Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою [PERSON] , третя особа Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації», в якій просить: -визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 21 вересня 2007 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №608 був зареєстрований шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу позивач отримала прізвище [PERSON] . Оскільки чоловік був громадянином Російської Федерації на вимогу міграційної служби позивач надавала нотаріальну заяву, а саме згоду на реєстрацію постійного місця проживання у квартирі [ADDRESS] - [PERSON] , який був та на теперішній час зареєстрований в зазначеній квартирі. 29.03.2016р. рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 09 квітня 2016р. На той час [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08.09.2000 р., яке видано на підставі розпорядження фонду комунальної власності №5п/1583-р. На теперішній час в зазначеній квартирі зареєстровані 2 чоловіка: [PERSON] та [PERSON] . Відповідач по справі на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично, декілька років в зазначеній квартирі не проживає, речей його в квартирі не має, комунальні послуги не сплачує, утриманням квартири не займається. Позивач [PERSON] до судового засідання подала заяву за якою прохала провести розгляд справи у її відсутність, на підставі поданих доказів, підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання подав заяву за якою прохав провести розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник Третьої особи Відділу реєстрації\~Адміністрації Заводського\~району Кам`янської\~міської ради за довіреністю Волощюк [PERSON] до судового засідання подала заяву за якою прохала провести розгляд справи у її відсутність, та винести рішення на підставі чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира в житловому будинку розташована за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві власності позивачу [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.09.2000р., яке видано на підставі розпорядження фонду комунальної власності №5п/1583-р.. (а.с.8). Як встановлено\~судом,\~відповідач [PERSON] ,\~ [INFO] \~був чоловіком\~позивачки [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджено\~свідоцтвом про\~шлюб виданим Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №608 (а.с. 7). Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 5-6). В спірним квартирі, окрім позивача [PERSON] , [INFO] , на даний час зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою адресно-довідкового\~підрозділу ГУДМС\~УДМС України\~в Дніпропетровській\~області,\~вх.№7125\~від 16.05.2019\~року (а.с.\~23) чим створює перешкоди для позивача у здійсненні ним права користування та розпорядження житловим будинком, а саме реєстрація відповідача у належному будинку, змушує позивача сплачувати комунальні платежі за не проживаючих у будинку осіб та не дають їй можливості отримати субсидію. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що Відповідач по справі на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично, декілька років в зазначеній квартирі не проживає, речей його в квартирі не має, комунальні послуги не сплачує, утриманням квартири не займається. Позивач [PERSON] наголошує на тому, що комунальні послуги не сплачує [PERSON] , [INFO] , так як на даний час мешкає в іншій країні, у зв`язку з чим вона просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно із\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із\~ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно із\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 72 ЖК України\~зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Факт не проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актом №1838 від 08.12.2016 року виданим заступником директора КП ДГС «УКОЖФ» К.Н. [PERSON] (а..с. 10) та актом від 03.12.2018 року №1152 виданим Директором КП КМР «УКОЖФ» І. [PERSON] . [PERSON] (а.с. 11). Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням є підставною, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved