Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі він не проживає та не зареєстрований, оскільки проживає разом зі своїм батьком, за яким здійснює догляд, відповідно там і зареєстрований. Коли він знімався з реєстрації за адресою квартири, яка є його власністю, довідався, що там зареєстровані його колишня дружина та син - відповідачі у справі, які уже близько десяти років там не проживають. Вказує на те, що ще в кінці 2009 року або ж в першій половині 2010 року, його колишня дружина [PERSON] разом із сином переїхала до своїх батьків, де проживала до одруження. Він неодноразово намагався налагодити стосунки із дружиною, просив повернутися назад, однак це виявилося безрезультатно. Після того, як [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення із нього аліментів на сина, він звернувся із позовом про розірвання шлюбу. Так, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2016 їх шлюб розірвано. Факт реєстрації відповідачів у його квартирі створює йому перешкоди у реалізації права власності, зокрема порушує право користування та розпорядження належним йому майном. Також це спричиняє йому матеріальні збитки, оскільки комунальні платежі він сплачує в залежності від кількості зареєстрованих осіб в квартирі. Вважає, що у випадку задоволення позовних вимог, житлові права неповнолітнього сина не будуть порушені, оскільки відповідачі добровільно вибули зі спірної квартири на інше постійне місце проживання. Крім того, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.02.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максьоновою Г.В., а тому може зареєструвати своє місце проживання та місце проживання сина у належній їй квартирі, у якій вони фактично і проживають. Враховуючи викладене, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Не погоджуючись із позовними вимогами, представник [PERSON] - адвокат Ловінська С.С. подала відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що викладене у позовній заяві не відповідає фактичним обставинам справи, порушує права неповнолітньої особи. Вказує на те, що за час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] вклала чимало власних коштів на ремонт та облаштування спірної квартири, проте, після народження сина, життя з позивачем стало нестерпним, у зв`язку з чим вона змушена була переїхати до своїх батьків. Підтверджує те, що нею придбано житло у м. Львові, однак це лише кімнати у гуртожитку, де кухня, туалет та душова перебувають у спільному користуванні усіх мешканців гуртожитку. Купівля такого житла викликана виключно тим, що вона працює у вказаному місті, а вартість найму житла перевищує розмір її заробітної плати. При цьому, у [PERSON] відсутнє будь-яке майно на право власності. Доказів щодо порушення права позивача на користування спірним майном не надано, а право на розпорядження таким майном й так обмежено через його несплату аліментів в користь сина [PERSON] , у зв`язку з чим державним виконавцем винесена постанова про арешт майна. Оплата комунальних платежів проводиться виходячи не із кількості зареєстрованих осіб, а за спожиті комунальні послуги, а відтак доводи позивача, що факт реєстрації відповідачів у квартирі, яка є його власністю, спричиняє йому матеріальні збитки, не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними документами. Зазначає, що дитина самостійно не може обирати собі місце проживання, а тому факт непроживання [PERSON] у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. У той же час, відповідачі користуються спірною квартирою, там знаходяться їхні речі, [PERSON] бажає продовжувати навчання у Дрогобицькому ліцеї та згодом у Дрогобицькому державному педагогічному університеті, а тому він має намір у майбутньому проживати у квартирі свого батька. Із урахуванням викладеного, представник відповідачки просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за їх безпідставністю. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Гирич О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив врахувати, що [PERSON] на праві власності належить житло, в якому вона фактично й проживає разом із сином, а тому їх житлові права, у випадку задоволення позовних вимог, не будуть порушені. Відповідачі більше дев`яти років не проживають у квартирі, яка належить позивачу, що свідчить про втрату ними інтересу до такої квартири. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Представник [PERSON] - адвокат Ловінська С.С. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Вказала на те, що відповідачі не могли проживати у спірній квартирі, оскільки у позивача наявні психічні розлади,через що життя із ним було би нестерпним. При цьому, [PERSON] має ключі від квартири, яка належить позивачу, там знаходяться речі відповідачів, які інколи туди приїжджають. У зв`язку з тим, що остання знайшла роботу у м. Львові, придбала у власність кімнату у гуртожитку, оскільки винаймати дорого. Представник третьої особи - начальник служби у справах дітей Дрогобицької міської ради Львівської області - Яким І.С. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог в частині втрати права користування житлом неповнолітнім [PERSON] , щодо задоволення позовних вимог в частині втрати користування житлом [PERSON] поклався на думку суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Встановлено, що представниками позивача та відповідачки не заперечувався факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а також те, що вони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно зі свідоцтвом на право власності на квартиру (будинок), виданим Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду 31.07.1995, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі згідно із довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 03.08.2020, зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] . Вказане також підтверджується даними із будинкової книги для прописки громадян, згідно із якими місце проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстровано з 11.06.2009, а [PERSON] з 13.08.2009. Згідно із актом № 53 про відсутність (не проживання) особи за місце реєстрації від 03.06.2020, складеним представниками КП «Управитель «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради на підставі заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають з 2009 року і по час обстеження. [PERSON] зареєстрована у квартирі, але ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які би належали [PERSON] , [PERSON] , немає. Факт не проживання за місцем реєстрації підтверджено сусідами ( [PERSON] , [PERSON] ), які підписали вказаний акт. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 03.08.2020, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] (батьком). Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.02.2019 Максьоновою Г.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу належить квартира [ADDRESS] , загальна площа якої - 29,7 кв.м., житлова площа - 21,7 кв.м. Постановою державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області Литвиненко Н.В. від 25.09.2017, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] у межах виконавчого провадження щодо сплати останнім аліментів в користь [PERSON] на сина [PERSON] , [INFO] . Згідно із розрахунком заборгованості по аліментах, проведеним державним виконавцем Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Матвіїшином Б.Я. 22.10.2020, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів в користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] станом на 22.10.2020 становить 43004,06 грн. Звертаючись із даним позовом, [PERSON] зазначав про те, що реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі, яка є його власністю, створює йому перешкоди у реалізації права власності, зокрема порушує право користування та розпорядження належним йому майном. Аналізуючи дані обставини, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні його прав. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У статті 391 ЦК України закріплено положення, згідно якого власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина 4 статті 156 ЖК УРСР). Згідно із частиною 2 статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно із частиною 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 6 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. При цьому, відповідно до частини 2 статті 29 ЦК України, правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався, у тому числі, на статтю 405 ЦК України, оскільки вказував на те, що відповідачі не проживають у квартирі, яка належить йому на праві власності більше дев`яти років, вибули із неї на інше постійне місце проживання добровільно. Суд звертає увагу на те, що необхідною умовою для застосування статті 405 ЦК України є факт відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд дійшов висновку, що, зважаючи на вік [PERSON] , який не може самостійно визначати своє місце проживання, сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц та у постанові від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18. Крім того, суд відхиляє доводи позивача про те, що [PERSON] на праві власності належить житло, а відтак визнання відповідачів такими, що втратили право користування належною їм квартирою, не буде порушенням їх житлових прав. Оскільки згідно із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц та від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц, не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі перешкоджають йому в реалізації його права щодо користування та розпорядження належним йому майном, а також, що у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою квартири, яка належить йому на праві власності, він змушений сплачувати за них комунальні платежі. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач як батько малолітнього [PERSON] повинен дбати про забезпечення сина житлом та (за доведеності понесення ним витрат на оплату комунальних витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідачки [PERSON] . Із урахуванням викладеного, беручи до уваги те, що позивач є батьком малолітнього [PERSON] , який має рівні права та обов`язки із [PERSON] щодо сина, у тому числі, щодо забезпечення останнього житлом, право на яке є конституційним правом кожного, а малолітній [PERSON] в силу свого віку не може самостійно обирати місце свого проживання, суд приходить висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Крім того, суд враховує обставини даної справи, зокрема те, що малолітній [PERSON] не може бути зареєстрований сам у спірній квартирі, місце проживання позивача зареєстровано за іншою адресою, а суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання останнього змінити місце реєстрації, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог також в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою. Даний висновок, на думку суду, узгоджується також із практикою Європейського суду з прав людини, згідно із якою втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України"). Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки підстав для задоволення позовних вимог немає, а позивач звільнений від сплати судового збору, так як є особою з інвалідністю (друга група), судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed