Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа Ківерцівська державна нотаріальна контора, про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.06.2014 року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, що складається із 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в м. Ківерці вул. Миру, 15 А Волинської області, інша частина вказаного будинку відповідно до договору дарування від 30.07.1985 року належить позивачу по справі. Вказує, що з дитинства є інвалідом ІІ групи, з 1982 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра. Спадкоємцями першої черги після її смерті є вона та відповідач по справі [PERSON] Остання, скориставшись тим, що позивач не можне в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, вмовила 21.07.2014 року написати до нотаріальної контори заяву про відмову від своєї частки у спадщині після смерті матері. Однак, в момент підписання вказаної заяви позивач не в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, внаслідок психічного захворювання та введення її відповідачем в оману щодо наслідків підписання нею такої заяви. Просить суд визнати відмову позивача [PERSON] від прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла 01.06.2014 року, недійсною. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві та просили задоволити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, суду показали, що сам факт наявності психічного захворювання у позивача не може свідчити про те, що на момент написання заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті матері вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивачем не надано жодних доказів про загострення психічного захворювання на момент підписання заяви про відмову від прийняття спадщини та введення позивача в оману. Представник третьої особи [PERSON] щодо задоволення позову заперечувала, оскільки на момент написання позивачем заяви про відмову від прийняття спадщини остання в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, поводила себе цілком адекватно, їй було розяснено усі наслідки написання такої заяви. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.06.2014 року померла [PERSON], що стверджується відповідним свідоцтвом серії 1-ЕГ № 165557 від 04.02.2015 року (а.с. 4). Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] (а.с. 5-6). Згідно з повідомленням КЗ «Ківерцівське РТМО» [PERSON] перебуває на диспансерному обліку в лікаря-психіатра з 1982 року з діагнозом: олігофренія в степенів дебільності внаслідок перенесеного менінгоенцефаліту з вираженим антено-невротичним синдром (а.с. 8). Відповідно до спадкової справи № 237/2014 до майна померлого 01 червня 2014 року [PERSON] 21 липня 2014 року [PERSON] державному нотаріусу Ківерцівської державної нотаріальної контори [PERSON] подала заяву про відмову від належної їй частки спадщини за законом та за заповітом, посвідченим Ківерцівською державною нотаріальною конторою Волинської області 07.05.1987 року Р№ 83, що залишилася після смерті її матері [PERSON], на користь дочки спадкодавця та її сестри [PERSON] і претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане на імя останньої. При цьому в даній заяві зазначено, що позивачу [PERSON] державним нотаріусом розяснено, що заява може бути відкликана протягом строку, встановленого строку для її прийняття та розяснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною (а.с. 43 (зворот)). Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. За ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якою вмотивовано позов, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З аналізу наведених норм слідує, що обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть, або свідомо замовчує про них. За роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Оскільки за своєю правовою природою відмова від прийняття спадщини на користь іншої особи є одностороннім правочином, який не допускає можливості врахування самообману як підстави для визнання його недійсним, то є обґрунтованими доводи відповідача про відсутність підстав для визнання недійсною відмови [PERSON] від спадщини, оскільки положення ст. 230 ЦК України не підлягали застосуванню до виниклих по справі правовідносин. Мотиви написання позивачем відмови від отримання спадщини внаслідок обману з сторони відповідача, зважаючи на роз'яснення у п. 20 вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ № 9, не мають значення для вирішення даного спору. Як було встановлено в судовому засіданні з показів свідка [PERSON], який є лікарем-психіатром, лікуючим лікарем позивача, психічний розлад, наявний у позивача не є таким, що позбавляє її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, до цього також не призводять загострення наявної хвороби, що було також підтверджено висновком судово-психіатричного експерта № 221 від 29.04.2015 року, згідно якого не встановлено даних, котрі б свідчили про нездатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 21.07.2014 року, тобто на момент написання заяви про відмову від прийняття спадщини (а.с. 97-99). Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не було надано доказів про те, що на момент написання заяви позивачем про відмову від прийняття спадщини після смерті матері на користь відповідача вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, крім того оскільки вказана заява за своєю суттю є одностороннім правочином, тому вчинена внаслідок обману вчинена бути не могла, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed