Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 206.00601.005133491 укладений 10.04.2019 року між нею та Акціонерним товариством "Ідея Банк". Позивач вимоги обґрунтовує тим, що 10.04.2019 року уклала з АТ «Ідея Банк» кредитний договір № 206.00601.005133491, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 30000,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Банк надав кредит відповідно до кредитного договору у день підписання даного договору строком на 36 місяців. Позивач стверджує, що станом на 01.02.2021 року за вказаним кредитним договором сплатила вже 33075,00 грн, але заборгованість продовжує рости. [PERSON] вважає, що своїми діями АТ «Ідея банк» порушує її права як споживача, а саме: не надає належної інформації щодо тіла кредиту, змінної процентної ставки за кредитим, яка перевищує суму коштів отриманих в кредит, тому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 206.00601.005133491 від 10.04.2019 року як такий, що укладений на несправедливих умовах. У судове засідання позивач не з`явилась, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності. Представники відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд встановив, що 10.04.2019 року [PERSON] уклала з АТ «Ідея Банк» кредитний договір № 206.00601.005133491, який власноручно підписала позивач, а відповідач цього ж числа до підписання кредитного договору, надав позивачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, в тому числі, та повідомив: про суму кредиту, що становить 30000,00 грн.; строк кредитування 36 місяців; мету отримання кредиту - споживчі потреби; процентну ставку на рівні - 21,99% річних; тип процентної ставки - змінювана; плату за обслуговування кредитної заборгованості -2,50% щомісячно від початкової суми кредиту; орієнтовну сукупна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі - 68450,58 грн. Також графік щомісячних платежів наведений у п.5 Паспорту споживчого кредиту, що відображає всі щомісячні платежі, з урахуванням розміру комісії, процентів та тіла кредиту (а.с.9,10,11,12). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 633 ЦК України публічний договір - це договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Комерційна організація не має права надавати перевагу одній особі перед іншим щодо укладення публічного договору, крім випадків, передбачених законом і іншими правовими актами. Ціна товарів, робіт і послуг, а також інші умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, за винятком випадків, коли законом і іншими правовими актами допускається надання пільг для окремих категорій споживачів. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правовими нормами ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Згідно п.3.8. кредитного договору позивач заявляла та гарантувала, що перед укладенням кредитного договору повідомила відповідачу в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену нормами Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація їй відома та зрозуміла, з вказаним Законом ознайомлена; позивач ознайомилась з тарифами банку і згодна з ними; позивачу належний примірник оригіналу даного договору вручено відповідачем при підписанні даного договору; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають її інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про неї (а.с.12). Із матеріалів справи вбачається, що під час укладення оспорюваного договору позивач підписала ряд документів, які надала суду (а.с.9-11). Вказане спростовує посилання позивача, що відповідач нібито не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредитування перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту . Отже, позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена зі всіма його умовами, оскільки висловила своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору, про що сама підтвердила в договорі. Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлюю процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. У кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена на рівні 2,50% щомісячно від початкової суми кредиту та не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». З 10.06.2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Відповідно п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VIII чітко зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі, додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. З 10.06.2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач у позові, застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та була виключеною і припинила свою дію. Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем вимог ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Фінансова установа виконала вказані вимоги закону та визначила термін погашення заборгованості по кредиту, визначила сукупну вартість кредиту і проценти, розписав, які суми позивач зобов`язаний буде сплатити. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору власноруч та внесення періодичних платежів на погашення кредиту (а.с.12,14-20). Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Відповідно до наданих квитанцій\~ позивач отримала кредит, користувалася ним майже два роки та сплачувала кошти на його погашення. Договір укладений відповідно до вимог Закону України «Прo споживче кредитування» та «Про захист прав споживачів». Договір викладений однаковим шрифтом, місцезнаходження вказано по місцю реєстрації юридичної особи, реальна річна процентна ставка вказані в паспорті споживчого кредиту, що є невід`ємною частиною договору. Виконання сторонами договору істотних умов свідчить про те, що [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №752/19560/15-ц провадження №61-15536 св18. Посилання позивача у своїй позовній заяві на судову практику Верховного Суду є безпідставними, оскільки фактичні обставини, у наведені у зазначених представником позивача справах, та у справі, яка розглядається, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин. При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, не суперечив вимогам цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін, вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином, тому у задоволенні позову потрібно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed