Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

В вересні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , ТОВ «ІА «УНІАН», в якому просив суд: - визнати недостовірною і такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача інформацію, що розміщена [PERSON] у мережі «Facebook» за посиланням [INFO] « П*** те Хохлы по дороге! Это частная территория и частный пляж... Мы тут живем не по вашим дыбильным украинским законам, мы все за Россию… Вызывай украинская хохлица, они тут тоже за Россию...это ты уедешь обезьянник» (далі по тексту - вимога № 1); - визнати недостовірною і такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача інформацію, що розміщена ТОВ «ІА «УНІАН» в статті під заголовком «« Х*хли, ми тут за Росію»: в курортному Бердянську спалахнув «мовний» скандал через пляж (відео)» за посиланням [INFO] наступного змісту: «Пи***те хохли, дорогою! Це приватна територія та приватний пляж!», «Ми тут живемо не за вашими д*більними українськими законами, ми тут усі за Росію», - "Викликай, українська х*хлице, вони тут теж за Росію, і це ти поїдеш у мавпятник…» (далі по тексту - вимога № 2); - зобов`язати [PERSON] протягом 7 (семи) днів з дня набрання рішенням законної сили розмістити на Інтернет-ресурсі « Facebook » за посиланням: [INFO] електронне посилання на текст ухваленого судового рішення у цій справі, опублікувати текст резулятивної частини цього рішення та текст спростування такого змісту: «СПРОСТУВАННЯ: Створена та поширена мною, [PERSON] , [INFO] о 21.12 на Інтернет-ресурсі Facebook інформація про громадянина України [PERSON] , є недостовірною та не відповідає дійсності», а також заблокувати публічний доступ до спростованої інформації (далі по тексту - вимога № 3); - зобов`язати ТОВ «ІА «УНІАН» протягом 7 (семи) днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати інформацію, поширену в статті під заголовком: ««Х*хли, ми тут за Росію»: в курортному Бердянську спалахнув «мовний» скандал через пляж (відео)» за посиланням [INFO] шляхом розміщення тим же шрифтом, на тій же сторінці на тому ж місці Інтернет-сайту, де містилася інформація, яка спростовується, тексту ухваленого судового рішення у цій справі та тексту спростування такого змісту: «СПРОСТУВАННЯ: Створена та поширена Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО «УНІАН» інформація про громадянина України [PERSON] , розміщена на Інтернет-сайті « УНІАН » у статті за назвою ««Х*хли, ми тут за Росію»: в курортному Бердянську спалахнув «мовний» скандал через пляж (відео)», а саме: «Ми тут живемо не за вашими д*більними українськими законами, ми тут усі за Росію», - «Викликай, українська х*хлице, вони тут теж за Росію, і це ти поїдеш у мавпятник».» є недостовірною та не відповідає дійсності.», а також заблокувати публічний доступ до спростованої інформації за посиланням [INFO] (далі по тексту - вимога № 4); - стягнути з [PERSON] , ТОВ «ІА «УНІАН» спричинену моральну шкоду у розмірі 10000,0 грн.; судовий збір у розмірі 4994,6 грн. (далі по тексту - вимога № 5). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 липня 2019р. він перебуваючи у м. Бердянську мав розмову з відповідачкою, яка в подальшому у соціальній мережі «Facebook» виклала відеозапис цієї розмови. В ході цієї розмови відповідачка зазначила вищезазначені вислови та фрази, які на думку позивача порушують його честь, гідність, ділову репутацію та спричиняють йому моральні страждання. Крім того, зазначена публікація відповідачка була додатково розповсюджена засобами масової інформації, в тому числі і відповідачем ТОВ «ІА «УНІАН». У зв`язку з чим, на думку позивача зазначена інформація є недостовірно, підлягає спростуванню, та вважає, що діями працівників відповідача порушено його особисті немайнові права, гарантовані ст. ст. 201, 269, 270, 297, 299 ЦК України та спричиняє додатково позивачу моральні страждання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019р. справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 14 січня 2020р. справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2020р. відкрито провадження по справі. 19 травня 2020р. відповідачем 2 було подано відзив на позовну заяву. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2021р. закрито підготовче судове засідання. В судове засідання 08 листопада 2021р. сторона позивача не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомила. Представники відповідачів проти позову заперечили, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Суд, заслухавши пояснення представників відповідачів, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідачами були поширені в мережі Інтернет, а саме відповідачкою в соціальній мережі «Facebook» за посиланням [INFO] « П*** те Хохлы по дороге! Это частная территория и частный пляж... Мы тут живем не по вашим дыбильным украинским законам, мы все за Россию… Вызывай украинская хохлица, они тут тоже за Россию...это ты уедешь обезьянник»,а також відповідачем було поширено статтю під заголовком «« Х*хли, ми тут за Росію»: в курортному Бердянську спалахнув «мовний» скандал через пляж (відео)» за посиланням [INFO] наступного змісту: «Пи***те хохли, дорогою! Це приватна територія та приватний пляж!», «Ми тут живемо не за вашими д*більними українськими законами, ми тут усі за Росію», - "Викликай, українська х*хлице, вони тут теж за Росію, і це ти поїдеш у мавпятник…». За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституцією України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 2 цього Закону основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Статтею 201 ЦК України, встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини (далі - Конвенція) і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. В рішенні у справі «Карплюк проти України» (№ 30582/04, 32152/04, 06 жовтня 2015р.), ЄСПЛ зазначає, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена. В рішенні у справі «Ляшко проти України» (№ 21040/02, 10 серпня 2006р.) Європейський суд з прав людини зазначає, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки. В рішенні у справі «Перна проти Італії» (Case of Perna v.Italy, № 48898/99) та у справі «Ляшко проти України» (параграф 41), ЄСПЛ зазначив, що журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п. 15 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Так, зі змісту позову вбачається, що поширені відповідачкою фрази та вислови зачіпають, в тому числі особисті права позивача, ганьблять його честь, гідність і ділову репутацію. Проте стороною позивача не підтверджено поширення зазначеної інформації жодним чином. Диск, який, стороною позивача було надано, в якості доказу і приєднано до матеріалів справи, із записом, суд не може прийняти до уваги та вважати його належним доказом, оскільки він є не офіційним записом наданим. Крім того даний запис не дає можливості встановити час, та дату опублікування, перевірити достовірність інформації, наявність редакційного монтажу тощо. Статтею 5 Закону України «Про інформацію» передбачено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частиною 1 ст. 7 України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Згідно частини 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як визначено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як зазначено в пункті 9 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Дослідивши у судовому засіданні зміст оспорюваної інформації, достовірність якої оспорюється в рамках даного провадження, суд приходить до висновку, що спростованню така інформація не підлягає у зв`язку з наступним. Так, оспорювана інформація викладена безособово та не стосується безпосередньо позивача, а прізвище, ім`я та/або по-батькові позивача, як і жодна інша ідентифікація позивача в оспорюваній інформації не згадується. Єдине посилання на особу - автора частини достовірної інформації («Ми тут живемо не за вашими д*більними українськими законами, ми тут усі за Росію») безособово стосується охоронця приватної території, хоча позивач є співробітником МЗС України та проживає в іншій країні, що ним самим зазначається у позові. Виділяючи серед підстав позовних вимог обставини поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет за посиланням: [INFO] Позивач одночасно не звернув уваги на те, що згідно політики конфіденційності, яку було досліджено у судовому засіданні та яка перебуває у вільному доступі на вказаному веб-сайті: управління цим сайтом здійснюється саме ТОВ «Українське незалежне інформаційне агентство новин», юридичною особою, яка зареєстрована і діє відповідно до вимог законодавства України, а не відповідачем ТОВ «ІА «УНІАН». Таким чином, відповідач є неналежним відповідачем, позаяк розповсюдження оспорюваної інформації відбулося на веб-сайті іншої юридичної особи, яка і має відповідати за заявленими позовними вимогами. Не містять матеріали справи і доказів поширення оспорюваної інформації саме відповідачкою. Відсутні в матеріалах справи і докази завдання шкоди відповідним особистим немайновим правам позивача або наявності перешкод у позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право внаслідок поширення відповідачем інформації, позивачем не надано. За вимогами ч. 3 ст.12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказ окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача № 1 і № 2 не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню і вимоги № 3 і № 4, як похідні, від вимог № 1 і № 2. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодуванню моральної шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. ст. 16, 23, 280 ЦК України вимоги щодо моральної шкоди є похідними від вимог щодо визнання поширеної інформації недостовірною, такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію, завдає шкоди особистим немайновим правам. Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про факт нанесення, розмір моральної шкоди та її причинно-наслідкового зв`язку із поширеною інформацію суд вважає позовні вимоги в цій частині (вимога № 5) такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed