понад 3 роки. Позивачем не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності з мотивів, що лише у 2014 році йому стало зрозуміло, що 39/100 частки квартири [ADDRESS] належить [PERSON] За вказаних обставин відсутні підстави до задоволення позову в межах його обґрунтувань, наявність підстав до застосування наслідків недійсності правочину та стягнення матеріальних збитків. При розгляді справи в суді позивач не посилався на неотримання коштів. Судом перевірялась решта доводів позивача на задоволення позову, проте обґрунтованими визнані не були. Відтак суд відмовляє у позові в повному обсязі. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Разом з тим, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб"єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності,а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Outcome: dismissed