Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що шлюб з [PERSON] він зареєстрував 18.09.2015 року, від спільного проживання мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне подружнє життя не склалося, на даний час вони проживають окремо. Під час сумісного проживання з відповідачем [PERSON] вони придбали майно на загальну суму 70 989,00 грн., крім того у відповідачки [PERSON] залишилися речі, які позивач придбав до шлюбу за свої особисті кошти на суму 17 229,00 грн. Після реєстрації шлюбу відповідачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] та повідомила його, що в цій квартирі буде жити їхня сім`я, а саме: він - позивач, його дружина - [PERSON] та їхня неповнолітня донька - [PERSON] і щоб він робив ремонт у вищевказаній квартирі. Він разом зі своїм батьком, за власні кошти зробив ремонт у вищевказаній квартирі, всього матеріали та робота обійшлася йому на суму 40 000,00 грн., загальна сума складає 128 218,00 грн. Добровільно вирішити питання про розподіл майна подружжя та повернення йому затрачених на ремонт квартири коштів з відповідачами [PERSON] , [PERSON] позивач не в змозі, так як відповідачка [PERSON] вигнала його з вищевказаної квартири тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного, позивач просив розділити спільне майно подружжя, виділивши йому майно на загальну суму 33 269,00 гривень, виділивши йому майно, яке належало особисто йому на загальну суму 17 229,00 гривень, стягнути з [PERSON] на його користь Ѕ вартості проведеного ремонту квартири по [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачів на його користь понесений ним судовий збір. 14.12.2016 року суддею Фастівського міськрайонного суду Київської області Бутенко В.О. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду. Ухвалою від 23.05.2017 року суддею Фастівського міськрайонного суду Київської області Чернишовою Є.Ю. прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду. 13.07.2017 року позивачем [PERSON] подана заява про зміну підстав позову в частині стягнення з [PERSON] вартості ремонту квартири, відповідно до якої просив стягнути з [PERSON] на його користь вартість ремонту квартири по [ADDRESS] . Ухвалою від 23.08.2017 року по справі призначена судова будівельно-технічна експертиза. Ухвалою від 15.11.2017 року провадження у справі відновлено, справу призначено до розгляду. Ухвалою від 18.12.2017 року по справі призначена судова будівельно-технічна експертиза. Ухвалою від 15.02.2019 року справу прийнято до свого провадження суддею Ковалевською Л.М., розгляд цивільної справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 26.03.2019 року продовжений строк підготовчого провадження, на 30 днів. Ухвалою суду від 13.05.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів на користь позивача Ѕ частину вартості ремонтних робіт відповідно до висновку експерта, також стягнути витрати які складаються з судового збору в розмірі 904,98 гривень та витрати за оплату експертизи в розмірі 8008,00 гривень. Представник відповідачів та відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в зв`язку з його недоведеністю. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 18.09.2015 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18.09.2015 року, про щовідділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, зроблено актовий запис №333 /а.с.36/. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 12.04.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області /а.с.35/. Відповідно до копії паспорта відповідач [PERSON] відновила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] ». За час спільного проживання сторони набули у власність певне рухоме майно. Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що під час спільного проживання з відповідачем [PERSON] ними було придбане майно на загальну суму 70 989,00 гривень. У відповідачки [PERSON] залишилися речі позивача, які він придбав до шлюбу за свої власні кошти на загальну суму 17 229,00 гривень, крім цього позивачразом зі своїм батьком, за власні кошти зробив ремонт у квартирі [ADDRESS] , яку придбала відповідачка [PERSON] (мати відповідачки [PERSON] ). Вартість матеріалів та виконання робіт коштували позивачу 40 000,00 гривень. Загальна сума витрат складає 128 218,00 гривень. У добровільному порядку відповідачі не погоджуються поділити вказане майно та сплатити йому вищевказані кошти. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). З письмових матеріалів справи вбачається, що квитанції, чеки, накладні, паспорт на утюг, які позивач долучив до матеріалів справи на підтвердження придбання та вартості майна, яке придбане ним та відповідачем [PERSON] під час сумісного проживання та на підтвердження майна, яке позивач придбав до шлюбу за свої особисті кошти жодним чином не свідчать про придбання цього майна саме позивачем та що певне майно придбане в період саме спільного проживання, а отже належними і допустимими доказами позиція позивача в цій частині вимог не підтверджена. Щодо стягнення з відповідачів вартості матеріалів для ремонту та вартості виконаних робіт пов`язаних з ремонтом квартири, що належить відповідачу [PERSON] суд звертає увагу на наступне. За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи наданий висновок № 17526/17-47/747/18-43 судової будівельної-технічної експертизи від 30.01.2019 року /а.с.176-190/. Відповідно до вищевказаного висновку: 1. В квартирі [ADDRESS] , виконані такі види робіт: - опоряджувальні - облицювальні та роботи по улаштуванню покриття підлог; - сантехнічні - прокладання труб, установка санітарно-технічних приладів, запірно-розподільчої арматури, раковин, унітазу, душової кабіни, монтаж газової колонки, газової плити, установка приборів опалення; електромонтажні - прокладка кабелів, установлення розеток, вимикачів, освітлювальної арматури. 2. Оскільки в наданих на дослідження матеріалах цивільної справи відсутні: договір на проведення робіт в приміщеннях квартири; підтверджуючі документи щодо дати виконання робіт, зокрема акти приймання виконаних будівельних робіт з датами та підписами на їх закриття, тому встановити час проведення робіт в приміщеннях квартири [ADDRESS] , станом на час проведення дослідження не вбачається за можливе. Проте з даних матеріалів цивільної справи вбачається, що орієнтований період, в який проводилися ремонтні роботи у квартирі [ADDRESS] , є 2015-2016 роки. 3. Вартість робіт виконаних в приміщеннях квартири [ADDRESS] , перелік та обсяг яких встановлено за результатами проведеного обстеження з урахуванням переліку робіт, наведеного в матеріалах цивільної справи (арк.135-1420), становить 39 606,99 гривень. Вартість робіт перелік та обсяг яких встановити за результатами проведеного обстеження не вбачається за можливе, визначена відповідно до матеріалів цивільної справи (арк.135-142), становить 29 934,65 гривень. Отже, як вбачається з висновку експертів, експертиза була зроблена на підставі власноручно написаного позивачем акту виконаних робіт по ремонту в квартирі [ADDRESS] . Разом з цим, суд зазначає, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту проведення позивачем робіт в вищевказаній квартирі та придбання вказаних будівельних матеріалів для здійснення ремонту, відсутні підтверджуючі документи щодо дати виконання робіт, зокрема акти приймання виконаних будівельних робіт з датами та підписами на їх закриття, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про неможливість встановити час проведення робіт в приміщеннях квартири [ADDRESS] , станом на час розгляду даної справи. Такі документальні докази позивачем до суду так і не були надані. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведені позовні вимоги в цій частині позову, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення коштів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, за правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини та оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, тому позовні вимоги [PERSON] є недоведеними, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed