Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

[PERSON] в особі законних представників [PERSON] та [PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , [PERSON] , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому з урахуванням уточнень просить усунути перешкоди [PERSON] у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] та належить їй на праві спільної сумісної власності шляхом виселення з квартири [PERSON] без надання іншого житла. В обґрунтування позову позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , її матері [PERSON] , її батьку [PERSON] , її рідній сестрі [PERSON] , а також [PERSON] , який є її рідним дядьком. Також співвласниками квартири були її дід [PERSON] та баба [PERSON] , які на даний час померли. Після смерті в 2009 році діда [PERSON] в спірну квартиру з дозволу померлої у 2017 році баби [PERSON] тимчасово з метою догляду за нею заселилася [PERSON] , яка є рідною дочкою [PERSON] та її тіткою. [PERSON] разом зі своїм чоловіком та дітьми постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Однак, після смерті [INFO] [PERSON] , [PERSON] , не маючи жодних правових підстав для проживання в зазначеній квартирі, з квартири не виселилась, мотивуючи тим, що у неї відсутнє житло та їй ніде жити, оскільки з колишнім чоловіком [PERSON] розірвала шлюб ще в 2016 році, а тому її батько, який є рідним братом відповідача дозволив їй тимчасово проживати у спірній квартирі. У травні 2019 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що мешкає у 3-кімнатній квартирі [ADDRESS] . [PERSON] не лише не звільнила кімнату у квартирі, а шляхом скандалів стала вимагати для себе третю частину квартири або 10 тисяч доларів США, як компенсацію за частину квартири, яку вона вважає квартирою її батьків. До цього часу, [PERSON] продовжує незаконно проживати у квартирі та одноособово самовільно займає кімнату понад 14 кв.м. житлової площі, в той час як неповнолітня позивач зі своєю сім`єю у складі 4 осіб, які є співвласниками цієї квартири, займає кімнату без балкону, житловою площею 12,9 кв.м. У зв`язку з цим вона не має елементарних умов для проживання, позбавлена можливості мати свою особисту кімнату чи навіть особистий простір. Їй доводиться спати з сестрою на одному дивані та ділити стіл для навчання. [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні власністю, оскільки вона не є співвласником спірної квартири, не є членом їх родини. В зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. 24.06.2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що зі змістом позовних вимог вона категорично не згодна. Її проживання у спірній квартирі зумовлено тим, що вона вважає себе законною спадкоємицею частки даного майна, щодо якого у суді тривалий час розглядається спір між спадкоємцями та на даний час спадщину ніким не отримано. Вона вселилася та проживає у спірній квартирі зі згоди її батьків [PERSON] та [PERSON] , які на даний момент померли. За життя батько підготував пакет документів на приватизацію спірною квартири, однак оскільки вона на той час була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , її не було включено у приватизацію. Коли її батьків не стало, законні представники позивача почали виживати її з квартири, яка є єдиним на цей момент для неї житлом. Крім того, поки триває судовий розгляд, вона не може оформити право на спадщину та зареєструвати право власності. На підставі викладеного, просить в задоволенні позову відмовити. 01.07.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що [PERSON] є дійсно спадкоємицею спадкового майна після смерті матері [PERSON] , яке складається з 1/7 частки померлої в спільній сумісній власності, а саме квартирі [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] є також її сини [PERSON] та [PERSON] , які спадщину прийняли. В той же час, [PERSON] після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] спадщину не прийняла, оскільки за місцем відкриття спадщини не проживала, була зареєстрованою за іншою адресою, у визначений законом термін до нотаріальної контори не звернулась. Таким чином, розмір частки спадкового майна [PERSON] у спірній квартирі є незначним. На даний час [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Крім того, з травня 2019 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі та її чоловік мешкає у 3-кімнатній квартирі, що розташована у сусідньому під`їзді буднику [ADDRESS] . Доводи, викладені у відзиві, не відповідають дійсності, оскільки саме [PERSON] чинить перешкоди у користуванні власністю. Також зазначала, що [PERSON] жодного разу не сплачувала комунальні послуги. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.08.2020 року клопотання представника відповідача адвоката Дундукова В.В. про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.09.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Законний представник позивача [PERSON] та представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. Законний представник позивача [PERSON] направив заяву про розгляд справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] направила заяву про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 3-07-297221 від 26.06.2007 року, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначене також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] 03 травня 2019 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Як вбачається з відповіді КП «Харківводоканал» № М-1904/1-20.01.02-05 від 21.04.2020 року, станом на 01.04.2020 року заборгованість за надані послуги за адресою: [ADDRESS] , становить 27906,75 грн. За послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2014 по 31.03.2020 16787,38 грн., за послуги з централізованого водовідведення за період з 01.05.2012 по 31.03.2020 11119,37 грн. За період 01.01.2017 по 31.12.2019 на особовий рахунок оплати за послуги не надходили. Згідно відповіді КП «Жилкомсервіс» № 12438/2/07-05 від 24.04.2020 року, станом на 15.04.2020 року заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] , становить 18304,29 грн. при щомісячному нарахуванні 312,06 грн. Заборгованість утворилась з січня місяця 2007 року. З березня 2015 року по 2019 року платежі за послуги не надходили. Як вбачається з відповіді КП «Харківські теплові мережі» № 1М-2656/20/18 від 25.03.2020 року, станом на 01.03.2020 року заборгованість за послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , становить 55523,29 грн., яка утворилась за період з 01.08.2011 по 29.02.2020 року. Протягом 2017-2019 років послуги з теплопостачання споживачами не сплачувались. Відповідно до відповіді ТОВ «Харківгаз збут» № 617-лв-3901-0320 від 20.03.2020 року, станом на 01.03.2020 року заборгованість за природний газ за адресою: [ADDRESS] , становить 8127,43 грн. В період з січня 2017 по 2019 рік включно жодної оплати за спожитий газ проведено не було. Як вбачається з відповіді КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» № 958 від 24.03.2020 року, станом на 01.03.2020 року заборгованість за надані послуги за адресою: [ADDRESS] , становить 4769,90 грн. Загальна сума отриманих коштів протягом 2017-2019 років складає 401,00 грн. Надати інформацію про особу, яка здійснювала платіж КП «КВПВ» не може. Згідно з висновком від 18.01.2021 року, підготовленим кандидаток психологічних наук, доцентом, професором кафедри педагогіки та психології факультету № 3 Харківського національного університету внутрішніх справ Харченко С.В., судом встановлено, що у [PERSON] присутні проблеми в сфері соціальних контактів: знижена емоційна чутливість у взаєминах при вираженій потребі в спілкуванні, емоційній підтримці, співчутті, любові; діагностовано ознаки можливих проявів фізичної агресивності, яка є захисною та спрямованою на дорослих. Вербальна агресія присутня, але є незначною. У дівчини присутнє небажання брати участь у конфліктах, тривожність, прагнення досягти визнання. Дівчина має позитивну соціальну спрямованість: вчитися, знайти своє кохання. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона разом з батьками [PERSON] , [PERSON] та сестрою [PERSON] проживають в одній кімнаті у квартирі [ADDRESS] . Кімната обладнана 2 ліжками, столом, шафою. [PERSON] разом з сестрою спить на одному ліжку. Місця не вистачає, в зв`язку з чим вона змушена була працювати, щоб винаймати житло. Відповідач [PERSON] проживає у вищезазначеній квартирі в окремій кімнаті, яка є більшою за ту, в якій проживає [PERSON] разом з родиною. До [PERSON] приходять онуки, які заважають. Сестра [PERSON] на даний час нервує через її перехідний період, в зв`язку з чим остання йде з дому, довго гуляє на вулиці через відсутність свого особистого простору. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є рідним братом [PERSON] та з дитинства проживає у квартирі [ADDRESS] в окремій кімнаті з шістнадцятирічним сином. Вищезазначена квартира є 3-кімнатною. В цій ж квартирі в окремій кімнаті проживає [PERSON] та у іншій кімнаті з народження проживає [PERSON] разом з родиною. Конфліктів між родиною [PERSON] та [PERSON] не бачив, та взагалі намагається не зустрічатись з ними. Також зазначає, що [PERSON] проживає у кімнаті, яку він раніше займав. Після смерті матері [PERSON] він проживає у кімнаті , яку займала раніше його матір та сестра [PERSON] . Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо користування житловим приміщенням, спірні правовідносини регулюються в тому числі Цивільним кодексом України, Житловим кодексом Української РСР. Охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом і має метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні. Державна політика у цій сфері ґрунтується на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на\~Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст. 16 Конвенції ООН про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Згідно зі ст. 18 \~Закону України "Про охорону дитинства"\~держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Конституцією України \~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно).\~ Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Частиною 1 ст. 368 ЦК України визначено, що \~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі\~статтею 156 ЖК Української РСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з частиною першою\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до пункту 11 частини першої\~статті 346 ЦК України\~право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06,пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником у справі спільної сумісної власності на спірну квартиру. За життя її бабусі і дідуся між співвласниками склався наступний порядок користування квартирою: бабуся [PERSON] та дідусь [PERSON] проживали у одній кімнаті, неповнолітня [PERSON] разом з батьками та сестрою у іншій, а її дядько [PERSON] у третій кімнаті. З пояснень учасників справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселилась до квартири зі згоди іншого співвласника своєї матері [PERSON] для здійснення догляду на нею та проживала із нею в одній кімнаті. Після смерті матері [PERSON] продовжує проживати у квартирі. Суд зазначає, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому виселення відповідача [PERSON] , що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. При цьому, суд зазначає, що [PERSON] тривалий час проживає у спірній квартирі, у тому числі із дозволу одного зі співвласників, позивачем не доведено, що вона має інше житло, що дає підстави вважати, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Посилання позивача на те, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі і має право проживати у житловому приміщення разом зі своїм чоловіком, не можуть бути визнані судом обґрунтованою підставою для виселення відповідача. Крім того, позивачем не надано доказів наявності у чоловіка [PERSON] права власності на житло. Суд також зауважує, що на теперішній час порядок користування спірною квартирою між співвласниками у судовому порядку не визначений, тривають судові процедури щодо права на спадкування частки квартири після [PERSON] та [PERSON] , в тому числі і відповідачем [PERSON] . Посилання представника позивача на те, що навіть у разі успадкування [PERSON] частки квартири після смерті своїх батьків, її частка у праві спільної власності буде замалою, і не може відповідати площі кімнати, яку вона займає, не свідчить про наявність підстав для виселення відповідача з квартири. Протиставляючи право спільної сумісної власності неповнолітньої [PERSON] на квартиру праву [PERSON] на житло, суд зазначає, що виселення відповідача буде становити непропорційне втручання у її право на повагу до її житла. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат, то представник позивача у судовому засіданні зробила заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про подання доказів сплати судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, з огляду на що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд вважає за необхідне призначити судове засідання на 31.05.2021 року о 13-40 та встановити позивачеві строк для надання таких доказів.

Outcome: dismissed