Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

10 березня 2016 року до суду за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості відповідно до ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 року. В уточненому позові позивач зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 року. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 44860,00 грн. на термін до 04.04.2018 р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Далі в позові зазначив, що відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Як зазначив позивач далі у позові, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № DNY0GA00003493. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобовязання за вказаним Договором не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення Відповідачем зобовязань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Позивач у позові зазначив, що у звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 16.06.2015 року має заборгованість - 268119,71 грн., яка складається з наступного: 41453,05 грн. - заборгованість за кредитом; 65149,75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1035,09 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 147476,12 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Від цієї суми віднімається сума, яка була задоволена рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року, - 123243,14 грн., яка складається з: 40767,05 грн. - заборгованість за кредитом; 37011,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 570,47 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 38787,77 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань _ договором, а також штрафи відповідно до Договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксовна частина), 5856,82 грн. - штраф (процентна складова). Різниця становить 137977,69 грн., а також штрафи відповідно до Договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 6898,8845 грн. штраф (процентна складова). Отже заборгованість до стягнення складає 145126,5745 грн. Вказана сума заборгованості розрахована з 29.04.2012 року по 16.06.2015 року. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Свої вимоги позивач обґрунтовує ст. ст. 525, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України. Прохає суд стягнути з відповідача на користь позивача 145126,5745 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості та судові витрати у розмірі 2681,20 грн. судовий збір. В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тексті позовної заяви, прохали розглядати справу за відсутності позивача. На позовних вимогах наполягають у повному обсязі, надали суду письмові пояснення на заперечення відповідача, в яких вказали, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 договір ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов'язання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо неправомірності нарахування відсотків, у письмових поясненнях зазначив, що згідно з п. 8.1 договору встановлено, що Банк надає кошти позичальнику на термін до 04.04.2018р.- зі сплатою відсотків за користування кредитом 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Тобто даним положенням Договору обумовлено, що Банк нараховує відсотки на суму залишку заборгованості кредиту, тобто до 04.04.2018р. При порушені позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Тобто умовами договору зазначена саме формула нарахування пені. Далі в поясненнях вказав, що у відповідності зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплати неустойки. Згідно ст. 627 ЦК України свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Укладаючи Договір Позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися, зокрема, зважувати відповідальність, яка настає, згідно з умовами Договору, при його невиконанні чи неналежному виконанні. При укладанні Договору сторони досягли згоди щодо його умов відповідно до ст. 638 ЦК України. Таким чином, розумною вважається сума неустойки (штрафу та пені), яку сторони визначили та погодили при укладенні Договору. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та відсотків, доведений матеріалами справи важке майновий стан боржника, інші інтереси сторін (а не тільки боржника), які заслуговують на увагу. Згідно з п. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Стаття 611 ЦК України містить перелік правових наслідків, які можуть застосовуватися до порушника в сукупності або окремо, залежно від умов, передбачених договором або законом. Чинне законодавство не містить заборон щодо застосування такого виду правових наслідків у разі порушення зобов'язання як неустойка. Отже, пеня за неналежне виконання зобов'язань за Договором в частині погашення ста кредиту та відсотків кредиту підлягає стягненню з відповідача. Як вказав далі в поясненнях представник позивача, відповідач здійснював погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором та не надав суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту. Представник позивача зауважив, що дійсно позичальником було передано нерухоме майно для подальшої реалізації. Так Банком були проведені усі необхідні дії для подальшої реалізації, але на даний час нерухомість не була реалізована, та відповідач знав про те, що коштів від реалізації не вистачить для повного погашення заборгованості по кредиту, але не намагався врегулювати з банком питання щодо погашення заборгованості мирним шляхом та не йшов на зустріч банку. Тому так як відповідачем належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконані, прохає задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що заперечує проти позову з огляду на його незаконність та необґрунтованість, а саме: 04.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ним було укладено кредитний договір № DNY0GA00003493, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 44 860,00 з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 04.04.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно з п. п. 8.1 договору погашення кредиту і сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником частинами - щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 689,88 грн. (шістсот вісімдесят девять грн.88 коп.), що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди та комісії. Пунктом 6.1. передбачений термін дії договору до моменту виконання сторонами взятих за договором зобов'язань. Як вказав в запереченнях відповідач, свої зобов'язання за договором він не виконує з січня 2009 року, так як припинив погашення кредиту.10.03.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з нього заборгованості у розмірі 268119,17 грн. за кредитним договором № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 року, та суми сплачених судових витрат в розмірі 2681,20 грн.. 17 березня 2016 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області було відкрито провадження по справі. Щодо застосування норми ч. 2 ст. 258 ЦК при визначенні спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 5.2) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 0,5% від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2011 року та від 7 листопада 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона зараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідач вважає розрахунок пені за строк, що перевищує 12 місяців перед зверненням до суду таким, що не ґрунтується на нормах діючого законодавства та прохає відмовити позивачу в задоволенні цієї вимоги. Крім того, ч. 2 ст. 550 Цивільного кодексу України заборонено нарахування процентів на неустойку. Оскільки стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, на суму неустойки не нараховуються проценти. Під процентами в даному випадку треба розуміти: проценти за користування чужими грошовими коштами, стягнення яких передбачене ст. 536 ЦК України; проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання, які стягуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому відповідач вважає неправомірним нарахування комісії на пеню, яке здійснено в розрахунку заборгованості за договором. Крім того, як вказав в своїх запереченнях відповідач, позивачем у позові не наведено формулу розрахунку пені, що обмежує права позивача на захист, а також позбавляє можливості суд у судовому засідання перевірити правильність нарахування сум вказаних у розрахунку заборгованості. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 27 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Крім того, сплачені кредитором банку відсотки користування кредитом є збитками для кредитора. Тому, як вважає відповідач, що нарахування пені у порядку п. 5.2. Договору є додатковою відповідальністю позичальника. За умовами договору № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 р., відповідач отримав кредит у розмірі 44 860,00. У 2009 році через різке погіршення матеріального стану та неспроможності виконувати зобов'язання за вказаним договором виникла заборгованість, з метою погашення якої згідно рішення Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області по справі № 0426/7466/2013 від 22.07.2013 року ним було передано житловий будинок для подальшої реалізації та направлення виручених коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. Копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.09.2013 року (про виселення з житлового будинку (Дніпропертовська область. Нікопольський р-н, с. Борисівка, вул. Островського, буд. 1) додається. Проте відповідач жодних дій для реалізації вказаного будинку не провів, майно до теперішнього часу не реалізоване, що свідчить про прострочення кредитора та неправомірне нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів за кредитним договором. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України , якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ). Таким чином, ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводить до прострочення кредитора. Отже, на думку відповідача, ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірно нараховує 23.09.2013 року відсотки за договором № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 р. Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові судової палати у цивільних справах ВСУ № 6-2387цс15 від 06.04.2016 року. Тому відповідач прохає врахувати його матеріальне становище, в частині стягнення неустойки (пені, комісії) відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності, а також в частині стягнення відсотків, які нараховані після 23.09.2013 року відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та [PERSON] укладено договір № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 року, відповідно до якого відповідач 04.04.2008 року року отримав кредит у сумі 44860 грн. (а. с. 8-10). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань. Відповідно до п. 8.3 вказаного кредитного договору, забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором виступає: іпотека житлового будинку загальною площею 52,60 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Борисівка, вул. Островського, буд. 1. Відповідно до договору іпотеки від 04.04.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] (оригінал якого оглянутий судом в кредитному досьє № 3493 GK), сторони визначили, предметом іпотеки житловий будинок загальною площею 52,60 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Борисівка, вул. Островського, буд. 1 (п.35.3 Договору), вартість якого складає 57200 грн. (п.35.4 Договору). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 року укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], що станом на 28.04.2012 року становить 123243,14 грн. і звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 04.04.2008 року між позивачем та [PERSON], який діяв з дозволу дружини [PERSON], посвідчений нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу [PERSON] 04.04.2008 року № 1104 на будинок загальною площею 52,60 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Борисівка, вул. Островського,буд. 1, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2007 року шляхом надання права ПА КБ «ПриватБанк» на продаж за ціною не нижче встановленої сторонами в договорі іпотеки (п. 18,9, 35,4), а саме: 57200 грн., з дотриманням вимог Закону «Про іпотеку» та вирішено виселити [PERSON] та [PERSON] із вказаного житлового будинку (а.с. 97-99). Постановою заступника начальника [PERSON] відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 23.09.2013 року рішення в частині виселення [PERSON] та [PERSON] виконано та в повному обсязі у звязку з добровільним його виконанням боржниками (а.с. 53). Відповідно до копії паспорта [PERSON] серії СА № 837160 виданого 08.09.1998 року Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області відповідача знято з реєстрації місця проживання за адресою: вул. Островського, б. 1, с. Борисівка Нікопольського району Дніпропетровської області від 09.09.2013 року. Вже 05.10.2013 року відповідач був зареєстрований за новим місцем проживання за адресою: вул. Суворова, б. 57, с. Долинка Гуляйпільського району Запорізької області (а.с. 148-149). \~\~Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. \~\~Частиною 2 статті 590 ЦК України встановлено, що заставодержатель має набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач не здійснив реалізацію предмета застави за рішенням суду та після здійснення виконавчих дій відділом державної виконавчої служби. Будь-яких доказів в спростування цього не надав. За змістом вимог ч.1 ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку. Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Разом з тим за змістом частини 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу). Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних та іпотечних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 24 укладеного між сторонами договору іпотеки, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Так з письмових пояснень представника позивача слідує те, що реалізація заставного майна банком не проведена, причини цього не зазначено і взагалі, позивачем факт наявності трьох рішень Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області та правовідносин щодо іпотеки замовчувалися і при складанні позову до уваги не були взяті. Також, суду не було доказів Належних і допустимих доказів на підтвердження існування будь-яких перешкод для реалізації заставного майна представником позивача суду не надано. Зазначене свідчить про зловживання кредитором своїми правами, що в свою чергу призвело до суттєвого збільшення заборгованості, а відповідач був позбавлений можливості реалізувати предмет іпотеки та погасити заборгованість, приймаючи до уваги, що фактично відбулося прострочення кредитора. Правовий висновок з даного питання викладений в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2387 цс 15 і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Тому, суд приходить до висновку, що позивачем не обґрунтовано розмір суми\~заборгованості відповідача по кредитному договору перед банком та ним не доведені ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог. З огляну на зазначене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed