Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагає визнати недійсним заповіт брата [PERSON] від 21.10.2013 року, згідно якого той заповідав відповідачці все своє майно. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 12.03.2014 року помер [PERSON] брат його та відповідачки. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшов житловий будинок № 33 по вул.Шевченка в м.Вільнянськ Запорізької області. Позивач вказав, що при зверненні до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини з'ясувалося, що 21.10.2013 року спадкодавець [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно відповідачці [PERSON] Позивач вважає, що цей заповіт є недійсним, оскільки спадкодавець на момент його складення страждав рядом хронічних хвороб, був прооперований у зв'язку із патологією судин головного мозку, був визнаний інвалідом ІІ-ї групи, приймав сильнодіючі препарати та лікувався у психіатричній лікарні тобто спадкодавець на момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Враховуючи це, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами. Під час судового розгляду позивач та його представник [PERSON] підтримали позов, просять його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві; вважають, що за станом здоров'я та внаслідок прийому сильнодіючих ліків [PERSON] при складенні заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому заповіт слід визнати недійсним. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, наполягають на дійсності складеного заповіту. При цьому зазначають, що позивач раніше звертався до суду з аналогічними вимогами, під час судового розгляду попередньої справи була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза (висновок № 606 від 07.10.2015 року), яка спростувала доводи позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, не знаходить підстав для задоволення позову. Так, 21.10.2013 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповідав все своє майно відповідачці у справі [PERSON], а 12.03.2014 року помер. Обидві сторони після смерті спадкодавця звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини: позивач [PERSON] як спадкоємець другої черги за законом, а відповідачка [PERSON] як спадкоємець за заповітом. Також вбачається, що у вересні 2014 року позивач [PERSON] вже звертався до суду з позовом до [PERSON] із вимогою про визнання заповіту недійсним. Під час судового розгляду попередньої справи була проведена судово-психіатрична експертиза (висновок № 606 від 07.10.2015 року); за її висновками, спадкодавець [PERSON] на період складання та посвідчення заповіту 21.10.2013 року дійсно виявляв ознаки органічного ураження головного мозку, але винести кінцеве рішення, чи міг він при цьому розуміти значення своїх дій та керувати ними, не є можливим, оскільки на період, що цікавить суд, відсутній опис психічного стану підекспертного. Суд виходить з того, що незважаючи на те, що висновок судово-психіатричної експертизи № 606 від 07.10.2015 року хоча й був складений в іншій цивільній справі, він має бути прийнятий як належний доказ, оскільки сторони, підстави та предмет позову в обох справах є аналогічними, і цим висновком досліджувалися ті самі обставини, що підлягають доказуванню у наявній цивільній справі. У судовому засіданні представником клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи з наступних питань: 1) чи могли хвороби, на які хворів [PERSON], вплинути на його психічний стан і привести до невідворотних процесів в його психіці? 2) чи міг він адекватно розуміти свої дії та керувати ними? 3) чи могли ліки, які вживав [PERSON], вплинути на його психічний стан? Проведення експертизи представник позивача просить доручити експертам КУ "Обласна клінічна психіатрична лікарня" Запорізької обласної Ради. Суд вважає, що підстав для задоволення клопотання немає. Так, питання 1) та питання 3), запропоновані представником позивача, фактично являють собою пропозицію експертам висловити припущення, які не можуть мати доказового значення; крім того, ці питання не пов?язані безпосередньо із предметом позову. Що ж стосуються питання 2), то відповідь на нього вже фактично дана експертами у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 07.10.2015 року; при цьому позивач та його представник не навели підстав та доводів щодо необхідності проведення повторної чи додаткової експертизи з цього питання. Також позивач та його представник не надали суду документів, які б достовірно описували психічний стан [PERSON] в момент складення заповіту, на що було звернуто увагу у висновку судово-психіатричної експертизи № 606 від 07.10.2015 року. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивач та його представник суду не надали. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач та його представник не довели належними доказами обґрунтованість заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed