Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

15 березня 2017 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою, в якій просять надати дозвіл неповнолітньому [PERSON], [INFO], на поїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, у літній період з 01 липня по 31 серпня 2017 року без згоди та супроводу матері [PERSON], у супроводі [PERSON] та/або [PERSON]. В обґрунтування цих вимог вказували, що відповідачка [PERSON] перебувала у шлюбі із їх сином [PERSON] та мають спільного сина, а їх онука - [PERSON]. Натомість шлюбні відносини між їх сином та [PERSON] були припинені, вони мешкають окремо, а [PERSON] нині проживає із своїм батьком. На даний час вирішується спір щодо місця проживання дитини. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області визначено порядок їх спілкування із онуком. Нині вони бажають оздоровити дитину в АР Крим, але відповідачка не надає дозволу на виїзд дитини, тому вони звернулись до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] свої позовні вимоги підтримали та пояснили про вище викладене. Вказують, що існує рішення суду щодо їх прав на участь у спілкуванні та вихованні онука, натомість відповідачка цьому перешкоджає, та ненадання вище наведеного дозволу також вважають перешкодою їх прав. Вказують, що батько дитини не заперечує проти виїзду сина до АР Крим та надав їм згоду щодо цього. Відповідачка [PERSON] проти задоволення цього позову заперечувала, пояснила, що нині існує спір між нею та батьком дитини щодо місця проживання останнього. На даний час її син проживає з дідом та бабою - позивачами та вона не має можливості із ним бачитись і спілкуватись вільно без контролю з боку позивачів чи їх сина [PERSON] Вказує, що позивачі перешкоджають її можливості як матері на відпочинок зі своєю дитиною. Крім того, вказала, що АР Крим є окупованою територією та захист інтересів її дитини на цій території державою Україна є обмеженим. Представник служби у справах дітей просила вирішити спір на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі суд встановив, що [PERSON] перебуває у шлюбі із сином позивачів - [PERSON], проте шлюбні стосунки між ними припинили та вони проживають окремо. Останні мають неповнолітнього сина - [PERSON], 2007 року народження. Більше року неповнолітній [PERSON] проживає разом із батьками [PERSON], а саме: позивачами по справі, без погодження того із відповідачкою, та якою подано позов до Жовтневого районного суду щодо визначення місця проживання сина. Розгляд справи триває. Відповідно до ст.ст.141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно із ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.2ст.154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. №231(із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 Загальних положень "Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї", затвердженої постановою КМУ № 367 від 04 червня 2015 року в'їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. З огляду на викладене, чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду дитини - громадянина України у віці до 16 років за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що заявлені вимоги мають відповідати інтересам дитини, з урахуванням захисту його прав та інтересів. Положення ч.1 ст. 3 і ч. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, вказують на те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, у тому числі і при вирішенні судом питань про права батьків та інших осіб щодо дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачі не обґрунтували належними доказами необхідність виїзду дитини на окуповану територію, якою є АР Крим. Посилання позивачів на необхідність оздоровлення дитини саме в АР Крим, також не підтверджена належними доказами. Відповідно до ухвали судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13.07.2016 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо визначення місця проживання їх сина, забезпечено даний позов шляхом заборони вивезення дитини за межі України. Хоча територія АР Криму є територією України, однак у її межах відсутні державні інституції України, які забезпечують правопорядок та фактично управління територією здійснюється невизнаними в Україні і у світі організаціями та особами. Суд вважає, що відповідачка не безпідставно не надає згоди на виготовлення документів на тимчасовий виїзд її сина до АР Крим, при цьому керується та враховує інтереси її дитини, і не зловживає ними, що відповідачка має достатні та об'єктивні підстави для ненадання позивачам згоди на виїзд її сина до окупованої території АР Крим. Окрім того, відповідно до вище наведених правових норм, належними позивачами за даними справами є один із батьків (усиновлювач), опікун, піклувальник або інший законний представник, чи особа, уповноважена одним із батьків, опікунів, піклувальників чи інших законних представників на вивезення дитини. Частиною 1 ст. 39 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Особливістю законного представництва є те, що представнику не потрібно згоди особи, яку вони представляють, на вчинення тих чи інших процесуальних дій. Законний представник компенсує відсутність цивільної процесуальної дієздатності у малолітньої або недієздатної особи і виступає в процесі на захист її інтересів. При тому, що стороною (третьою особою) є сам малолітній або недієздатний як учасник спірних правовідносин. В той же час, з огляду на вище наведені норми, що регулюють порядок виїзду дитини до тимчасово окупованої території України, такі дозволи мають бути надані обома батьками, у разі виїзду дитини без супроводу будь-кого з них. Позивачі посилаючись на надання такого дозволу батьком хлопчика, доказів щодо цього суду не надали. Самого батька до участі у справі в якості третьої особи не залучили. За такого, суду не надано доказів щодо наявності згоди та дозволу батька дитини на виїзд його сина до АР Крим у супроводі позивачів, та що останні є належними позивачами у справі. Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги, що суду не надано доказів необхідного оздоровлення позивачами їх онука саме в умовах АР Крим, що із наданням такого дозволу дитина буде вивезена на всі літні канікули та не матиме можливість проведення літнього відпочинку із матір'ю, тобто фактично позбавлено мати дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним, та на необхідність таких обмежень у відповідність інтересам дитини не надано жодних доказів, враховуючи що суду не надано доказів що [PERSON] та [PERSON] є належними позивачами, як особи, яким право на виїзд дитини вже надано одним із батьків або погоджено із ним, враховуючи що на тимчасово окупованій території нестабільна політична ситуація, відсутні державні інституції України, які забезпечують правопорядок, в тому числі захист інтересів дитини, що фактично управління територією здійснюється невизнаними в Україні і у світі організаціями та особами, суд приходить до висновку, що надання такого дозволу не відповідає інтересам дитини, у звязку з чим вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed