Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

03 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON], поширену [PERSON] у зверненні до Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 23.12.2009 року та заява звернення від 17 квітня 2013р. а саме: - про зловживання службовим автомобілем, про незаконну забудову гаража, про незаконне отримання коштів та придбання особистого автомобіля, проведення ремонтних та будівельних робіт в своєму будинку, зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом направлення листів до ДТЕК «Дніпрообленерго», Павлоградський міськвиконком, Дніпропетровську обласну державну адміністрацію, із зазначенням у ньому такого тексту: «інформація викладена в листах - зверненнях на Вашу адресу, які надіслані мною відносно [PERSON] - носять недостовірну інформацію та відомості, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили принести публічно вибачення на адресу [PERSON], та його дружини [PERSON], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позовна заява мотивована тим, що між [PERSON] та [PERSON], сусідами, не склались дружні стосунки, причиною неможливості встановлення сусідських взаємовідносин є різний соціальний статус сімей. 19 травня 2006 року відповідач отруїла двох собак позивача, німецьких овчарок, позивач звернувся до працівників міліції, був зібраний відповідний матеріал, але в зв'язку зі спливом строку давнини матеріал вже знищений. 10 червня 2005 року відповідач побачивши дружину, черговий раз застосовувала нецензурні слова, влаштувала скандал, кидала в неї каміння, погрожувала їй фізичною розправою, яку дружина сприйняла реально. За даним фактом дружина позивача звернулась 16 червня 2005 року з заявою до міліції, але працівники міліції порушенні кримінальної справи відмовили. В кінці липня 2005 року з боку Відповідача знову був влаштований скандал, вона залякувала дружину позивача фізичною розправою. Це вимусило дружину знову звернутись до міліції з заявою. На цей раз працівники міліції обмежились відносно відповідача бесідою профілактичного характеру. В жовтні 2009 року відповідач на адресу прем'єр-міністра Тимошенко Ю.В. було направлено лист, в якому [PERSON] намагаючись влаштувати позивачу неприємності, надала цілий клубок недостовірної інформації, та просила «привести позивача до тями». За фактом даного звернення керівництвом підприємства на якому, позивач працював, «Дніпрообленерго» було проведено перевірку та складено лист на ім'я Відповідача з повідомленням про прийняте рішення за фактом перевірки. Починаючи з 13 грудня 2013 року [PERSON] майже безперервно писала на позивача скарги, посилала CMC повідомлення образливого характеру. 16 квітня 2013 року відповідач по телефону звернулась до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, та повідомила що позивач незаконно користується службовим автомобілем у особистих цілях, та незаконно побудував в своєму дворі гараж. Дане звернення було прийнято та проведено перевірки Павлоградським міськвиконкомом. За даним зверненням було проведено перевірку законності дій позивача, щодо користування автомобілем та законністю будування гаражу у своєму дворі на своїй земельній ділянці. 25 квітня 2013 року за підписом Павлоградського міського голови до Дніпропетровської обласної державної адміністрації було направлено відповідь, якою повідомлено, що службовим автомобілем позивач користувався на підставі розпорядження «ДТЄК Дніпрообленерго», та що гараж не являється самовільно забудованим. Після цього відповідач не заспокоїлась та 16 квітня 2013року побачивши позивача, вже на адресу позивача стала виказувати погрози фізичною розправою. За даним фактом позивач звернувся до міліції з заявою, за якою 17 квітня 2013року було розпочато кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст.129 КК України, але 25травня 2013 року воно було закрито. 22 червня 2013 року відповідач знову, на цей раз позивачу та сину позивача, застосовуючи вила погрожувала вбивством, позивач знову звернувся до міліції, знову було розпочато кримінальне провадження, яке 30 серпня 2013року було закрите. 11 листопада 2013 року та 22 листопада 2013 року відповідач знову затіяла скандал з сім'єю позивача, на що працівники міліції обмежились винесенням офіційного застереження. З огляду на все вищевикладене інформація, що була поширена Відповідачем, абсолютно не відповідає дійсності. Більш цього, поширена Відповідачем негативна недостовірна інформація порушує мої особисті немайнові права, зокрема, ганьбить мою честь, гідність, а також завдає шкоди моїй діловій репутації. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити на підставі доводів, викладених в позовній заяві, клопотань до суду не мав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, жодних заяв від відповідача до суду не надходило. Враховуючи думку позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає приписам ст.224 Цивільного процесуального кодексу України. Заслухавши позивача по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволені позовних вимог. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] звернулась до Прем'єр-Міністра України з заявою від 17.11.2009 року, в якій просила провести перевірку використання [PERSON] службового автомобіля, праці робітників Павлоградської електромережі в особистих інтересах, заява отримана секретаріатом Кабінету Міністрів України 21.12.2009 року, Дніпропетровською обласною державною адміністрацією 23.12.2009 року (а.с.16). 16.04.2013 року [PERSON] звернулась на урядову гарячу телефонну лінію зі зверненням стосовно перевірки користування сусідом заявниці, [PERSON], службовим автомобілем в особистих цілях, побудови сусідом у дворі гаражу без відповідного документального оформлення, заява прийнята до розгляду Дніпропетровською обласною державною адміністрацією (а.с.12). Згідно листа виконкому Павлоградської міської ради від 25.04.2013 року, адресованого заступнику голови - керівнику апарату облдержадміністрації, повідомлено, що [PERSON] користується ВАЗ 21213 на підставі розпорядження ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», згідно технічного паспорту БТІ гараж не є самовільно збудованим (а.с.18). Проте позивач в своїх вимогах до суду просить визнати недостовірною інформацію, поширену у зверненні [PERSON] до Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 23.12.2009 року та заяві зверненні від 17 квітня 2013року. Згідно пояснень [PERSON], наданих в судовому засіданні, інших звернень, окрім наданих та досліджених судом в судовому засіданні, згідно даних позивача, від відповідача не надходило. Судом роз'яснено позивачу його право на уточнення, збільшення, зменшення позовних вимог протягом всього часу розгляду справи. Однак клопотань до суду від позивача не надійшло, позивач своїм правом на уточнення, збільшення, зменшення позовних вимог не скористався. Відповідно до ч.1 ст.277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2013 року №8-рп/2003 відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань". Згідно зі ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Стаття 3 вказаного Закону України містить визначення заяви (клопотання), а саме - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Відповідно до ч.1 ст.5 вищевказаного Закону України звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. На звернення відповідача, яке надійшло на «Урядову гарячу лінію», органами влади була надана відповідь після проведення відповідної перевірки даних, викладених в зверненні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач скористався своїм правом на звернення до державного органу влади в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», тому у суду відсутні підстави для задоволення позову про захист гідності, честі та ділової репутації. Що стосується відшкодування моральної шкоди суд виходив з наступного. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Зважаючи на приписи ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та враховуючи, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в позові щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з поширенням відповідачем недостовірної інформації відносно позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи, що, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, з урахуванням положення ст.88 ЦПК України, суд вважає також за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed