Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач [PERSON] просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування належною йому квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку у квартирі. В обгрунтування позовних вимог, позивач покликається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , у якій він проживає разом з своєю сім`єю. Крім нього, у квартирі зареєстрована, але фактично не проживає з 2006 року його баба [PERSON] . Всі витрати по обслуговуванню квартири та сплаті комунальних платежів він несе сам, що ставить його у важке матеріальне становище. Реєстрація відповідачки в квартирі перешкоджає йому отримувати субсидію на житло. У добровільному порядку відповідачка знятися з реєстрації в будинку не бажає, оскільки тривалий час проживає за кордоном, чим порушує його майнові права. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом у якому просить визнати за нею право на житло та довічне користування у квартирі [ADDRESS] . Крім цього, просить зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] для постійного проживання та стягнути з відповідача судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог за зустрічним позовом позивачка покликається на те, що народилася [INFO] , є особою похилого віку. ЇЇ син [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої увійшло спадкове майно, а саме 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Вказана квартира була приватизована на підставі рішення виконкому Рожнятівської сільської ради № 40 від 11 листопада 1998 року на користь [PERSON] та [PERSON] у рівних долях без зазначення часток. Після смерті сина [PERSON] , вона перебуваючи у стані стресу, нібито надала відмову від прийняття спадщини, попри те, що мала право на обов`язкову частку у спадщині. Тому [PERSON] отримав свідоцтво про спадщину по закону, яка відкрилася після смерті [PERSON] , а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Крім цього, перебуваючи у стані стресу після смерті сина [PERSON] , 29 липня 2005 року вона надала довіреність, якою уповноважила невістку - дружину покійного сина [PERSON] - [PERSON] подарувати належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] , внукові [PERSON] . Вказана довіреність видана строком на три роки і про можливість передоручення у ній не зазначено. Проте, вручну, невідомою особою, без підпису, вчинено напис "з правом передовір`я". Після видачі вказаної довіреності вона виїхала за кордон на роботу та не знала про подальші дії щодо реалізації довіреності. На цій підставі 23 березня 2006 року [PERSON] надала довіреність, якою від її [PERSON] імені уповноважила [PERSON] на вчинення аналогічних дій щодо дарування вказаної частки квартири. У цей же день, 23 березня 2006 року, дарувальник [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено 23.03.2006 року нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. за реєстровим номером № Д-224. Таким чином, з 23 березня 2006 року [PERSON] , який на той час був неповнолітнім, став власником вказаної квартири. Проте, незважаючи на те, що вона подарувала належну їй частку у вказаній квартирі [PERSON] , вона продовжувала ставитись до вказаного майна, як до свого житла та постійно проживала в ньому. Однак, з 2018 року відповідач [PERSON] , усвідомлюючи відсутність у неї іншого житла, почав вчиняти дії щодо безпідставного створення перешкод у користуванні цим майном, які полягали в тому, що останній не допускав її до проживання у цьому житлі, а в подальшому розмістив на дверях квартири замки, чим вчинив їй перешкоди у доступі до житла. З 2018 року, через відсутність іншого житла, вона змушена проживати в інтернаті для людей похилого віку, за що її дочка [PERSON] сплачує по 8000 гривень щомісяця. Таким чином, вона не проживає у вищевказаній квартирі не за власним бажанням, а в силу перешкод створених відповідачем [PERSON] . Зокрема, 09 серпня 2018 року зафіксовано факт протиправного вчинення перешкод у користуванні житлом, внаслідок чого доступ до житла було вчинено примусово шляхом використання [PERSON] сокири. Постановою Рожнятівського районного суду від 10.08.2018 року її дочку [PERSON] було визнано невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, та встановлено, що вона тобто [PERSON] має право на проживання у цьому житлі. Однак, в подальшому вчинення перешкод продовжувалось і на даний час вона знята з реєстрації у вказаній квартирі. Оскільки в позасудовому порядку даний спір вирішити не можливо, тому вона змушена звернутися в суд з даним позовом. Відповідачка [PERSON] \~та її\~представник -\~адвокат Хоптій\~М.В.\~у судове\~засідання не\~з`явилися повторно. Останній неодноразово направляв суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю та у звязку із запровадженням в Україні карантинних заходів, востаннє подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи 08.02.2021 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Івасишин З.З., просила відмовити у задоволенні клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Хоптія М.В. про відкладення розгляду справи, з огляду на те, що останній навмисно затягує розгляд справи направляючи на адресу суду безпідставні клопотання про відкладення розгляду справи, зокрема і з приводу введення в Україні карантинних заходів і неможливість з`явитися до суду через поширення інфекційних захворювань викликаних гострою респіраторною хворобою COVID 19, в той час як сторона позивача постійно являється в судові засідання без будь-яких перешкод, тому вона наполягає на розгляді справи без участі сторони відповідача. Крім цього, представник позивача [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала повністю покликаючись на викладені в позовній обставини, та пояснила, що позивач [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] де проживає разом зі своєю дружиною та малолітнім сином. 1/2 частина вказаної квартири перейшла [PERSON] у власність у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , при цьому відповідачка [PERSON] відмовилася від своєї обов`язкової частки у спадщині на користь внука, тобто позивача [PERSON] , а належну їй 1/2 частину вищевказаної квартири добровільно подарувала [PERSON] , так як не мала наміру проживати у квартирі надалі. Відповідачка [PERSON] у даному житлі не проживає з 2006 року, так як разом з дочкою [PERSON] виїхала на постійне місце проживання в Республіку Чехія. У 2017 році [PERSON] єдиний раз приїжджала у квартиру позивача для того, щоб забрати свої речі, а у 2018 році приїжджала в Україну з метою виготовлення закордонного паспорта через те, що в неї закінчилася посвідка на проживання за кордоном. Крім цього вказала, що посилання відповідачки [PERSON] на те, що вона вимушено перебуває у інтернаті для людей похилого віку в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради не відповідає дійсності, оскільки такого інтернату взагалі не існує, а дана обставина є вигадкою саме її представника. У зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на довічне проживання представник позивача просила відмовити, оскільки позивач [PERSON] жодних перешкод у користуванні належним йому на праві власності житлом не чинив, а посилання відповідачки на те, що у 2018 році [PERSON] чинив їй перешкоди у користуванні житлом не відповідає дійсності, оскільки в спірну квартиру незаконно намагалася увійти саме її дочка [PERSON] а не [PERSON] , з приводу чого була відповідна постанова суду у справі про адміністративне правопорушення. Саме дочка відповідачки [PERSON] , яка проживає за межами України, намагається усунутися від догляду за престарілою матір`ю і намагається обов`язки по її утриманню покласти на внука [PERSON] , який вже є повнолітнім і має свою сім`ю. Оскільки представник відповідачки в судове засідання не з`являвся неодноразово, ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2020 року явка відповідачки [PERSON] в судове засідання була визнана обов`язковою, з метою безпосереднього її допиту, а також повного та всебічного з`ясування обставин справи, проте остання в судове засідання не з`явилася повторно, жодних заяв чи клопотань про неможливість явки до суду не подавала. Суд, проаналізувавши всі клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] про відкладення розгляду справи, доходить наступного висновку. Відповідно до ст. 121 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії та відповідає завданню цивільного судочинства. Суд вважає, що запровадження в Україні карантинних заходів не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема і поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Однак як відповідачка [PERSON] , так і її представник [PERSON] , таким правом не скористалися. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо належним чином повідомлений учасник справи або його представник повторно не з`явилися в судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника. Таким чином, суд вважає повторну (неодноразову) неявку відповідачки [PERSON] та її представника - адвоката Хоптія М.В. зловживанням процесуальними правами, яка спрямована на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи по суті. В результаті такої поведінки сторони відповідача, порушується право сторони позивача на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, яке ґарантоване чинним національним та міжнародним законодавством. З огляду на те, що неодноразове відкладення судових засідань у зв`язку із клопотаннями представника відповідачки, зокрема і з приводу введення в Україні карантинних заходів і неможливість з`явитися до суду через поширення інфекційних захворювань викликаних гострою респіраторною хворобою COVID 19, призводить до порушення визначеного законом, а також розумного строку розгляду справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутністі відповідачки [PERSON] та її представника - адвоката Хоптія М.В., які належним чином були повідомлені судом про час і місце розгляуд справи. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 6). У належній позивачу квартирі зареєстрована відповідачка по справі [PERSON] , однак у даній квартирі не проживає, що підтверджується копією будинкової книги, актами обстеження квартири [ADDRESS] , складених комісією Рожнятівської селищної ради від 15.11.2017 року та 04.03.2019 року (т. 1 а.с. 7-12). З копії відомості про забезпечення житловою площею № 2232 від 11 грудня 2017 року, виданої Рожнятівською селищною радою вбачається, що відповідачка [PERSON] в [ADDRESS] , не проживає (т. 2 а.с. 53, 94). З копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Рожнятівським управлінням житлово-комунального господарства 28.11.1998 року, вбачається, що квартира [ADDRESS] в рівних долях належала [PERSON] та її синові [PERSON] - батькові [PERSON] (т. 1 а.с. 193). З копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 9901224 від 21.02.2006 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в рівних долях по 1/2 частині належала квартира [ADDRESS] (т.1 а.с. 188). Згідно довіреності від 29 липня 2005 року посвідченої нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. вбачається, що відповідачка [PERSON] уповноважила [PERSON] - матір позивача [PERSON] , подарувати належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] , [PERSON] (т. 1 а.с. 188 зворот). 23 березня 2006 року, матір позивача [PERSON] , діючи від імені [PERSON] згідно довіреності від 29.07.2005 року уповноважила [PERSON] подарувати належну [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] , [PERSON] (т. 1 а.с. 192). 23 березня 2006 року дарувальник [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 23.03.2006 року, посвідченого нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. та копією витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 2209219 від 24.03.2006 року (т. 1, а.с. 194, 199). Позивач [PERSON] з 19 червня 2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.06.2013 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.02.2014 року (т. 1 а.с. 90, 227-228). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 23 березня 2006 року являється одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] дала суду показання про те, що являється дружиною [PERSON] з яким вони одружилися у 2013 році. У належній її чоловікові [PERSON] квартирі [ADDRESS] , вони проживали разом ще до одруження, а саме з 2011 року. З часу її проживання у квартирі, вона жодного разу не бачила відповідачку [PERSON] , остання жодного дня у їх квартирі не проживала і до них не приїжджала. Зі слів її чоловіка [PERSON] їй відомо, що остання проживає разом зі своєю дочкою [PERSON] в Республіці Чехія, куди вона поїхала ще задовго до їхнього одруження. А у 2017 році, коли вона перебувала в Росії у своїх батьків, [PERSON] разом з [PERSON] приїжджали з Чехії і забрали з їхньої квартири належні [PERSON] речі, а саме посуд, постіль, білизну. Крім того, у 2018 році [PERSON] , яку вона не знала і жодного разу не бачила, о 5 годині ночі намагалася протиправно, за допомогою сокири, потрапити в їхню квартиру зламавши сокирою замок на вхідних дверях, через що вона змушена була викликати працівників поліції, оскільки перебувала в квартирі з маленькою дитиною тому сильно перелякалася. Однак відповідачки [PERSON] при цьому не було і її вона не бачила. Відповідачка [PERSON] протягом багатьох років до них не приїжджала і у їхньому житлі жодного дня не проживала. Свідок [PERSON] суду показала про те, що відповідачку [PERSON] добре знає, оскільки остання в минулому була її сусідкою. Їй достовірно відомо, що [PERSON] з 2000 року в селищі Рожнятів не проживає, оскільки разом зі своєю дочкою виїхала на постійне місце проживання в Республіку Чехія. У 2005 році [PERSON] приїжджала на похорон свого сина [PERSON] - батька позивача, та зупинялася на два дні в житлі [PERSON] . Після чого знову виїхала за кордон і з того часу вона її не бачила. У серпні 2019 року вона зустрічала дочку [PERSON] - [PERSON] , однак про будь-які конфлікти та перешкоди у користуванні квартирою [PERSON] зі сторони [PERSON] їй невідомо. Будучи раніше допитаною у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що добре знає позивача, оскільки являється дружиною його дядька та часто приходить до них в гості. Їй достовірно відомо, що відповідачка [PERSON] у належній позивачеві квартирі не проживає протягом багатьох років, оскільки тривалий час проживає зі своєю дочкою за кордоном в Республіці Чехія. Твердження відповідачки [PERSON] про те, що вона не виїжджала за кордон, а постійно проживала в Україні, на підтвердження чого надала копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон у якому відсутні відмітки про перетин кордону, суд оцінює критично, оскільки даний паспорт виданий тільки 27 серпня 2018 року. А з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07.10.2020 року, наданої на запит суду, вбачається, що [PERSON] у період з 01.03.2016 по 31.03.2019 неодноразово перетинала кордон України, останній раз 06 лютого 2019 року (т. 1 а.с. 67-71, т. 2 а.с. 67). Крім цього, суд оцінює критично посилання позивачки на те, що у зв`язку з діями позивача на даний час вона змушена проживати у пансіонаті для осіб похилого віку, оскільки надані нею копії заяв [PERSON] на ім`я ФОП [PERSON] від 11.08.2018 року, 16.08.2019 року, копія розписки від 11.08.2018 року, копія договору про надання послуг від 16.08.2019 року належним чином не завірені, не містять відповідних реквізитів сторін. Зокрема договір про надання послуг від 16.08.2019 року не містить підписів договірних сторін, печатки ФОП [PERSON] , не зазначено термін (строк) дії договору (п.7.1. Договору), хоча згідно п. 1.3. Договору зазначено, що виконавець надає замовнику послуги на постійній основі протягом строку дії договору (т. 1 а.с. 77, 77 зворот, 148-154). Посилання позивачки\~на той\~факт,\~що з\~початку 2018\~року вона\~змушена була\~проживати в\~інтернаті для\~людей похилого\~віку,\~оскільки позивач [PERSON] чинив їй перешкоди у користуванні житлом шляхом розміщення замків на дверях будинку, а також неможливість проживання у вказаній квартирі без стороннього догляду, який не надавався [PERSON] , на думку суду не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Навпаки, з досліджених судом доказів встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , а тому вправі розпоряджатися власним житлом на свій розсуд. Відповідачка тривалий час не проживала в житлі позивача без поважних причин, а проживала за кордоном, що вбачається з як з пояснень свідків, актів Рожнятівської селищної ради, так і постанови Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2018 року у справі № 350/1501/18 про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173 КУпАП (т. 1 а.с. 196), де остання вказала, що її мати [PERSON] проживає разом з нею у Чехії, але офіційно документи на право проживання на матір не оформлені, а тому на даний час у компетентних органах Чехії вирішується питання щодо надання матері відповідного статусу. Таким чином, з огляду на досліджені судом докази, встановлено, що відповідачка не проживає у належній позивачу квартирі протягом останніх п`ятнадцяти років, її майна та речей у вказаній квартирі не має, будь-яких інших належних та допустимих доказів про те, що відповідачка не проживає у квартирі позивача з поважних причин сторонами не надано та судом не встановлено. На думку суду, проживання чи не проживання відповідачки [PERSON] у пансіонаті для осіб похилого віку, значення для вирішення даної справи не має, оскільки судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає у житлі позивача протягом тривалого часу без поважних причин, її речей у вказаному будинку немає. За змістом\~ст.\~405\~ЦК України,\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право на житло внаслідок відсутності понад встановлені строки проводиться у судовому порядку. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачку [PERSON] слід визнати такою, що втратила право на користування квартирою позивача. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Що стосується зустрічного позову, суд вважає, що даний позов до задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, пред`являючи позов про усунення перешкод у користуванні житлом, позивачка [PERSON] покликається на те, що [PERSON] з 2018 року чинить їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , яка є її єдиним місцем проживання, не допускає її до проживання у цьому житлі, а в подальшому розмістив на дверях квартири замки, чим вчинив їй перешкоди у доступі до житла. За змістом ст.ст. 317, 319\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що лише власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, яким позивачка за зустрічним позовом не являється. Як зазначено вище, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] внаслідок тривалого не проживання у житлі позивача без поважних причин, втратила право на користування таким житлом, а тому підстави для усунення перешкод у користуванні відповідачкою житлом позивача відсутні. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи, що відповідачку [PERSON] суд визнає такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] , а тому вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні вказаним житлом та визнання права на довічне проживання, задоволенню не підлягають.

Outcome: approved