Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

22 липня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 26 серпня 2008 року працювала на посаді головного експерта Очаківського відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 04 липня 2016 року нею було укладено контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду чи до оголошення демобілізації. Про те, що вона призивається на військову службу, повідомила дирекцію ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за місяць до підписання контракту та 30 червня надала припис про прибуття 04 липня 2016 року до військової частини для прийняття на військову службу за контрактом. Наказом від 4 липня 2016 року № 548-к вона звільнена з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вказане звільнення вважає незаконним, оскільки на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, до закінчення особливого періоду чи до дня фактичної демобілізації, за нею зберігається місце роботи, посада та компенсується з бюджету середній заробіток за місцем роботи на момент призову. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати наказ від 04 липня 2016 року № 548-к про звільнення її з роботи, поновити на посаді головного експерта в Очаківське відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнути середній заробіток з дня звільнення по день поновлення на роботі. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Посилаючись на лист Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, зазначили, що з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року\~ №302/2014 в Україні настав особливий період, який діє по теперішній час, а тому укладення контракту з [PERSON] відбулося в особливий період і вона має право на гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Крім того,звільнення позивачки відбулося у вихідний день 03 липня 2016 року. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Вважає, що звільнення було проведено правомірно відповідно до вимог ст.ст. 36, 119 КЗпП України, в редакції, що діяли на час звільнення. Вказує на те, що особливий стан в Україні діяв в окремі періоди на час проведеннія мобілізації, останній такий період закінчився 22 серпня 2015 року, тобто укладення контракту [PERSON] та її звільнення з роботи відбулося не в особливий період . Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Позивачка [PERSON] з 26 серпня 2008 року працювала на посаді головного експерта Очаківського відділення ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», перейменованого 13 серпня 2012 року на Очаківське відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Наказом регіонального директора Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 04 липня 2016 року № 548-к [PERSON] звільнена з вказаної посади 03 липня 2016 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Викладені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивачки та копією наказу від 04 липня 2016 року № 548-к. 30 червня 2016 року [INFO] видано припис за № 2/6/1277, яким запропоновано [PERSON] прибути 04 липня 2016 року до військової частини [NUMBER] для прийняття на військову службу за контрактом.\~ 04 липня 2016 року позивачкою укладено Контракт про проходження військової служби у збройних силах України на посадах осіб рядового складу. З Контракту вбачається, що [PERSON] взяла на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений контрактом строк. Контракт був укладений на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 198 від 04 липня 2016 року, матроса [PERSON] зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення та призначено її, як таку, що поступила на службу за контрактом, на посаду бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини польова пошта [NUMBER] . Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу, є підставою для припинення трудового договору. Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції, яка діє з\~ 01 січня 2016 року), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України»\~ від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналогічне визначення особливого стану міститься в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ. Також статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду. Отже, за змістом вищезазначених норм, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війши воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. 17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, який набрав чинності з 18 березня 2014 року. Відповідно до п.3 зазначеного Указу мобілізація проводилася протягом 45 діб. Отже, особливий період відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року тривав з 18 березня 2014 року по 0 травня 2014 року. В подальшому, оголошувалась часткова мобілізація згідно Указу виконуючого обов`язки Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014, затвердженого Законом України від 06 травня 2014 року № 1240-VІІ тривалістю 45 діб з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, затвердженого Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ тривалістю 45 діб з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ тривалістю 210 діб у три черги з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року, з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року, з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року, з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. З Указів вбачається, що ними встановалися періоди проведення мобілізації. Тому на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у ці періоди (періоди проведення мобілізації), поширюється дія ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Проте, на момент укладання контракту військовою частиною польова пошта [NUMBER] з позивачкою [PERSON] , мобілізація не проводилася, так як закінчилася 22 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан. За працівниками, які вступили на військову службу за контрактом, гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України зберігаються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. Укладання контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає застосування гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України. Як зазначила сама позивачка в судовому засіданні, контракт на проходження військової служби вона уклала за власним бажанням та надала за місцем роботи припис, оформлений військкоматом. Виходячи з викладеного, твердження позивачки та її представника про те, що укладення контракту відбулося під час особливого періоду, що\~ унеможливлювало звільнення, суд вважає помилковим. За вказаних обставин, підстави, з якими п. 3 ч. 1 ст. 119 КЗпП України пов`язує збереження за [PERSON] місця роботи та середнього заробітку відсутні, відтак звільнення позивачки за\~ п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП суд вважає законним, оскільки воно грунтується на вимогах\~ чинного законодавства. Посилання представника позивачки на те, що звільнення позивачки відбулося у вихідний день суд також не приймає до уваги, оскільки наказ про звільнення було видано у робочий день - 04 липня2016 року, а зазначення останнім днем роботи неділі - 03 липня 2016 року не може бути підставою для визнання звільнення незаконним.\~\~ Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є необґрунтованими, а тому в задоволенні її позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку слід відмовити.

Outcome: dismissed