Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Тарасову-Патрай К.А. звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила продовжити строк позовної давності, та визнати право власності позивача на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 12.01.1991 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] . В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.01.1988 року, подружжя придбало квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на [PERSON] . Позивач вказує, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] 02.07.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 2601/12778/12. [PERSON] помер [INFO] , та після його смерті приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. було відкрито спадкову справу № 27/2016. Позивач зазначає, що за життя [PERSON] поділ спільного мана подружжя здійснено не було, оскільки, після розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати разом. Після смерті чоловіка, позивач звернулась до нотаріальної контори з метою оформлення зазначеної квартири на себе. Крім неї, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась донька [PERSON] - відповідач [PERSON] . Однак, приватним нотаріусом 29.06.2017 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. В зв`язку з чим, позивач була вимушена звернутись 25.07.2017 року до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, та зазначена справа перебуває в провадженні судді Колдіної О.О. В ході розгляду зазначеної справи було витребувано копію спадкової справи, в якій представником позивача було виявлено постанову нотаріуса від 29.06.2017 року про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Представник повідомила позивача про існування цієї відмови, та єдиним способом захисту законного права позивача на Ѕ квартири, яка належить позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя є звернення із даним позовом до суду. Крім того, позивачем зазначено про те, що з квітня 2020 року були внесені зміни до процесуальних кодексів, та на строк дії карантину продовжено всі основні процесуальні строки та трирічний строк позовної давності. Також позивач є особою похилого віку, інвалідом, з 2017 року перебувала, в тому числі, і на стаціонарних лікуваннях, а тому позивач просить також продовжити їй строк позовної давності. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.09.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В грудні 2020 року до суду від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що факт придбання майна під час шлюбу автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя. Також після розірвання шлюбу [PERSON] отримав від держави квартиру [ADDRESS] з можливістю її приватизації. Позивач, дізнавшись про це, почала вимагати поділу квартири [ADDRESS] . [PERSON] щоб уникнути поділу майна, яке придбав для відповідача, був змушений включити позивача до наказу, як співвласника в рівних частинах та в подальшому подарував свою Ѕ частину квартири на користь позивача, здійснивши тим самим поділ майна подружжя. Крім того, сторона відповідача вказує, на те, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, оскільки, про своє порушене право позивач дізналась після поховання [PERSON] - [INFO] , так як відповідач їй повідомила про намір оформлення своїх прав на спадкове майна. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилась, та явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. В матеріалах справи мітиться відзив на позов, відповідно до якого сторона позивача просить в задоволенні позову відмовити, в тому числі, і з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] , є пенсіонером, має першу групу інвалідності по зору із 18.11.2019 року. 12.01.1991 року було зареєстровано шлюбі між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.01.1998 року, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року у справі № 2601/12778/12, шлюб, зареєстрований 12.01.1991 року між [PERSON] та [PERSON] , - було розірвано. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Постановою приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. від 29.06.2017 року, було відмовлено [PERSON] у посвідченні (видачі) свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] з огляду на те, що на момент смерті спадкодавця шлюб було розірвано і [PERSON] не є тією із подружжя, яка пережила спадкоємця. Позивач вказує, що про наявність зазначеної постанови дізналась від її представника, яка ознайомившись із матеріалами справи № 752/15032/17 повідомила їй про це, однак, належних доказів наведеним твердженням стороною позивача суду надано не було. Крім того, стороною позивача було надано суду ряд медичних документів, які свідчать про те, що в період із 17.05.2017 р. по 09.08.2017 р., із 26.10.2018 р. по 13.11.2018 р., 05.03.2020 р. по 16.03.2020 р., - позивач перебувала на лікуванні. В обґрунтування позовних вимог стороною позивача вказувалось на те, що спірна квартира була придбана подружжям в період шлюбу, після розірвання шлюбу поділ майна здійснено не було, однак, після відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав, позивач вимушена була звернутись до суду із даним позовом. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, зокрема, на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки, позивач знала ще в 2016 році про намір відповідача оформити спадкові права на квартиру, яка належала її батьку, а відтак наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги ч.1 ст. 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченими п. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно зі ст. 23КпШСУ (у редакції чинній на момент придбання квартири), майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент придбання будинку) договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент придбання квартири), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Разом з тим, в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"(далі - Постанова Пленуму ВСУ №11) роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст. 22 КпШСУ (у редакції чинній на момент придбання квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 28 КпШСУ (у редакції чинній на момент придбання квартири), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Отже, тлумачення 28 КпШСУ (у редакції чинній на момент придбання квартири), свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18. Відповідно до п. 4.3 Глави 1 Розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, оскільки спірна квартира була придбана 06.01.1998 року, а, отже, під час спільного проживання в шлюбі [PERSON] та позивача [PERSON] , а тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Твердження сторони відповідача про те, що за життя [PERSON] , відчуживши на користь позивача частину квартири [ADDRESS] , фактично здійснив поділ майна подружжя, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми доказами не підтверджені, та не свідчать про домовленість між сторонами про дійсний розподіл майна подружжя за життя [PERSON] , а також те, що придбана квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя. Інших доказів, які б свідчили про те, що квартира, яка була придбана в період шлюбу, не є спільною сумісною власністю подружжя, стороною відповідача суду надано не було. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача в ході розгляду справи доведено те, що спірна квартира, яка була придбана в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак позивач має право на Ѕ частину у вказаному майні. Разом з тим, стороною відповідача в ході розгляду справи було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог заяви, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Водночас, відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 203/304/17 (61-5400св19) до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як вже зазначалось вище шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 02.07.2012 року, [PERSON] помер [INFO] , та позивачу було відмовлено в оформленні її спадкових прав постановою приватного нотаріуса від 29.06.2017 року, а тому саме із цієї дати позивач дізналась та/або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, маючи можливість звернутись до суду за захистом своїх прав до 29.06.2020 року, включно. Доводи сторони позивача про те, що про зазначену постанову нотаріуса позивач дізналась лише після подання нею позову про визнання права власності в порядку спадкування та ознайомленням із матеріалами спадкової справи, достатніми доказами не доведено, а відтак судом до уваги не приймається. Окремо варто вказати на те, що надані стороною позивача медичні документи, на думку суду, не свідчать про наявність у позивача безперервно впродовж трьох років поспіль з дати відмови нотаріуса в оформлені спадкових прав такого стану здоров`я, який би поза розумним сумнівом унеможливлював звернення позивача до суду за захистом своїх прав із даним позовом в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності. Позивач повинна була дізнатись про порушення свого права власності на спірне майно 29.06.2017 року, коли нотаріус відмовив їй у видачі відповідного свідоцтва, однак, звернулась до суду із даним позовом лише у вересні 2020 року, тобто із пропуском встановленого законом трирічного соку позовної давності та підстав, з якими закон пов`язує можливість продовжити строк позовної давності та визнати причини пропуску строку поважними, - в ході розгляду справи судом не встановлено, а стороною позивача переконливими доказами не доведено. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України.

Outcome: dismissed