Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

[PERSON] 20.09.2015 року звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати незаконним наказ ТОВ «Верхньосірогозький МПЗ» № 02/04 к від 02.04.2015 року про переведення його на посаду підсобного робітника ТОВ «Верхньосірогозький МПЗ», стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки та затримки остаточного розрахунку по заробітній платі за період з 17.06.2015 року по 31.07.2015 року у розмірі середнього заробітку що становить 1827 гривень, стягнення на його користь моральної шкоди та зміни дати звільнення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13.02.2012 року позивач працював на посаді водія ТОВ «Верхньосірогозький МПЗ», 04.06.2015 року в зв'язку з настанням інвалідності внаслідок хвороби написав заяву про звільнення за згодою сторін. 16.06.2015 року був ознайомлений з наказом про звільнення з посади водія за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Не погодившись з підставою звільнення не взяв трудову книжку та 26.06.2015 року звернувся до прокуратури району щодо захисту його порушених прав. 31.07.2015 року посадова особа відповідача повідомила про зміну підстав звільнення, запропонувавши отримати трудову книжку та розрахунок по заробітній платі. Вивчивши записи у трудовій книжці, виявив що його було звільнено з посади підсобного робітника, яку він, як виявилось, обіймав з 02.04.2015 року. Зазначає що таке переведення відбулося без його згоди та з таким наказом ознайомлений не був, а тому переведення вважає незаконним. Крім того, в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки та остаточного розрахунку при звільненні з вини відповідача зазначає про необхідність стягнення середнього заробітку за вказаний період та моральної шкоди, яку обґрунтовує у заподіянні душевних страждань та переживань внаслідок втрати роботи та неможливості протягом 45 днів працевлаштуватися. Під час розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. При цьому пояснив що він надав керівництву підприємства довідку МСЕК, відповідно якої йому протипоказані фізичні навантаження, нічні зміни, відрядження. В зв'язку з чим у нього відбулася розмова з керівником підприємства, під час якої було обумовлено його переведення на іншу роботу, оскільки як водій в подальшому за станом здоров'я не міг виконувати таку роботу. Разом з тим, зазначив що він домовився з керівником про переведення на посаду механіка підприємства. З наказом про переведення не був ознайомлений, тому вважав, що виконував роботу механіка. Коли 16.06.2015 року ознайомився з наказом про звільнення, не погодився з підставою звільнення, тому трудову книжку не забрав. Разом з тим, остаточний розрахунок при звільненні того ж дня не отримав в зв'язку з відсутністю коштів в касі підприємства. Трудову книжку та остаточний розрахунок при звільненні отримав лише 31.07.2015 року, - в зв'язку з зверненням до прокуратури щодо відновлення порушень його прав, щодо зміни підстав та формулювання звільнення з роботи. Представник відповідача проти позову заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки переведення позивача на посаду підсобного робітника проведено у відповідності до норм чинного законодавства, за його (позивача) згоди, на підставі медичного висновку (довідки) медико - соціальної експертної комісії від 01.04.2015 року. Також пояснив що дійсно позивачу трудова книжка та повний розрахунок при звільненні були видані не в день звільнення, оскільки позивач був відсутній у день звільнення на роботі, позивачу був надісланий лист щодо необхідності з»явитися за трудовою книжкою та остаточним розрахунком при звільненні. Точної дати видачі трудової книжки та остаточного розрахунку позивачеві повідомити не може. Також зазначив, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди жодним чином не підтверджені. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, на підставі наказу №13/02 - к від 13.02.2012 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду водія ТОВ «Верхньосірогозький ОПЗ», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.5). 02.04.2015 року позивач був переведений з 02.04.2015 року на посаду підсобного робітника з окладом згідно штатного розпису, згідно наказу № 02/04-к. Як убачається з оскаржуваного наказу підставами для прийняття рішення про перевід є отримання третьої групи інвалідності [PERSON], з зазначенням протипоказання щодо роботи водієм автотранспорта. Також в змісті оскаржуваного наказу зазначено про переведення за згодою [PERSON] Згідно медичного висновку медико - соціальної експертної комісії від 01.04.2015 року, [PERSON] встановлена третя група інвалідності загального захворювання, йому протипоказані фізичні навантаження, нічні зміни, відрядження. (а.с.9). Згідно приписів ст.170 КЗпП України, працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. Позивачем визнано, що різниці між посадовими окладами посади водія та посади підсобного робітника не було, оклади згідно штатного розпису відповідали розмірам мінімальної заробітної плати. З огляду на зазначену норму, суд не вбачає підстав вважати, оскаржуємий наказ, таким, що суперечить нормам КЗпП України, оскільки сам відповідач визнав що знав про його переведення на іншу роботу, необхідність такого переведення була обумовлена станом його здоров'я та медичними протипоказаннями виконувати попередню роботу. Також відповідач визнав що з 02.04.2015 року виконував іншу роботу, роботу водія не виконував. Посилання позивача про його переведення за домовленістю з керівництвом на посаду механіка є безпідставним, оскільки відповідних доказів відповідач не надав. Не ознайомлення позивача під підпис зі змістом наказу про переведення не може бути єдиною підставою для визнання переведення незаконним, оскільки таке перевеення здійснено з його згоди, порушень трудових прав позивача, з боку адміністрації відповідача, при здійсненні переводу, судом не встановлено, що є підставою для відмови у задоволені цієї частини позовних вимог. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь чкас затримки видачі трудової книжки та затримки остаточного розрахунку по заробітній платі за період з 17.06.2015 року по 31.07.2015 року, суд приходить до наступного: Згідно ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок їх ведення визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення 29 липня 1993 року № 58 (з наступними змінами). Відповідно до вимог ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, передбачені в ст. 116 цього Кодексу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей же день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Підтвердженням відправки такого повідомлення поштою є зворотнє повідомлення про вручення рекомендованого листа. Відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Суд приходить до висновку про відсутність вини власника у затримці видачі трудової книжки при звільненні, оскільки позивач визнав, що 17.06.2015 року при його зверненні за видачею трудової книжки, йому трудову книжку видавали, але він відмовився її отримати через незгоду з формулюванням підстав його звільнення. Крім того, суд враховує, що позивачу надсилався адміністрацією підприємства лист про необхідність отримання трудової книжки та остаточного розрахунку при звільненні. Доказів, які б свідчили про вину власника у затримці видачі трудової книжки, позивачем не надано. За таких обставин підстав для застосування вимог ст. 235 ч.4 КЗпП України у суду немає. З цих же підстав відсутні підстави і для задоволення позовних вимог щодо зміни дати звільнення, визнання датою звільнення день видачі трудвої книжки. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно відомості на виплату грошей № 50 від 15.06.2015 року, здійснена виплата [PERSON] в сумі 454 гривень 30 копійок. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів щодо часу затримки остаточного розрахунку при звільненні та наявності вини підприємства в такій затримці, не довів що остаточний розрахунок при звільненні був здійснений 31.07.2015 року. Враховуючи викладене, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні відсутні. Суд також не знаходить підстав і для задоволення вимог, щодо відшкодування моральної шкоди. Під моральною шкодою, як слідує з Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної шкоди», варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб». Оскільки відповідач не оспорює порядку та підстав звільнення, посилання позивача на душевні страждання та переживання з приводу втрати роботи є безпідставними. Суд вважає, що позивачем не доведені і моральні страждання, та не надано доказів у незручностях, викликаних його переведенням, як таких, що призвели до моральних страждань. У відповідності до ч.1 ст.233, ст.234 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі пропуску з поважних причин строків, суд може поновити ці строки. Враховуючи, що позивач за його поясненнями, ознайомлювався з записами в трудовій книжці 17.06.2015 року та був незгоден з формулюванням підстав звільнення, мав можливість ознайомитися і з попереднім записом в трудовій книжці № 23 - щодо переведення, а доказів, які підтверджували поважність пропуску строку на його оскарження суду не надано, відсутні правові підстави для поновлення строку звернення до суду. Відповідних клопотань позивач не заявляв. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992р. № 6 (із змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" звернуто увагу на те, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Тобто відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Зважаючи на недоведеність позивачем позовних вимог, йому має бути відмовлено саме з цих підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed