Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 22.08.2016 р. звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.09.2007 р. уклали кредитний договір ZPE0GA0000000004. Відповідно до п.7.1 кредитного договору банк зобов»язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 47600 доларів США строком до 25.09.2027 р., а [PERSON] зобов»язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки. Згідно з п.33.3 договору іпотеки [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 51,72 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування. Свої зобов»язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, в порушення ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, [PERSON] зобов»язання за кредитним договором не виконала. Шевченківським районним судом м.Запоріжжя було розглянуто цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням суду було задоволено вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, загальною площею 51,72 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15.09.2011 р. було порушено виконавче провадження. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель на надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст.629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п.18.7 договору іпотеки від 25.09.2007 р. визначений обов»язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користання, не здійснювати їх відчудження або інше розпорядження майном без письмової згоди іпотекодержателя. Даний обов»язок [PERSON] порушено. Відповідно до довідки від 22.02.2016 р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Таким чином, [PERSON] та всі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки з порушенням вимог законодавства, підлягають виселенню з даного житлового приміщення. За позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» просить визнати дії [PERSON] щодо реєстрації у предметі іпотеки [PERSON] та малолітнього [PERSON] неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; виселити [PERSON] та неправомірно зареєстрованих осіб [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку; стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.40), та подав до суду заяву [PERSON] про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, заперечень не надала. Треті особи були належним чином повідомлені про розгляд даної справи, заяви про бажання приймати участь у судових засіданнях до суду не подавали. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В процесі розгляду справи судом встановлено, що між \~ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.09.2007 р. було укладено кредитний договір № ZPE0GА0000000004. Відповідно до п.1.1, 7.1 кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов»язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 47600 доларів \~США строком до 25.09.2027 р., а [PERSON] зобов»язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленими кредитним договором. В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.09.2007 р. уклали договір іпотеки. За умовами п.33.3 вказаного договору відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності. Через невиконання [PERSON] взятих на себе зобов»язань, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з п.18.7. договору іпотеки іпотекодавець зобовязалась не передавати предмет іпотеки в оренду(майновий найм), у лізінг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди іпотеко держателя, а п.18.11- не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.05.2011 р. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № ZPE0GA0000000004 від 25.09.2007 року в розмірі 341\~ 716,79 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 51, 72 кв.м., житловою площею 30, 3 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною реалізації 282 800 грн. 00 коп., виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку та стягнуто судові витрати. 15.09.2011 р. рішенням Апеляційного суду Запорізької області рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.05.2011 р. було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» станом на 15.10.2009 р. за кредитним договором № ZPE0GA0000000004 від 25.09.2007 року в розмірі 341\~ 716,79 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] загальною площею 51, 72 кв.м., житловою площею 30, 3 кв.м., яка належить [PERSON], на підставі договору дарування від 01.04.1999 року, за реєстровим номером 124, посвідченого приватним нотаріусом. Застосувано процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену ст. 38 Закону України "Про іпотеку" шляхом укладення ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації ціною реалізації 282 800 (двісті вісімдесят дві тисячі вісімсот) гривень та стягнуто судові витрати. В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до [PERSON] відмовлено. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2013 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.06.2013 р., було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про її виселення з квартири [ADDRESS]. Вказані обставини встановлені з наданих письмових доказів та не оспорювались сторонами в процесі розгляду справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.02.2017 р. провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] в частині її виселення було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. Відповідно до довідки (з місця проживання про склад сімї і реєстрації) № 372 від 22.02.2016 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 16.03.2000 р., [PERSON] (племінниця) з 19.02.2013 р. та [PERSON] (син племінниці) з 25.02.2013 р. (а.с.13). За змістом ч.1 ст.575 Цивільного кодексу та ст.1 закону «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом. Відповідно до ст.589 ЦК, ч.1 ст.33 закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст.590 ЦК і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 закону «Про іпотеку». Так, згідно із чч.1, 2 ст.39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], яка є предметом іпотеки, належить [PERSON] на підставі договору дарування від 01.04.1999 р. (а.с.41), тобто придбана нею не за рахунок отриманих кредитних коштів. Оскільки в іпотеку передано згадану квартиру не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла, так як відсутнє інше житло куди б вони могли вселитись. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Проте, такий спосіб захисту як визнання дій фізичних осіб неправомірними чинним законодавством не передбачено, а тому суд прийшов до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав. Та обставина, що відповідачі [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі після укладення іпотечного договору сама по собі не є правовою підставою для задоволення позову та їх виселення з квартири, в котрій вони зареєстровані. За таких обставин, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутні. На підставі ст..88 ЦПК України, суд не стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Outcome: dismissed