Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

[PERSON] , діюча в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки. Мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] з її чоловіком [PERSON] був укладений договір іпотеки від 21.07.2015 року, який порушує права її неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , оскільки такий договірукладено без дозволу органу опіки та піклування, зважаючи на права його неповнолітніх дітей на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Кононов М.А., діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 23.01.2019 року (а.с.150 том 1), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати договір іпотеки укладений 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Вказав, що при укладенні оспорюваного договору діяв не в інтересах сім`ї, а у власних інтересах, наразі усвідомлює, що такі дії призвели до порушення прав його неповнолітніх дітей. Вважає, що заяви, які містяться у матеріалах нотаріального посвідчення договору іпотеки, окрім самого договору, є підробленими, він їх нотаріусу не надавав та їх не підписував, також інші документи - довідка про склад сім`ї, оцінка вартості предмета іпотеки (квартири), також ним не надавались, як вони потратили до матеріалів нотаріальної справи, пояснити не може, вважає, що їх надала зацікавлена в укладенні оспорюваного договору особа. Оспорюваний його дружиною іпотечний договір, особисто він з підстави того, що він не відповідає встановленим законом загальним вимогам до укладення договору, не оскаржував та не оскаржує. Відзив на позов [PERSON] не надано. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Мельник Т.М., діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 23.11.2021 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю та недоведеністю. Підтримала доводи відзиву наданого відповідачем до суду, вважаючи, що метою подання цього позову є запобігання [PERSON] цивільно-правовій відповідальності за невиконання ним зобов`язання за договором позики від 21.07.2015 року, укладеного з [PERSON] . Вказує, що між 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укдадений посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. за реєстровим № 2908 від 21.07.2015 року Договір позики, предметом якого є надання [PERSON] у позику [PERSON] грошових коштів в сумі 440 600 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики становив еквівалент 20 000 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути позичені у [PERSON] кошти у строк до 21.11.2015 року згідно з Графіком поверення грошових коштів. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики від 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укдаеного Іпотечний договір від 21.07.2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., за реєстровим № 2909 від 21.07.2015 року, предметом якого є надання [PERSON] в іпотеку належної йому на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] , згідно Свідоцтва про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів, виданого 17 грудня 2008 року приватним нотаріусрм Київського міського нотарвального округу Каплуном Ю.В. за реєстроим № 34579. Вказує, що відповідно до п.8.3 Договору позики [PERSON] як дружина [PERSON] надала свою згоду на укдадження та підписання такого договору [PERSON] про що свідчить подана нею заява, підпис якої посвідчено 21.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., за реєстровим № 2907. У зазначені заяві [PERSON] зазначає, що вона діє добровільно, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлення нотаріусом з приписами цивільного та сімейного законодавства, що регулює зміст цивільно-правовоих відносин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), надає свою згоду чоловіку - гроимадяниу України [PERSON] на укладення та підписання Договору позики грошових коштів. При цьому погоджується з тим, що умови договору позики її чоловік визначатиме самостійно. Також звертає увагу, що в п.12 Іпотечного договору Іпотедодавець [PERSON] довів до відома Іпотекодержателя, а Іпотекодержатель взяв до уваги той факт, що Іпотедодавець на момент придбання квартири дружини не мав, в незареєстрованому шлюбі не перебуав, квартира не є спільною сумісною власністю, особа, яка могла б поставити питання про визнання за нею права власності на майно, у тому числі й відповідно до статтей 65, 74 Сімейного кодексу України, немає. Ввважає, що під час укладення договору були виконані всі встановлені законодавством вимоги, які необхідні були для того, щоб договір набув законної сили. До спірних правовідносин просить застосувати правовий висновок Верховного Суду України, який викладений у ряді постанов(30 вересня 2015 року, від 20 січня 2016 року, 22 червня 2016 року тощо), оскільки [PERSON] як власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітніх дітей та укладав правочин, який впливав на права дітей, повинен був діяти добросовісно та в інтересах дітей, оскільки інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., яка залучена до участі у справі відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 01.04.2021 року (а.с. 108-109 том 2), в судове засідання не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), й у порядку виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2021 року до суду надала матеріали посвідчення 21.07.2015 року за реєстровим № 2910 оспорюваного Іпотечного договору, які стали предметом дослідження в ході розгляду цієї справи. Відзив на позов третьою особою не надано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, третьої особи, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності третьої особи за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним за участі сторін підготовчим судовим засіданням (а.с. 123, 124 том 2). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням наданих нотаріусом матеріалів посвідчення Іпотечного договору від 21.07.2015 року (а.с. 49 - 83 том 2), який є предметом судового розгляду цієї справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укдадений посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. за реєстровим № 2908 від 21.07.2015 року Договір позики, предметом якого є надання [PERSON] у позику [PERSON] грошових коштів в сумі 440 600 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики становив еквівалент 20 000 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути позичені у [PERSON] кошти у строк до 21.11.2015 року згідно з Графіком поверення грошових коштів (а.с. 55 - 56 том 2, матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору). Пунктом 4.1 Договору позики зазначено, до Договір забезпечується Іпотекою квартри [ADDRESS] (а.с. 55 - 56 том 2, матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору). Відповідно до п.8.3 Договору позики згода дружини позичальника [PERSON] на укладення цього Договору отримана, про що свідчить подана заява останньої, підпис якої засвідчено 21.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотарівального округу Литвин А.С., за реєстровим № 2907. У зазначені заяві [PERSON] зазначає, що вона діє добровільно, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлення нотаріусом з приписами цивільного та сімейного законодавства, що регулює зміст цивільно-правовоих відносин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), надає свою згоду чоловіку - громадяниу України [PERSON] на укладення та підписання Договору позики грошових коштів. При цьому погоджується з тим, що умови договору позики її чоловік визначатиме самостійно (а.с. 59 том 1). З метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики від 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного Іпотечний договір від 21.07.2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., за реєстровим № 2909 від 21.07.2015 року, предметом якого є надання [PERSON] в іпотеку належної йому на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] , згідно Свідоцтва про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів, виданого 17 грудня 2008 року приватним нотаріусрм Київського міського нотарвального округу Каплуном Ю.В. за реєстроим № 34579 (а.с. 50 - 51 том 2, матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору). Відповідно до п.12 Іпотечного договору Іпотекодавець гарантує, що квартира, яка є предметом цього Договору, на момент його підписання нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, у податковій заставі не знаходиться, не передавалася в іпотеку в забезпечення зобов`язань Іпотекодавця або інших осіб, у спорі та під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб, як в межах, так й за межами України, не має. Підпунктом 2 п.12 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодавець [PERSON] довів до відома Іпотекодержателя, а Іпотекодержатель взяв до уваги той факт, що Іпотедодавець на момент придбання квартири дружини не мав, в незареєстрованому шлюбі не перебував, квартира не є спільною сумісною власністю, особа, яка могла б поставити питання про визнання за нею права власності на майно, у тому числі й відповідно до статтей 65, 74 Сімейного кодексу України, немає (а.с. 50 - 51 том 2 матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору). Також у матеріалах нотаріального посвідчення Іпотечного договору, який наданий нотаріусом у порядку витребування доказів, міститься Довідка встановленої форми про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] , із якої вбачається, що [PERSON] нотаріусу надано інформацію про те, що станом на 01 липня 2015 року у квартирі зареєстрована одна повнолітня особа - [PERSON] , 1984 р.н. (дружина), [PERSON] , 1969 р.н. (власник, не зареєстрований) (а.с. 57 том 2 матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору). Окрім цього, до матеріалів нотаріального посвідчення Іпотечного договору надано оцінку, проведену на замовлення [PERSON] , квартири [ADDRESS] (а.с. 59-70 том 2 матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору), а також нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , надану ним нотаріусу Київського міського нотарівального округу Литвин А.С. про те, що він, [PERSON] , стверджує, що на момент придбання квартири [ADDRESS] , дружини не мав, в незареєстрованому шлюбі не не пебував, квартира не є спільною сімсною власністю. Осіб, які б могли поставити питання про визнання за ним права власності на частку, в тому числі відповідно до ст.ст. 65, 74 СК України, немає (а.с. 75 том 2 матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору). Позивач [PERSON] вказує, що на час укладення Іпотечного договору, а саме 21.07.2015 року у квартирі були зареєстровані неповнолітні діти її та [PERSON] : сини [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., й на підтвердження надає довідку від 18.01.2017 року про склад зареєстрованих осіб в квартирі [ADDRESS] , із якої вбачається, що неповнолітні сини [PERSON] . [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н. зареєстровані у цій квартирі, а саме: [PERSON] , 2006 р.н. з 12.05.2009 року, а [PERSON] , 2011 р.н. з 10.01.2012 року, водночас, квартира [PERSON] набута у власність лише 19.01.2012 року (дата прийняття рішення про державну реєстрацію) (а.с. 78-79 том 2 матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору), адже право користування членів сім`ї власника житла виникає з часу набуття права власності такого власника на житло, відтак суд правомірно ставить під сумній дійсність такої довідки, й у ході розгляду справи сторона позивача не зверталась до суду із заявою про витребування доказів щодо надання від уповноваженої особи інформації про дійсний склад осіб, які були зареєстровані у спірній квартирі станом на на час укладення Іпотечного договору - 21.07.2015 року. За таких підстав суд при вирішенні цього спору приймає до уваги довідку, яка міститься у матеріалах нотаріального посвідчення Іпотечного договору про склад зареєстрованих осіб у квартирі, яка надана [PERSON] нотаріусу з метою укладення оспорюваного договору, та на підставі зібраних у справі доказів у їх сукупності, надавши їм оцінку, встановив, що [PERSON] як власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітніх дітей та укладав правочин, який впливав на права дітей, повинен був діяти добросовісно та в інтересах таких дітей, оскільки інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Доводи відповідача [PERSON] про те, що заяви, які містяться у матеріалах нотаріального посвідчення договору іпотеки, окрім самого договору, є підробленими, оскільки він їх нотаріусу не надавав та їх не підписував, також інші документи - довідка про склад сім`ї, оцінка вартості предмета іпотеки (квартири), також ним не надавались, жодним доказом не доведені, а тому судом не приймаються, й спростовуються зазначаними доказами, наданими нотаріусом, оцінку яким суд надав. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, 20 січня 2016 року, 22 червня 2016 року. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Як вбачається із витягу Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів (матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору а.с. 49-83 том 2), [PERSON] як батько неповнолітніх дітей на час оспорюваного договору Іпотеки окрім квартири [ADDRESS] , набутої 19.01.2012 року (дата прийняття рішення про державну реєстрацію), володіє й іншим житлом - кварторою [ADDRESS] (а.с. 78 - 79 том 2 матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору). Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов`язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Установивши, що предмет іпотеки не був єдиним місцем постійного проживання батьків неповнолітніх дітей позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , оскільки відповідач [PERSON] як як батько неповнолітніх дітей (законний представник) [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., на час укладення оспорюваного договору Іпотеки від 21.07.2015 року окрім квартири [ADDRESS] , набутої ним 19.01.2012 року (дата прийняття рішення про державну реєстрацію), володіє й іншим житлом -кварторою [ADDRESS] (а.с. 78 - 79 том 2 матеріали нотаріального посвідчення Іпотечного договору), й має зареєстроване місце реєстрації з 16.07.1999 року за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с. 73 - 74 том 2), та що такий іпотекодавець під час укладення оспорюваного Іпотечного договору не визнавав право своїх дітей проживання в вказаному жилому приміщенні (квартирі [ADDRESS] ), про що повідомлив іпотекодержателя, за таких підстав суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановлено, що такий іпотекодавець зловживали своїми правами законного представника дітей. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed