Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивачка) звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона разом з [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS]. Право на спірну квартиру підтверджується рішенням Печерського районного суду від 17.12.2008 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року, ухвалою Верховного Суду України від 22.09.2009 року, ухвалою (роз'яснення) Печерського районного суду від 27.11.2014 року, що вибула з законного володіння позивача та [PERSON] 27.12.2003 року проти їх волі. Також позивачка вказувала на те, що до моменту прийняття цих рішень вона неодноразово зверталась до Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна м. Києва щодо права власності на спірну квартиру. Проте, через зміни порядку реєстрації права власності на нерухоме майно та передання повноважень реєстратора від БТІ до Уркдержреєстру були загублені первинні документи в БТІ та роз'яснено право звертатись вже до Реєстраційної служби України. Понад рік Укрдержреєстр відмовляв в державній реєстрації права власності на квартиру через неузгодженість порядку реєстрації. Позивачку вимусили неодноразово звертатися до Печерського районного суду м. Києва за роз'ясненням елементарних юридичних понять, викладених в рішеннях суду за якими вона є власницею спірної квартири в результаті реституції, що відбулась через визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Звернувшись до Державної реєстраційної служби України позивачка отримала відмову у зв'язку із тим, що 08.05.2012 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за іншими підставі договору купівлі-продажу №1366 від 27.04.2012 року. Саме з цього листа Укрдержреєстру позивачка дізналась про те, що спірна квартира знаходиться у незаконному володінні Відповідачів. Зазначила, що у зв'язку з цим зверталась до Деснянського районного суду з позовом про визнання вказаного реєстратором договору купівлі-продажу №1366 від 27.04.2012 року недійсним і визначила єдиного відомого їй останнього Відповідача - [PERSON], оскільки саме вона була останньою власницею спірної квартири за договором купівлі-продажу, який вищевказаними рішеннями суду був визнаний недійсним та право власності на спірне житло було повернуто позивачці та зацікавленій особі в порядку реституції. Такий спосіб захисту своїх прав позивачкою було обрано оскільки саме таким чином була побудована правова позиція у таких же обставинах за попередніми рішеннями судів. Окрім того, саме такий спосіб захисту порушено права було закріплено Апеляційним судом м. Києва у рішенні від 19.04.2009 року. Тому весь час протягом розгляду справи позивачка наполягала саме на цьому способі вирішення спору, побоюючись, що буде позбавлена можливості повернення спірної квартири, якщо обере інший спосіб захисту. Проте, рішеннями Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року, а також Апеляційного суду м. Києва від 04.06.2015 року та ухвалою Верховного Суду України від 02.09.2015 року була підтримана позиція відповідачів про те, що згідно роз'яснень по цій справі необхідно подавати саме віндикаційний позов. Також [PERSON] вказує на те, що спірна квартира із самого початку вибула з володіння поза її волею, і це прямо зазначено в вищевказаних рішеннях суду. Позивачка шляхом катування була примушена до підписання довіреності на відчуження квартири, а останнім разом спірна квартира знову вийшла з її володіння поза її волею, шляхом продажу її [PERSON], яка знала і те, що не має права відчужувати її в силу цілої низки судових рішень. Також звернула увагу суду на те, що є постраждалою від злочину, що прямо встановлено вищезгаданими рішеннями судів. Спірна квартира вибула з її володіння навіть не шляхом обману, а в наслідок зухвалих насильницьких дій, в результаті яких, вона понад півроку знаходилась в наручниках та трималась у нелюдських умовах весь час до примусу, під загрозою життю, до протиправного відчуження квартири. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON], [PERSON], що діють в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Представник відповідачів пояснила, що відповідачі є добросовісними набувачами спірної квартири, підстав для вселення позивача до квартири немає. Наголошувала на тому, що [PERSON], вважаючи що має право власності на спірну квартиру не була позбавлена можливості зареєструвати за собою майно - спірну квартиру в органах БТІ м. Києва, або вирішити всі спірні питання в судовому порядку. Зазначила, що позивачкою при подачі позову до суду було пропущено строк загальної позовної давності, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється у три роки. Так, після рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року [PERSON] жодних дій по поновленню своїх прав не вчинювала. Лише 02.06.2014 року вона звернулися до реєстраційної служби, де отримала відмову у реєстрації прав власності на об'єкт нерухомості. До суду [PERSON] та [PERSON] звернулися лише 24.09.2014 року, тобто більше ніж через п'ять років. На підставі викладеного представник відповідачів просила у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про розгляд справи повідомлялась судом належним чином. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника надійшов лист про розгляд справи у його відсутності та винесення рішення з урахуванням майнових та житлових інтересів малолітньої [PERSON], [INFO]. Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідачів, представника відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року позовну заяву [PERSON], [PERSON] до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Матвєєва О.А., [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним правочинів задоволено. Визнано, довіреність 12.12.2003 року видану [PERSON] та [PERSON] на імя [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А., зареєстровану в реєстрі за №2422 недійсною. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.12.2003 року, укладений між [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] недійсним. Повернуто сторони за довго ром купівлі-продажу від 27.12.2003 року в первісний стан. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.07.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Повернуто сторони за довго ром купівлі-продажу від 30.07.2004 року в первісний стан. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання добросовісним набувачем відмовлено (а.с.4-6). Також, в мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30.06.2005 року, який набрав законної сили, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] видали довіреність від 12.12.2006 року на ім'я [PERSON] знаходячись в безпорадному стані, внаслідок систематичного споювання їх спиртними напоями та погрожуючи застосуванням фізичної розправи уу випадку відмови в наданні довіреності на право розпорядження квартирою Отже спірна квартира вибула з володіння [PERSON] та [PERSON] поза їх волею, внаслідок застосування до них фізичного та психічного тиску. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року скасовано в частині відмови в зустрічному позові [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано [PERSON] добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] за угодою купівлі-продажу указаної квартири від 30 липня 2004 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №2353у (а.с.8-11). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2014 року роз'яснено рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А., [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», про визнання недійсними правочинів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON], про визнання добросовісним набувачем та зазначено, що з моменту набрання ним законної силі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири №10 (а.с.7). Отже, виходячи із суті вищевикладених рішень суду позивачці було повернуто право власності на спірну квартиру. Відповідачі в свою чергу заперечуючи проти позовних вимог вказували на те, що 27.04.2012 року на підставі договору купівлі-продажу ними була придбана квартира у [ADDRESS] та 08.05.2012 року зареєстроване право власності на дане житло по ? за кожним. З 2012 року по сьогоднішній день відповідачі проживають в даній квартирі, сплачують комунальні послуги та зробили ремонт. На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 27.04.2012 року, остання, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно належала, [PERSON] Також вказували на те, що рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 06.06.2014 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], оскільки вказана квартира зареєстрована за іншими власниками на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2012 року за №1366. У вересні 2014 року позивач, [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. В якості співвідповідачів судом було залучено [PERSON], [PERSON], які діяли в своїх інтересах та в інтересах своїх дітей. Зокрема рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року В задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2014 року, а саме скасовано арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.14-20). Зокрема в мотивувальній частині вказаного рішення зазначено про те, що оскільки позивачі вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляли, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не вірно обрано передбачений п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх прав. Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів, щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, оскільки інші договори були укладені за дії вказаного нормативного акта. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.06.2015 року вищевказане рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року залишено без змін (а.с.21-24). Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], що діють інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], та [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної м. Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В., Державна реєстраційна служба України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності (а.с.12,13). Ухвалою Верховного Суду України від 22.09.2009 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року залишено без змін (а.с.119-121). Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Таким чином, встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі є безумовною підставою для витребування цього майна на користь власника від особи, у власності якої воно перебуває, у тому числі і від добросовісного набувача. При цьому особі не потрібно оспорювати правочини, відповідно до яких відбувався перехід прав власності на квартиру, оскільки він не є стороною даних правочинів, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред'явлення віндикаційного позову - позову про витребування майна з чужого володіння. Аналогічна правова позиція викладена і у судових рішеннях, зокрема у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13; в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року у справі № 6-4591св13, від 05.11.2014 року у справі № 6-26213св14, від 19.12.2013 року у справі № 6-49838св13. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд вважає, що спірна квартира підлягає витребуванню від [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], на користь [PERSON], як власника майна, оскільки дане право відповідачами не визнається, а тому підлягає захисту. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При цьому, судом не приймаються до уваги заперечення відповідачів стосовно того, що позивачкою при подачі позову до суду було пропущено строк загальної позовної давності, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється у три роки виходячи з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв». Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Отже статтею 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущенн Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved