Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «МК-Сервіс», в якому з урахуванням поданих уточнень (а.с.40) зазначив, що з 11 січня 2018 року працював водієм у відповідача. 21 вересня 2018 року написав заяву про негайне розірвання трудового договору за власним бажанням з підстав недотримання відповідачем норм трудового законодавства і систематичного невиконання законодавства про працю, умов колективного договору. Станом на 21 вересня 2018 року існувала заборгованість по заробітній платі, яка на момент звільнення не була сплачена. Факт порушення трудового законодавства з боку ТОВ «МК-Сервіс» підтверджується листом Головного управління Держпраці в Донецькій області від 02 листопада 2018 року № 04.4-10/16-08/ко-419. Керівництво відповідача його заяву про розірвання трудового договору проігнорувало і 28 вересня 2018 року на підставі наказу № 72 його було звільнено відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. В день звільнення окрім трудової книжки, інших документів йому видано не було, повний розрахунок проведений не був. Видати йому копію наказу про звільнення відповідач відмовився, що позбавило можливості оскаржити підставу незаконного звільнення. Поважною причиною пропуску, передбаченого ст.233 КЗпП України строку для звернення до суду, є відсутність інформації та документів на підтвердження порушення відповідачем процедури розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника з підстав невиконання законодавства про працю. Позивач просить: -визнати незаконним розірвання трудового договору з підстав, зазначених в наказі ТОВ «МК-Сервіс» від 28 вересня 2018 року № 72 про його звільнення з роботи згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин; -зобов`язати ТОВ «МК-Сервіс» змінити формулювання причин звільнення та моменту звільнення, викладений в наказі № 72 від 28 вересня 2018 року на правильне - 21 вересня 2018 року звільнити за власним бажанням працівника на підставі ст.38 КЗпП України; -судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Стещенко С.В. підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові. Позивач пояснив, що в серпні 2018 року він писав заяву про звільнення за власним бажанням, з якою звертався до безпосереднього керівника - механіка, а не до директора ТОВ «МК-Сервіс», але звільнення не було погоджене і він продовжив працювати, а з 10 вересня по 19 вересня 2018 року перебував у щорічній відпустці, 20 та 21 вересня - у відпустці без збереження заробітної плати. 21 вересня 2018 року написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, але керівник підприємства повідомив про необхідність відпрацювати два тижні, на що він відповів відмовою і, відправивши на адресу ТОВ «МК-Сервіс» заяву про звільнення поштою, 22 вересня 2018 року на роботу не вийшов, вважаючи, що діє правомірно. Заяви про звільнення, з якими він звертався в серпні 2018 року та 21 вересня 2018 року писав в одному примірнику, через канцелярію не подавав, а звертався з цього приводу до механіка. Бажав припинити трудові правовідносини у зв`язку із наявністю заборгованості із виплати заробітної плати. Ані позивач, ані його представник не змогли вказати конкретний розмір заборгованості по заробітній, який існував на момент подання [PERSON] заяв про звільнення. 28 серпня 2018 року на вимогу керівництва власноруч писав пояснення щодо причин відсутності на роботі з 22 вересня 2018 року. З наказом про звільнення від 28 вересня 2018 року його було ознайомлено під розпис та цього ж дня надано копію наказу. Передбачений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду пропустив через необізнаність. Зазначив, що членом профспілки він не являється. Представник відповідача Ломакін С.В . заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] , посилаючись в обґрунтування своєї позиції на те, що звільнення позивача було здійснене з дотриманням процедури, передбаченої діючим законодавством. Свідок [PERSON] пояснив, що працював експедитором в ТОВ «МК-Сервіс» без офіційного працевлаштування і йому відомо про те, що [PERSON] неодноразово писав заяви про звільнення з роботи, останній раз - 21 вересня 2018 року, але механік цю заяву не прийняв та повідомив про те, що із заявою необхідно звертатись до директора та до того ж, відпрацювати два тижні. [PERSON] не хотів відпрацьовувати два тижні, оскільки мав претензії щодо виплати заробітної плати. Свідок [PERSON] пояснив, що працював в ТОВ «МК-Сервіс» водієм без офіційного працевлаштування. [PERSON] протягом певного часу, приблизно на протязі двох місяців перед звільненням висловлював незадоволення щодо розміру заробітної плати, відрахування та утримань, які здійснювались підприємством. Зі слів [PERSON] йому відомо про те, що останній неодноразово писав заяви про звільнення з роботи, але керівництво наполягало на тому, щоб він відпрацював два тижні. 21 вересня 2018 року він перебував на лікарняному, проте, йому особисто відомо про той факт, що того дня [PERSON] не виплатили належну заробітну плату, після чого він написав заяву про звільнення. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах із відповідачем - з 11 січня 2018 року по 28 вересня 2018 року працював водієм автотранспортних засобів віддаленого складу м.Краматорська та був звільнений відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8). Відповідно до наказу ТОВ «МК-Сервіс» від 10 січня 2018 року № ЗК00000006-0000000471 [PERSON] з 11 січня 2018 року було прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів відділу транспортної логістики м.Краматорська із окладом 3840 грн та 40-годинним робочим тижнем (а.с.30). Згідно п.12 розділу 2, п.1 розділу 4 посадової інструкції водія, з якою [PERSON] був ознайомлений 11 січня 2018 року, водій автотранспортних засобів, зокрема, зобов`язаний дотримуватись трудової та виробничої дисципліни, правил та норм охорони праці та несе відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією (а.с.33-36). З 10 вересня 2018 року по 19 вересня 2018 року [PERSON] перебував у щорічній відпустці тривалістю 10 календарних днів на підставі наказу від 04 вересня 2018 року № ЗК000000277-0000000471 (а.с.85). З 20 вересня 2018 року по 21 вересня 2018 року Копиця перебував у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю 2 календарних дні на підставі наказу від 20 вересня 2018 року № ЗК000000292-0000000471 (а.с.86). 22 вересня 2018 року [PERSON] за допомогою засобів поштового зв`язку направив на адресу відповідача заяву від 21 вересня 2018 року, в якій просив звільнити його за власним бажанням. Вказану заяву ТОВ «МК-Сервіс» отримало 25 вересня 2018 року (а.с.88-87, 93). Суд звертає увагу на те, що зі змісту заяви вбачається, що [PERSON] , бажаючи розірвати трудовий договір, не посилався на невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, та не обумовлював саме цими обставинами бажання припинити трудові правовідносини. З табелю обліку використання робочого часу за вересень 2018 року (а.с.83) та пояснень [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що з 22 вересня 2018 року він на роботу не вийшов, посадові обов`язки не виконував, вважаючи, що подавши заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, діє правомірно. Механік ТОВ «МК-Сервіс» [PERSON] 24 вересня 2018 року звернувся до директора підприємства із доповідною запискою, якою доповів про відсутність [PERSON] на роботі без поважних причин (а.с.45). 24 вересня 2018 року в ТОВ «МК-Сервіс» була створена комісія із розслідування причин відсутності [PERSON] на роботі (а.с.43). 24 вересня 2018 року комісією в складі технічного директора [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було складено акт про те, що водій автотранспортних засобів [PERSON] з 22 вересня 2018 року по теперішній час протягом всього робочого дня відсутній на робочому місці, що зафіксовано в табелі обліку робочого часу (а.с.44). 25 вересня 2018 року ТОВ «МК-Сервіс» направило на адресу [PERSON] листа, в якому попросило повідомити про причини відсутності на робочому місці з 22 вересня 2018 року (а.с.47-49). 28 вересня 2018 року [PERSON] написав власноручні пояснення стосовно причин відсутності на роботі, в яких зазначив, що з 22 вересня 2018 року по теперішній час не вийшов на роботу , оскільки він не бажає працювати (а.с.46). 28 вересня 2018 року [PERSON] було звільнено з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул, що підтверджується копією наказу №ЗК000000072-0000000471 від 28 вересня 2018 року (а.с.31). Суд звертає увагу на те, що позивач в судовому засіданні пояснив, що з наказом про звільнення за прогул він був ознайомлений під особистий розпис 28 вересня 2018 року і цього ж дня йому вручили копію цього наказу та трудову книжку. Суд не бере до уваги доводи позивача та його представника стосовно того, що роботодавець мав звільнити [PERSON] в у визначений позивачем строк - з 21 вересня 2018 року у зв`язку з порушенням законодавства про працю в частині несвоєчасної виплати заробітної плати, оскільки в заяві від 21 вересня 2018 року позивач не обумовлював своє бажання припинити трудові правовідносини саме цією обставиною, отже відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України мав попередити власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні та відпрацювати протягом цього періоду. Твердження позивача про написання ним декількох заяв про звільнення, в тому числі, і у серпні 2018 року, належними доказами не підтверджуються, тому суд їх відхиляє. До того ж, підстави стверджувати, що станом на 21 вересня 2018 року відповідач мав заборгованість із заробітної плати перед [PERSON] взагалі відсутні, оскільки по-перше ані сам позивач, ані його представник не змогли в судовому засіданні зазначити конкретний розмір заборгованості по заробітній платі станом на вказану дату - 21 вересня 2018 року; по-друге, з досліджених доказів суд дійшов висновку про те, що доводи [PERSON] про існування заборгованості по заробітній платі станом на 21 вересня 2018 року є неспроможними з огляду на нижченаведене. Дослідивши виписку по банківському рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період часу з 18 січня 2018 року по 18 січня 2019 року (а.с.71), суд прийшов до висновку про те, що викладені в ній відомості про сплату відповідачем заробітної плати за період часу з 22 лютого 2018 року по 17 вересня 2018 року у загальному розмірі 22975 грн 92 коп повністю збігаються із сумами та датами сплати заробітної плати на користь позивача, зазначеними в довідці ТОВ «МК-Сервіс», наявній на аркушах справи 60-61. Суми нарахованих [PERSON] доходів за період часу з 1 по 3 квартал 2018 року: 12444грн 26 коп, 14412грн 60 коп та 12564грн 61 коп, які зазначені у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 15 січня 2019 року № 32(а.с.72) повністю збігаються із відомостями про суми нарахованої та виплаченої на користь позивача заробітної плати, викладеними в довідках ТОВ «МК-Сервіс» від 05 грудня 2018 року № ЗК000000078 (а.с.62, 60-61). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії відомості на виплату готівки № 90, 21 вересня 2018 року [PERSON] отримав в касі підприємства 1731 грн 49 коп заробітну плату за першу половину вересня 2018 року (а.с.69). З довідки ТОВ «МК-Сервіс» (а.с.60-61) вбачається, що за період часу з січня по вересень 2018 року [PERSON] шляхом перерахування на картку та через касу (а.с.63-69) сплачено заробітну плату в загальному розмірі 31734 грн 27 коп, з урахуванням депонованої заробітної плати за другу половину вересня 2018 року у розмірі 1411грн 87 коп, яка зберігається у касі підприємства, що підтверджується відомістю на виплату готівки № 92 за вересень 2018 року (а.с.70-71), випискою з книги аналітичного обліку (а.с.25), довідкою ТОВ МК-Сервіс (а.с.73). Відповідно довідки ТОВ «МК-Сервіс» (а.с.27) [PERSON] . не отримав розрахунок при звільненні, оскільки не з`явився в касу підприємства у строки, зазначені п.18 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України, а саме з 28 вересня 2018 року до 02 жовтня 2018 року, у зв`язку з чим недоотримана сума грошових коштів була депонована. Отже, суд зауважує, що 1411 грн 87 коп - це заробітна плата за другу половину вересня 2018 року, а не заборгованість станом на момент написання позивачем заяви про звільнення. Крім того за наслідками проведеного за зверненням [PERSON] Головним управлінням Держпраці у Донецькій області інспекційного відвідування ТОВ «МК-Сервіс» було встановлено, що здійснення роботи в режимі ненормованого робочого дня та проведення, непередбачених законодавством відрахувань із заробітної плати, не знайшло документального підтвердження, що підтверджується листом від 02 листопада 2018 року № 04.4-10/16-08/КО-419 (а.с.7). Ненадання відповідачем для огляду в судовому засіданні оригіналу відомості на виплату готівки № 90 за вересень 2018 року у зв`язку з втратою, що підтверджується актом комісії про встановлення переліку втрачених документів від 02 травня 2019 року, наказом № 7 від 02 травня 2019 року, повідомленнями (а.с.95-98), показання свідків [PERSON] та [PERSON] не спростовують висновків, яких дійшов суд. Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч.1,3 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Пунктом 4 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). З пояснень сторін та досліджених доказів суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку підстав, передбачених ст.38 КЗпП України для розірвання трудового договору у строк, визначений працівником, до того ж [PERSON] взагалі на такі підстави в заяві про звільнення не посилався, отже мав відпрацювати два тижні після подання заяви про звільнення, а залишення ним роботи до закінчення цього строку правомірно розцінено роботодавцем як прогул без поважних причин. Частиною 1 ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд повинен з`ясувати чи додержані власником або уповноваженим ним органом правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Проаналізувавши та оцінивши наведені докази з точки зору їх належності, допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та у взаємозв*язку, суд дійшов висновку про те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності [PERSON] на роботі без поважних причин (прогул) з 22 вересня 2018 року по 28 вересня 2018 року; при звільненні роботодавцем були дотримані вимоги ст.147-149 КЗпП України, відібрані та враховані особисті пояснення [PERSON] від 28 вересня 2018 року про причини відсутності на роботі та інші обставини, які впливають на застосування дисциплінарного стягнення, передбачені ст.149 КЗпП України. Як пояснив в судовому засіданні сам [PERSON] , він не є членом профспілки, зважаючи на що роботодавець не повинен був згідно ст.43 КЗпП України отримувати попередню згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації на звільнення позивача. Частиною 3 ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Відповідно до статті 150 КЗпП України, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV Кодексу). Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Причиною передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду позивач назвав юридичну необізнаність, яка на переконання суду не є поважною. Зазначена представником позивача причина пропуску строку звернення до суду - невручення [PERSON] копії наказу про звільнення від 28 вересня 2018 року не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки сам позивач пояснив, що копію зазначеного наказу йому вручили того ж дня - 28 вересня 2018 року. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд може відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом в Постанові від 06 лютого 2019 року по справі № 175/4755/15-ц . Враховуючи наведені вище обставини у сукупності, позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним розірвання трудового договору згідно п.4 ст.40 КЗпП України та зобов`язання відповідача змінити формулювання причин звільнення та моменту звільнення задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, отже з цих підстав в задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «МК-Сервіс» слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати (а.с.13) слід віднести на позивача.

Outcome: dismissed