Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 12 будинку № 2 по пров. Мілієнка в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області, у звязку з тим, що відповідачі не проживають в спірному житловому приміщенні більше ніж три роки. В позовній заяві зазначив, що позивач та відповідач [PERSON] у 1978 році зареєстрували шлюб від якого 17.02.1984 народився син [PERSON]. Сторони з дозволу керівництва колишнього радгоспу «Прогрес» вселилися в квартиру [ADDRESS]. 16.09.2005 між позивачем [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано. Більше трьох років відповідачі не проживають за раніше вказаною адресою, позивач не чинить перешкод у користуванні житловим приміщенням, тому [PERSON] вважає, що це є підставами для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою від 07.05.2018 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Також даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення (а.с.35). Учасники процесу копії ухвали про відкриття провадження у справі отримали, проте, у визначені строки відзиву на позовну заяву відповідачами подано не було (а.с.39,40). Ухвалою суду від 04.07.2018 задоволено клопотання відповідача про витребування доказів та продовжено строк проведення підготовчого провадження (а.с.61). Ухвалою суду від 29.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.79). В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить його задовольнити, так як він не має можливості оформити субсидію. При цьому зазначив, що раніше [PERSON] працював в радгоспі і в 1980 році йому було виділено квартиру, в яку він вселився разом із сімєю, на теперішній час квартира не приватизована. Також пояснив, що відповідач [PERSON], який являється його рідним сином, працює та проживає в м. Києві, а колишня дружина позивача [PERSON] проживає окремо за адресою: вул. [PERSON], с. Потіївка, Радомишльський р-н, Житомирська обл.. За місцем реєстрації відповідачі не проживають близько 15 років, при цьому він ніяких перешкод їм не чинить, однак, боїться пускати сина в будинок, бо між ними склалися неприязні стосунки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечував, посилаючись на те, що його батько [PERSON] створив відповідачам неможливі умови для проживання в будинку, тому останні залишили квартиру, так як батько зловживав спиртними напоями, бив матір, на даний час також влаштовує конфлікти, погрожує. При цьому не заперечує факт не проживання за місцем реєстрації з вересня 2017 року, у звязку із напруженими відносинами з батьком. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що вона залишила квартиру у звязку з неприязними відносинами з колишнім чоловіком по причині його агресивної поведінки під час вживання спиртних напоїв. Відповідач не може вселитися в квартиру, в якій зареєстрована, так як там постійно знаходяться особи, які разом із позивачем вживають алкогольні напої. Сина [PERSON] позивач не пускає до будинку та погрожує йому. Зазначила, що з цих причин вона не може реалізовувати своє право на користування житлом та вимушена проживати по вул. [PERSON] в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області, однак, це житло їй не належить, і в разі задоволення позову вона може залишитися взагалі без житла, оскільки власного житла не має, а позивач створює нестерпні умови для її проживання за місцем реєстрації, тому вважає, що відсутні правові підстави для визнання її та її сина такими, що втратили право на користування житлом. За клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які, кожен окремо, пояснили суду, що приятелюють з [PERSON], часто бувають у нього вдома, в тому числі вживають спиртні напої, відповідачі в квартирі не проживають тривалий час, проживає сам [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст. ст. 71,72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У разі не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців, така особа може бути визнана як така, що втратила право користування житлом. П. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснює застосування ст. 71 ЖК: «У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки». Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що з 20.05.1978 позивач та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18.03.1998 у справі № 2-115 (а.с.73-75). Згідно довідки, виданої 02.11.2017 виконавчим комітетом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області за Вих. № 1846, [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [INFO], що в вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.7). 10.11.2017 депутатом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області [PERSON] складено акт про те, що в квартирі за № 12 будинку № 2 по пров. Мілієнка Ю.П. в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які упродовж останніх 3 років на зазначеній житловій площі не проживають, вказані обставини зазначаються зі слів сусідів [PERSON], [PERSON]. Підпис депутата сільської ради посвідчено головою Потіївської сільської ради [PERSON] (а.с.76). Як вбачається з довідки, виданої 16.11.2017 виконавчим комітетом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області за Вих. № 1918, за [PERSON] рахується житлова квартира за адресою: [ADDRESS]. Довідка видана на підставі по господарської книги № 15 за 2016-2020 роки (а.с.8). [PERSON] зареєстрована за адресою: пров. [PERSON], буд. 2, кв. 12, с. Потіївка, Радомишльський р-н, Житомирська обл., фактично проживає за адресою: вул. [PERSON], буд. 17, кв. 1, с. Потіївка, Радомишльський р-н, Житомирська обл., що пітверджується довідкою, виданою 21.05.2018 виконкомом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області за Вих. № 634 (а.с.53). Відповідно до пояснювальної записки від 03.07.2018 депутата Потіївської сільської ради [PERSON] до акту обстеження соціально-побутових умов [PERSON] про те, що вищевказаний акт був складений з метою засвідчення факту реєстрації окрім [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] Ю.П. в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області. На час складання акту [PERSON] та [PERSON] в помешканні не проживали і комунальними послугами не користувалися, а акт був складений виключно для подачі в субсидійний відділ Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області і не може бути використаний в інших цілях (а.с.51). Зі змісту повідомлення архівного сектору Радомишльської РДА Житомирської області від 23.05.2018 № О-79 слідує, що в наказах директора з основної діяльності хмелерадгоспу «Прогрес» с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області за 1979-1980 роки інформації про виділення квартири [PERSON] не виявлено (а.с.52). Стаття 129 Конституції України\~відносить до основних засад судочинства змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, наданий позивачем акт від 10.11.2017, складений депутатом Потіївської сільської ради [PERSON] (а.с.76) лише підтверджує факт не проживання відповідачів за адресою їх реєстрації, при цьому 21.09.2018 через канцелярію суду надійшло повідомлення сільського голови [PERSON], в якому зазначено, що вказаний акт він не підписував (а.с.98). Доказів на підтвердження того, що позивач є квартиронаймачем чи власником спірного житлового приміщення, а відповідачі не мешкають у вищевказаній квартирі без поважних причин понад шість місяців, матеріали справи не містять. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття.\~Позбавлення права\~користування житлом\~у цьому\~спорі є\~рівноцінним виселенню\~без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідачі не будуть мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідачів. Як джерело права (ст. 10 ЦПК України) у даній справі доцільно застосувати правоположення, висловлені у Рішенні ЄСПЛ по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010, заява № 30856/03, у п. 41. якого зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таким чином, враховуючи досліджені в судовому засіданні обставини та зазначені вище положення законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed