Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] , Черніївської сільської ради Івано-Франківської області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, усунення перешкод у користуванні майном. Позов обґрунтовувала тим, що вона з моменту одруження, а саме з 1976 року і по теперішній час проживає у будинковолодінні [ADDRESS] та утримує дане будинковолодіння. Після смерті чоловіка [PERSON] у 1996 році та смерті свекрухи [PERSON] у 2007 році, вона продовжувала доглядати, допомагати та опікуватись своїм свекром [PERSON] , який не міг обходитись без сторонньої допомоги, та одночасно продовжувала вести спільне господарство. Після смерті [PERSON] у січні 2009 року вона залишилась єдиною особою, яка проживала та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що дане домоволодіння з 1960 року мало статус колгоспного (робітничого) двору відповідно до записів в погосподарських книгах за 1964-1990 рр., членами якого були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - з 1976 року. Враховуючи вищевикладене просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме Ѕ частку житлового будинку по [ADDRESS] як майно колишнього господарського збору; внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод їй у користуванні нерухомими майном. Ухвалою судді Гриньків Д.В. від 04.08.2020 цивільну справу прийнято до свого провадження після задоволення відводу судді Хоминець М.М. Ухвалою суду від 21.10.2020 задоволення клопотання представника позивача про виклик для допиту свідків. Ухвалою суду від 21.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. Відповідач [PERSON] своїм правом на відзив не скористався, однак 17.11.2020 подав до суду спростування деяких положень позовної заяви про визнання права власності на нерухоме майно (1/2 об`єкту), в якому стверджував, що позивачка після смерті чоловіка в 1996 році якийсь час жила по [ADDRESS] , потім повернулась проживати в спірне будинковолодіння, а отже її твердження, що вона постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , є неправдивими. Також, зазначив, що у позовній заяві позивачка посилається на те, що двір відносився до типу колгоспних дворів, але в погосподарській книзі з 1980 років відомості різняться та зазначено, що будиноковолодіння є то колгоспним то робітничим двором. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовільнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що обставини на які посилається позивачка були оцінені судом при розгляд інших справ, проте з позовною вимогою про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку як майно колгоспного двору, [PERSON] звертається вперше. Відповідач Черніївська сільська рада Івано-Франківської області в судове засідання не з`явилась, представником суду було подано клопотання про розгляд справи без участі відповідача. Свідок [PERSON] , яка живе по [ADDRESS] , надала суду показання, що позивач перейшла жити в спірне будинковолодіння в 1976 році, відтоді там проживали 4 особи. Вказала, що [PERSON] здійснювала різну роботу в домогосподарстві, однак хто саме надавав кошти на утримання майна їй не відомо. Свідок [PERSON] надала суду показання, що проживає за адресою [ADDRESS] з 1985 року і відтак може підтвердити, що з того часу позивачка проживає по [ADDRESS] . Зазначила, що позивач в колгоспі не працювала, а працював її чоловік. Вислухавши думку сторін, показання свідків, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23.04.2013 року за № 0915/646/12 у позові [PERSON] до [PERSON] , Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про усунення від права на спадкування, визнання спадкоємцем другої черги, визнання права на спадкування як спадкоємця другої черги, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання будинковолодіння колгоспним двором відмовлено. Судовим рішенням встановлено, що по [ADDRESS] з 1976 р., коли позивачка перейшла туди проживати після одруження з [PERSON] , зареєстровано два господарства, а саме: господарство [PERSON] , членами якого були [PERSON] та [PERSON] , яке відносилось до колгоспного двору, та господарство [PERSON] і [PERSON] , яке до 1990 р. рахувалось робітничим двором, що було підтверджено належно засвідченими копіями витягів з погосподарських книг. Після 1986 року, коли чоловікові позивачки, який з 1983 р. працював трактористом в колгоспі «Правда», було дозволено будівництво житлового будинку, їм було відкрито новий погосподарський номер, господарство відносилось до колгоспного двору. Крім того зазначено, що голова господарства [PERSON] у колгоспі не працював, не був його членом, а його дружина [PERSON] згідно наявних у матеріалах справи письмових доказів з 1957 р. до 1968 р. отримувала заробітну плату у колгоспі, з травня 1987 р. до вересня 1989 р. працювала різноробочою в рільничій бригаді селянської спілки «Рідна земля» (колгосп «Правда»). З урахуванням викладених обставин та того факту, що 1986 року, коли чоловікові позивачки було дозволено будівництво житлового будинку, їм було відкрито новий погосподарський номер, і це господарство відносилось до колгоспного двору, у вимозі про визнання спірного будинковолодіння колгоспним двором було відмовлено. При розгляді даної справи суд зазначає, що згідно з практикою Європейського Суду одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, №48553/99, п. 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, №22603/02, п. 42 та 60, від 22 листопада 2007 року). Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine) №24465/04 одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Як встановлено судом та підтверджено в судовому засіданні самою позивачкою при вирішенні цивільної справи за № 0915/646/12 судом була надана оцінка обставинам, на які [PERSON] в тому числі посилається при розгляді даної справи та частина доказів, які наявні в матеріалах даної справи, теж вже досліджувались судом. Зокрема судом було надано оцінку витягам з погосподарських книг та відомостям про працевлаштування та отримання [PERSON] заробітної плати з 1957 р. до 1968 р. та з травня 1987 р. до вересня 1989 р. в рільничій бригаді селянської спілки «Рідна земля» (колгосп «Правда»). Крім того, відповідно до ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області у даній справі від 20.06.2013 року, якою рішення Тисменицького районного суду від 23.04.2013 року залишено без змін, колегією суддів зазначено, що з урахуванням того, що позивачка з своїм чоловіком відповідно до рішення Тисменицької районної ради від 14.05.1986, розпочали будівництво нового житлового будинку по [ADDRESS] , та право власності на будівельні матеріали в якому визнано за [PERSON] після його смерті, остання не бути одночасно членом обох господарств, а тому відсутні правові підстави відносити спірне будинковолодіння до групи "колгоспний двір". Відтак з урахуванням положень ч.4 ст.82 ЦПК України, відповідно до яких обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, та принципу res judicata суд позбавлений можливості повторного розгляду питань, які вже були предметом розгляду судом та по яких постановлено судові рішення, що набрали законної сили. Крім того, як підставу даного позову [PERSON] зазначає, що свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане на ім`я [PERSON] від 20.02.1989 року є недійсним та фіктивним. В той же час позивач позовної вимоги про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок, видане на ім`я [PERSON] від 20.02.1989 року, є недійсним не заявлено. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, суд зазначає, що предметом розгляду справи № 0915/646/12 було і визнання недійсним свідоцтва про право власності будинковолодіння, однак в його задоволенні було відмовлено. Водночас, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 14.02.2014 року за № 352/3510/13, яке набрало законної сили 25.02.2014, визнано за [PERSON] право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, обставини, та те, що у рамках даної цивільної справи нових фактів встановлено не було, суд дійшов висновку про безпідставність заявленої позивачкою вимоги про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку як майна колишнього колгоспного двору. Не підлягає до задоволення і вимога позивачки про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, так як вона є похідною вимогою і її вирішення залежить від задоволення основної позовної вимоги. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed