Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить з метою усунення перешкод у користуванні житловим будинком № 1А по вул. Ясній у м. Львові зобовязати відповідача, мешканця квартири № 2 будинку № 1 по вказаній вулиці [PERSON], демонтувати зведену ним огорожу разом із хвірткою та брамою, для забезпечення вільного доступу до східної сторони фасад будинку, в якому знаходиться квартира позивача, стягнути з відповідача на користь позивача нанесену йому моральну шкоду в розмірі 7500 грн., спричинену неправомірними діями відповідача, 2500 грн. витрат на правову допомогу, та суму сплаченого судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира розташована у двох рівнях (перший та другий поверхи) загальною площею 236,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. З метою утеплення частини фасаду будинку, в якому знаходиться квартира, сестрою позивача [PERSON] (79066, [ADDRESS]) 03.04.2017 року було укладено Кредитний договір № 313-74 з ПАТ Державний ощадний банк України та отримано кредит в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень. На вказані кредитні кошти 03.04.2017 року ними було придбано матеріали для утеплення фасаду та розпочато будівельні роботи на належній позивачу на праві користування земельній ділянці. Згідно з місцем розташування житлового будинку, в якому знаходиться квартира, східна частина його фасаду виходить на прилеглу до будинку № 1 по вул. Ясній територію, яка відгороджена тимчасовою огорожею. На прохання позивача не чинити перешкод в встановленні будівельних риштувань для виконання будівельних робіт по утепленню фасаду, мешканцем квартири № 2 вказаного будинку [PERSON], позивачу було відмовлено у доступі до східної частини фасаду будинку, в якому знаходиться його квартира. Окрім цього, громадянином [PERSON], було самовільно встановлено металеву огорожу впритул до стіни фасаду будинку позивача, що унеможливлює виконання зазначених вище робіт. З метою позасудового врегулювання спору між [PERSON] та гр. [PERSON], позивач звернувся до ЛКП Граніт, на території якого знаходиться спірна територія, однак листом від 27.06.2017 року № 21 йому було відмовлено у задоволенні заяви. Аналогічна відповідь була надана і від Залізничної районної адміністрації м. Львова листом від 20.07.2017 року № 32-3732. Не погодившись із зазначеними вище відповідями, [PERSON] звернувся в КП Адміністративно - технічне управління Львівської міської ради з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності винних у самовільному встановленні огорожі осіб, на що позивачу було надано відповідь, що відповідальними працівниками управління розглянуто заяву та 12.10.2017 року на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення. Позивач наголошує, що такі неправомірні дії громадянина [PERSON] спричинили йому значні незручності в можливості доступу до будинку та призвели до зупинення виконання будівельних робіт з утеплення його фасаду та понесенням матеріальних втрат у зв'язку із підвищенням цін на матеріали та послуги з їх виконання, чим спричинив йому моральних (душевних) та фізичних страждань, яких він зазнав у звязку з протиправною поведінкою з його сторони, щодо нього та його близьких родичів. У звязку із чим, позивач звернувся до суду із позовом, який просять задовольнити. 03 березня 2018 року суддею Залізничного районного суду м. Львова відкрито спрощене провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON],/ заінтересована особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, [PERSON]/ про усунення перешкод в обслуговуванні та користуванні житловим будинком та запропоновано відповідачеві та третім особам протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження подати письмовий відзив разом з доказами, що обґрунтовують доводи заперечень. 21 березня 2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, з долученими до нього додатками та фотокатками. 22 березня 2018 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова призначено судове\~засідання по\~справі за\~позовом [PERSON]\~до [PERSON],\~/\~заінтересована особа:\~Залізнична районна\~адміністрація Львівської\~міської ради,\~[PERSON]/\~про усунення\~перешкод в\~обслуговуванні та\~користуванні житловим\~будинком на 14:10\~год.\~16\~травня 2018\~року у приміщенні Залізничного районного суду м. Львова (м. Львів, вул. С. Бандери, 3), у яке викликано сторони. