Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

09.02.2015 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 03 вересня 2015 року просила ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], грошові кошти у сумі 123\~452 гривень, як безпідставно набуті; стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO] грошові кошти у сумі 25\~295, 03 гривень, як проценти за користування безпідставно набутими коштами; стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO] судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що під часперебування у шлюбі з відповідачем ними було набуто майно, зокрема автотранспорті засоби «MAN 8/153» д/н [NUMBER], 1995 року випуску та «Renault Mascott» д/н [NUMBER] 2002 року випуску, які були відчужені відповідачем без її відома та згоди у 2014 році. Таким чином, позивач вважає, що відповідач безпідставно отримав грошові кошти за продаж вищевказаних транспортних засобів, у звязку з чим, посилаючись на вимоги статті 1212 ЦК України, звернулась до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Крім того, пояснили, що автомобіль «MAN 8/153» д/н [NUMBER], 1995 року випуску був проданий за довіреністю ще у 2011 році. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 27 липня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2011 року було розірвано. Під час перебування в шлюбі сторонами було набуте майно, зокрема: транспортний засіб «MAN 8/153» д/н [NUMBER], 1995 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі довідки-рахунок ЄГП 150258 від 17.11.2006 року, виданої Одеським відділенням «РІКАС» та автомобіль [NUMBER] 2002 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі довідки-рахунок КІМ № 783474 від 12.07.2011 року, виданої ТОВ «Бріз». Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що після розірвання шлюбу її колишній чоловік відчужив вищевказані транспорті засоби без її згоди, та безпідставно залишив собі всі виручені від продажу кошти, якими розпоряджається на власний розсуд. Дійсно, з інформаційної довідки № 42/1-1589 від 08.05.2015 року, виданої заступником начальника Центру № 1 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області вбачається, що 12.04.2014 року за завою відповідача [PERSON] було знято з обліку для реєстрації автомобіль [NUMBER] 2002 року випуску, та зареєстровано на нового власника [PERSON]. Також 20.11.2014 року автомобіль «MAN 8/153» д/н [NUMBER], 1995 року випуску було знято з обліку для реалізації (за дорученням ВРП № 248758 від 22.06.2011 року виданим [PERSON] довірена особа [PERSON]В.) В матеріалах справи міститься вищевказана довіреність (а.с. 49), посвідчена приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], якою [PERSON] уповноважив [PERSON] або [PERSON], які діють самостійно, незалежно один від одного, користуватися, експлуатувати та продавати, за ціну та на умовах на їх розсуд, зняти з обліку в органах РЕВ 1-го МРВ ДАІ в Одеській області належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) серії РСА № 786399, виданого 17 листопада 2006 року випуску РЕВ 1 го МРВ ДАІ в Одеській обл., автомобіль [NUMBER], 1995 року випуску. Однак, дана Довіреність не є передбаченою п.3 ч.1 ст.208 ЦК України письмовою формою договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, зокрема, є договори, посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Транспортний засіб є рухомою річчю (майном), право власності на таке майно набувається на підставі правочинів. Договір купівлі-продажу транспортного засобу як правочин опосередковує перехід транспортного засобу як майна у власність. Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин, зокрема, має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.4,5 ст.203 ЦК України). Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України). Таким чином, для договору купівлі-продажу транспортного засобу обовязковою є письмова форма, а наявна в матеріалах справи довіреність не може бути прирівняна до такого договору, у зв'язку з чим суд не може погодитись з твердженнями відповідача щодо того, що транспортний засіб «MAN 8/153» д/н [NUMBER], 1995 року випуску було продано ще під час перебування сторін у шлюбі - 02 червня 2011 року. У\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11\~"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у п.22 зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди\~виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.\~\~ Проте, вирішуючи справу по суті, суд враховує, що позивачем не надано будь-якого договору укладеного між відповідачем та особами, які придбали вищевказані транспорті засоби, та суду залишилось не відомим, за яку суму було відчужені спірні автомобілі. Наявний в матеріалах справи Висновок експерта № 2975 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню середньої ринкової вартості колісних транспортних засобів, не може бути належним доказом у справі, так як він виготовлений без дослідження спірних автомобілів, а з урахування середньої вартості подібних до них. Слід зазначити, що середня ринкова вартість колісного транспортного засобу (його складників) величина, яка визначається статистичними методами, еквівалентна найбільш можливої вартості продажу (пропозиції до продажу), сукупності КТСЗ певної моделі з відповідним строком експлуатації на певний момент часу, в конкретному регіоні чи місцевості з дотриманням вимог, відповідних поняттю «ринкова вартість». Визначення середньої ринкової вартості базується на довідкових цінових даних продажу на ідентичне (аналогічне) КТС. Отже, визначаючи вартість автомобіля [NUMBER] 2002 року випуску в сумі 154\~967 гривень та автомобіля «MAN 8/153» д/н [NUMBER], 1995 року випуску в сумі 91\~937 гривень експерт виходив з «Бюлетеня авто товарознавця» без дослідження конкретних транспортних засобів, а від так не встановлюючи їх технічний стан. Як роз'яснено в п.27\~постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Більш того суд звертає увагу, що стаття 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої\~статті 1212 ЦК України\~безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під вiдсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України\~може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88 цс 13, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Отже, оскільки договори купівлі-продажу транспортних засобів «Renault Mascott» д/н [NUMBER] 2002 року випуску «MAN 8/153» д/н [NUMBER], 1995 року випуску взагалі не укладались, доказів передачі коштів відповідачу суду не надано, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. У звязку з відмовою у задоволенні позову в частині стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами, так як вказані вимоги є похідними. Частиною 2\~ст. 1214 ЦК України\~передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього кодексу). Відповідно до\~ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Крім того, залишилось не зрозумілим, чому позивач, ставить вимогу про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, та як в даному випадку, захищаюся свої права, позивач повинна була б звертатись з позовом про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності майна подружжя. Так, статтею 71 СК України\~встановлено: майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України Відповідно до п. 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду Пунктом 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11\~встановлено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, суд вважає, що позивач звертаючись до суду з даним позовом, не вірно обрала спосіб захисту своїх прав, а за правилами ч.1\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому суд бере до уваги, що позов був поданий [PERSON] ще 09.02.2015 року і вона мала достатньо часу підготуватись до слухання справи та надати суду належні докази, однак, цього не зробила, з клопотанням про забезпечення доказів до суду не зверталась, тому суд розглядає справу за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Крім того у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням того, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed