Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

22.04.2014 [PERSON] та [PERSON] звернулись в Дарницький районний суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , залучивши до участі у справі в якості третьої особи Головне управління юстиції у м. Києві, в якій просили визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 16.05.2012 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , який з 1987 року по день смерті був зареєстрований та проживав разом з позивачами за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ордером вказана квартира була надана померлому на сім`ю з 4-х осіб: йому, дружині, сину та дочці. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на Ѕ частину вказаної квартири. На день смерті батька вказана квартира належала йому та матері позивачів на праві приватної власності в рівних долях на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.11.2013. Однак [PERSON] у зв`язку зі смертю не встиг зареєструвати своє право власності. Після смерті батька позивачі, як спадкоємці 1-ї черги за законом, 31.01.2014 звернулися до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, нотаріусом була заведена спадкова справа, і в березні їм стало відомо, що батько за життя залишив заповіт на [PERSON] , який був посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.05.2012 Браславською О.Г. Вважають заповіт недійсним, оскільки покійний з 1981 року хворів на туберкульоз, спочатку закритої форми, а з 2007 року - відкритої, у зв`язку з чим йому була встановлена інвалідність другої групи. З 2011 року по день смерті у батька були ознаки психічного розладу здоров`я. При таких обставинах вважають, що під час вчинення та посвідчення заповіту як розпорядження батьком на випадок його смерті, останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв`язку з чим не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, тобто батька, яке повинне відповідати його внутрішній волі. Померлий [PERSON] на протязі всього життя, а особливо в останні роки життя, зловживав спиртними напоями. У нього почастішали випадки несприйняття дійсних подій внаслідок зловживання спиртними напоями. Тривалість лікування в Київській міській туберкульозній лікарні №1 та зловживання спиртними напоями після прийняття ліків і сукупності могли вплинути на усвідомлення ним своїх дій та керування ними. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Сирбул О.Ф. від 15.05.2014 відкрито провадження за вказаною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду. 18.06.2014 від Головного управління юстиції у м. Києві до суду надійшли пояснення, в яких просило розглянути справу за відсутності їх представника за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. 19.06.2014 до суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву, в якій відповідач вказала про те, що вважає заповіт померлого [PERSON] таким, що відповідає його волі і волевиявлення спадкодавця було вільним. Коли заповідач потребував піклування і допомоги у зв`язку із хворобою - туберкульозом легень, вона постійно допомагала йому як матеріально, так і морально на протязі багатьох років. Натомість позивачі своїми діями доводили його до смерті, погрожували йому, змушували нервувати, що негативно впливало на його стан здоров`я. З 1991 по 2014 рік позивачі з померлим не проживали, не підтримували з ним відносин. З 1992 по 1999 померлий проживав сам в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а з 1999 по березень 2011 - у цивільному шлюбі з [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . У березні 2011 [PERSON] повернувся додому із закритою формою туберкульозу, а позивачі, обманувши його що будуть доглядати, відібрали його пенсію та примусово вивезли у село. Витрати на поховання несла відповідач, а позивачі відмовилися від поховання [PERSON] та не надавали жодної матеріальної допомоги, навіть не поцікавилися, де він похований. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2014 у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання чи міг [PERSON] , [INFO] , усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.05.2012 Брославською О.Г. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. 04.05.2016 до суду, після проведення експертизи, були повернуті матеріали цивільної справи разом із висновком судово-психіатричної експертизи. 05.05.2016 у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Сирбул О.Ф., справу передано для розгляду судді [PERSON] 26.08.2016 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у справі призначена почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання чи відповідає підпис у заповіті від 16.05.2012 року заповідачеві [PERSON] . Провадження по справі зупинено. 07.12.2016 до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2016 витребувано з Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори оригінал заповіту від 16.05.2012, складеного [PERSON] , оригінал спадкової справи, яка була відкрита після його смерті в березні 2014 під №62/2014, з Київської місцевої прокуратури № 2 заяви [PERSON] про злочин. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 28.03.2017 відновлено провадження у справі, справа призначена до судового розгляду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2017 у справі призначена почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання чи відповідає підпис у заповіті від 16.05.2012 заповідачеві [PERSON] . Провадження по справі зупинено. У зв`язку з надходженнями клопотань експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.08.2017 відновлено провадження по справі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.11.2017 витребувані додаткові матеріали для проведення експертизи. 04.12.2017 до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку. 05.12.2017 до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та повернуті матеріали цивільної справи. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.01.2018 відновлено провадження у справі. 14.02.2018 ухвалою суду матеріали цивільної справи повернуті до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення судово-почеркознавчої експертизи. Провадження по справі зупинено. 30.03.2018 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відновлено провадження по справі. 05.05.2018 від експерта надійшло повідомлення про неможливість надання висновку. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2018 у справі призначена почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання чи відповідає підпис у заповіті від 16.05.2012 року заповідачеві [PERSON] . Провадження по справі зупинено. 10.08.2018 до суду надійшло клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи. 07.06.2019 від експерта до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи. 10.06.2019 у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади, справу для розгляду передано судді Заставенко М.О., яка своєю ухвалою від 14.06.2019 прийняла справу до свого провадження, поновила провадження по справі, призначила підготовче засідання. 01.10.2019 електронною поштою до суду надійшло клопотання представника позивачів [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи, в якому також зазначив про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивачів. Протокольною ухвалою суду від 01.10.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву та визнано явку позивачів у судове засідання обов`язковою. 06.12.2019 ухвалою суду матеріали цивільної справи направлені до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судово-почеркознавчої експертизи згідно з ухвалою суду від 26.06.2018. 27.01.2020 до суду надійшов лист з КНДІСЕ, яким надано рахунок на оплату експертизи та, у зв`язку зі значною завантаженістю співробітників інституту, запропоновано погодити строк виконання експертизи у термін, що перевищує 90 днів. 13.11.2020 до суду були повернуті матеріали цивільної справи разом із висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2020 поновлено провадження у справі, продовжено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.02.2021 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання позивачі та їх представник не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідач також у судове засідання не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у задоволенні заявлених позовних вимог просила відмовити. Суд, враховуючи тривалий строк розгляду справи у суді, наявну в матеріалах справи заяву представника позивачів про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивачів, ухвалив розглядати справу у відсутність сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] являються сином та дочкою [PERSON] , про що свідчать копії свідоцтв про народження (а. с. 10, 11, 12 том 1). Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.11.2013 визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а. с. 14 -17 том 1). За життя [PERSON] було встановлено другу групу інвалідності (а. с. 33 том 1). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 9 том 1). Після його смерті Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 62/2014 (а. с. 38 том 1). З матеріалів справи вбачається, що 16.05.2012 [PERSON] склав заповіт на ім`я [PERSON] , якій заповів все своє майно, яке йому належатиме на день його смерті. Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. У встановлений законодавством строк із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися його діти - позивачі по справі (а.с. 38, 63 том 1). Позивачі на підставі ст. 225 ЦК України просять визнати заповіт недійсним, оскільки вважають, що під час його складання [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред`являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. ч. 1 - 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які усвоїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивачі не скористалися своїм процесуальним правом та не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати на час складання заповіту. Навпаки, у матеріалах справи міститься достатньо доказів на спростування вказаного твердження позивачів, а саме нотаріально оформлена довіреність на ім`я [PERSON] , яка була оформлена також у 2012 році, звернення до суду із зустрічною позовною заявою, про що зазначено у рішенні суду, а також його численні звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочину його сином. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 30 від 03.02.2015, на момент складання заповіту, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.05.2012 Брославською О.Г., [PERSON] виявляв ознаки психічного розладу: «органічне ураження головного мозку інтоксикаційного ґенезу». [PERSON] міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними на момент складання заповіту (а. с. 95 - 102 том 1). Також зі змісту заповіту від 16.05.2012 року вбачається, що [PERSON] власноручно написав: «Заповіт прочитаний мною вголос», під чим поставив свій підпис. Доводи позивачів про те, що заповіт був підписаний не померлим, суд не приймає до уваги, оскільки при зверненні до суду позивач як на підставу недійсності правочину посилалися саме на те, що померлий не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Крім того, висновком судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис на оскаржуваному заповіті виконаний саме померлим [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивачі посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Outcome: dismissed