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, покликаючись на підставність заявлених позовних вимог, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, покликаючись на безпідставність таких, у зв'язку із чим, просила у задоволенні позову відмовити. Суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності третіх осіб, які будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, та не забепечили явку їх представників, проте у попередніх судових засіданнях надавали свої пояснення щодо заявленого позову, та матеріалів справи є достатньо для слухання справи по суті заявлених вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши у судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконань про те, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира розташована у двох рівнях (перший та другий поверхи) загальною площею 236,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS], що стверджується витягуомз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2016 року № 76282921, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]В./а.с.5-8/ Згідно з місцем розташування житлового будинку, в якому знаходиться квартира [PERSON], східна частина його фасаду виходить на прилеглу до будинку № 1 по вул. Ясній територію, яка відгороджена тимчасовою огорожею. Позивачем були вчинені дії для утеплення своєї квартири, за для чого, останній, разом зі своєю сестрою придбав будівельні матеріали , та приступили до ремонтних фасадних робіт. Позивач [PERSON] звернувся до ЛКП Граніт, на території якого знаходиться спірна територія, однак листом від 27.06.2017 року № 21 йому було відмовлено у задоволенні заяви про надання дозволу на завершення ремонтних робіт. Аналогічна відповідь була надана позивачу і від Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради листом від 20.07.2017 року № 32-3732./а.с.15-16/ Не погодившись із зазначеними вище відповідями, [PERSON] звернувся в КП Адміністративно - технічне управління Львівської міської ради з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності винних у самовільному встановленні огорожі осіб, на що позивачу було надано відповідь, що відповідальними працівниками управління розглянуто заяву та 12.10.2017 року на відповідача [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення. Однак, із долученої до матеріалів справи копії вище вказаного протоколу № 3-065 б від 12.10.2017 року, суд позбавлений можливості встановити, чи був притягнутий до адміністративної відповідальності [PERSON], оскільки жодного адміністративного стягнення вказаним протоколом накладено не було, а також не встановлено вину останнього щодо самовільного встановлення огорожі/а.с.49/. Крім того, стороною позивача також було долучено копію рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2018 року, згідно якого відмову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради у наданні [PERSON] дозволу на тимчасове порушення благоустрою при встановленні риштувань під час виконання робіт з ремонтних (утеплення) фасаду будинку №1А по вул. Ясній у м. Львові./а.с.138-141/. Однак стороною позивача, не доведено суду, яке саме відношення має вищевказане рішення у даній справі, оскільки з позовних вимог не вбачається спірних відносин сторін щодо правомірності здійснення позивачем ремонтних робіт з утеплення фасаду, а від так суд у даній справі не розглядає питання правомірності проведення таких. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З огляду на встановлені обставини справи позивачем не доведено, що перешкоди у встановленні будівельних риштувань для виконання будівельних робіт по утепленню фасаду, чиняться саме відповідачем - мешканцем квартири № 2 вказаного будинку [PERSON]. Не надано доказів суду, що саме [PERSON], було самовільно встановлено металеву огорожу впритул до стіни фасаду будинку [PERSON], і саме ця огорожа унеможливлює виконання зазначених вище робіт. З огляду на шлях обраний позивачем, що на його думку усуне перешкоди та поновить його права на користування житловим будинком, слід зазначити наступне. У відповідності до п. 1.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкової території, затверджених наказом Державного комітету України з питання житлово - комунального господарства від 17 травня 2002 року № 76, встановлено Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, зокрема, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається. Відповідно до п. 5.1 Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011р. №834 особа, яка має намір влаштувати огорожу, повинна отримати дозвіл (розпорядження голови районної адміністрації) на проведення таких робіт. Відповідно до п. 3.4 розділу 3 Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 3704 від 08.07.2010 р., до повноважень районної адміністрації в галузі будівництва належить розгляд та вжиття заходів, у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку, щодо фактів самочинного будівництва. Питання знесення об'єктів самовільного будівництва регламентовано ч.7\~ст. 376 ЦК України\~та\~статтею 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якими обумовлено, що такий демонтаж відбувається виключно на підставі рішення суду за наслідками відповідних позовів органів місцевого самоврядування та державного архітектурно-будівельного контролю. Від так, з аналізу вище вказаної норми вбачається, що демонтаж відбувається виключно на підставі рішення суду за наслідками відповідних позовів органів місцевого самоврядування та державного архітектурно-будівельного контролю. [PERSON] у даному випадку ні органи місцевого самоврядування, ні органи державного архітектурно-будівельного контролю не звертались до суду із позов про демонтаж спірної огорожі. Крім того, суд наголошує, що відповідно до поданих позивачем документів встановлено, що [PERSON] являється власником кв. 1 будинку 1А, що по вул. Ясна у м. Львові, однак суду не надані докази, що він є власником. або має право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірна огорожа. За змістом\~ст. 376 ЦК України\~залежно від ознак самочинного будівництва особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення самочинного будівництва можливе добровільно особою, яка його здійснила (здійснює), а також, за наявності для цього підстав, примусово, однак лише за рішенням суду, зокрема, ухваленим за позовом відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості. Згідно ч.1\~ст. ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Доказами, згідно\~76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На вимоги сторони відповідача, у судовому засіданні, що мало місце 11.10.2018 року були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які засвідчили, що проживають у [INFO], однак коли та ким було встановлено спірну огорожу повідомити не можуть. Крім того, свідок [PERSON], дружина відповідача, повідомила, що вказана огорожа була встановлена ще до моменту їх заселення у вказаний будинок. Стороною позивача не надано суду жодних доказів, що свідчили б про факт здійснення [PERSON] самочинного будівництва спірної огорожі. З поданих суду матеріалів жодним чином не вбачається, ким саме та коли було здійснено самочинне будівництво, самі жителі буд. 1 по вул. Ясна у м. Львові не знають, коли саме та ким було встановлено огорожу, а від так, власник вказаної земельної ділянки до суду із позовом про демонтаж спірної огорожі не звертався, а від так, суд приходить до переконань що позовні вимоги, що стосуються демонтажу спірної огорожі є безпідставними, у звязку із чим, у задоволенні таких слід відмовити. Що стосується заявленої позивачем моральної шкоди та витрат на правову допомогу, суд приходить до переконань, що у задоволенні таких вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Позивач просить відшкодувати позивачу моральну шкоду, пов'язану із тим, останній зазнав душевні страждання посилаючись на те, що відповідач здійснює перешкоди у користуванні житловим будинком № 1А по вул. Ясній у м. Львові, у звязку із чим, позивач не може здійснити ремонтні роботи по утепленню фасаду. Крім того наголошує, що сестрою позивача було отримано кредит з метою здійснення вказаних робіт та придбано будівельні матеріали. Оскільки ремонт не виконано, а ціни на будівельні матеріали зросли, позивач отримує душевні страждання. Разом з тим доказів на підтвердження таких обставин суду не надано. Усі доводи про які зазначає позивач в частині відшкодування моральної шкоди обмежуються загальними фразами властивими для обґрунтування вимог щодо моральної шкоди, проте при визначенні чи була дійсно спричинена така шкода особі та її розміру необхідно також подавати докази та вказувати на конкретні обставини, зокрема негативні наслідки, що спричинили душевні страждання. Згідно\~\~п.9\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Таким чином, суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частина 5 цієї ж статті гласить, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, яке відповідачкою не було заявлено. У судовому засіданні, судом встановлено, що витрати, які поніс позивач, не знаходяться свого підтвердження, адже гонорари, які віднесені за послуги адвоката, які начебто сплатив позивач, хоча жодного підтвердження того не долучено, що жодним чином не доведено позивачем. Крім того, суд приходить до переконань про зловживання позивачем своїм прав. Крім того, під час судових дебатів, представником відповідача було заявлено клопотання про вжиття щодо представника позивача заходів спливу передбачених ст. 143 ЦПК України. Згідно вказаної норми права, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обовязків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Однак представником відповідача не наведено жодних підстав, які б свідчили про недотримання представником позивача встановлених у суді правил добросовісного виконання процесуальних обовязків, та факту зловживання своїми правами, у звязку із чим у задоволенні такого клопотання слід відмовити. Також, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд приходить до переконань про те, що судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed