Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

В лютому 2018 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Центрально-міського районного суду м. Кривий ріг Дніпропетровської області в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 18. 05. 2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 25 00,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк зобов`язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 04.01.2018 року має заборгованість у розмірі 26504, 30 грн., яка складається з наступного: 2022,80 грн. тіло кредиту; нараховано відсотків за користування кредитом; 498,59 грн.; нараховано пені за прострочене зобов`язання 22244,61; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1238,30 грн. штраф (процентна складова). Тому позивач АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 26504.30 грн. та судовий збір в розмірі 1762,00 грн. 28.02.2018 року Ухвалою Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області відкрито провадження за вказаним позовом в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 16.07.2018 року заочний рішенням Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області позов задоволений в повному обсязі. 18.06.2019 року Ухвалою Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області заочне рішення від 16.07.2018 року скасовано, призначено справу до розгляду. 01.07.2019 року Ухвалою Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області матеріали цивільної справи направлені для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 30.08.2019 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріали справи прийняті до розгляду, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27.09.2019 року відповідачем по справі подано до суду письмовий відзив, в якому зазначає, що позивачем не подано суду «Умов та правил надання банківських послуг», чинних станом на дату укладення спірного договору - 18.05.2010 року, а інтернет сайт позивача також не містить редакцій вказаного документу до 2012 року. Вказує, що нарахована позивачем пеня складає 1186% від суми заборгованості, що значно перевищує будь-який розумний розмір збитків позивача та підлягає зменшенню в силу ст. 549 ЦК України. Також просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки обслуговування боргу припинилось відповідачем 26.01.2013 року з настанням моменту виконання зобов`язання із повернення позичених коштів, таким чином строк позовної давності сплив 26.01.2016 року, відтак позивач звернувся до суду з порушенням строку позовної давності. Також зазначає, що надана позивачем Анкета заява не містить жодних відомостей про згоду відповідача на надання кредитних коштів відповідачу, відтак не може бути належним доказом того, що між сторонами склались кредитні правовідносини. 04.11.2019 року позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій позивач вважає доводи відповідача у відзиві необґрунтованими. Зазначає, що договір укладений в належній формі з дотримання всіх необхідних вимог, встановлених законом, про що свідчить підписи відповідача на Анкеті заяві, якими також підтверджується факт ознайомлення відповідача з «Умовами та правилами надання банківських послуг». Вказує, що строк позовної давності повинен рахуватись не з 2013 року, а з дати закінчення строку дії кредитної карти, який в даному випадку сплив 04.2020 року, тобто позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив залишити без задоволення посилаючись на обставини, викладені в письмових заявах по справі. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, вислухавши доводи та пояснення представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 18. 05. 2010 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір приєднання, що підтверджується підписом у заяві. На виконання укладеного Договору приєднання надання банківських послуг відповідач отримала банківську платіжну картку із встановленим кредитним лімітом. Згідно розрахунку станом на 04.01.2018 року наявна заборгованість за кредитним лімітом у розмірі 26504, 30 грн., яка складається з наступного: 2022,80 грн. тіло кредиту; нараховано відсотків за користування кредитом; 498,59 грн.; нараховано пені за прострочене зобов`язання 22244,61; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1238,30 грн. штраф (процентна складова). ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбаченим Договором. Таким чином, суд вважає, що між позивачем та відповідачем склались кредитні правовідносини, оскільки відповідач підтвердив підписом в Заяві № б/н від 18. 05. 2010 року згоду на отримання комплексних банківських послуг, в тому числі на отримання банківської карти із встановленим кредитним лімітом. Відхиляючи доводи відповідача про відсутність кредитних правовідносин, суд враховує, що відповідач не заперечував факту заборгованості, а виписка по банківській картці свідчить про умисне використання відповідачем кредитних грошових коштів за допомогою банківської карти (арк..справи 118-121). Оцінюючи доводи сторін щодо строків позовної давності, суд зауважує наступне. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З банківської виписки по кредитній картці вбачається, що остання операція відповідачем по картці [NUMBER] проведена 24.05.2013 року, після чого всі банківські операції по картці проводились виключно за ініціативою ПАТ «КБ «Приватбанк». В той же час, згідно умов кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна» строком погашення є 25 число місяця, наступного за звітним. Таким чином, в розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України позивач ПАТ» КБ «Приватбанк» був обізнаний з 26.06.2013 року про порушення свого права, оскільки продовжував нарахування заборгованостей та неустойки за фактом невиконання відповідачем своїх обов`язків з повернення кредитних коштів. Суд враховує правову позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, згідно якої початок перебігу позовної давності пов`язаний виключно з моментом порушення стороною свого обов`язку, тобто нездійснення повернення кредитних коштів у встановлений договором строк. Таким чином питання строку дії кредитної карти відповідача не має правового значення, оскільки не пов`язане із строками виконання позивальником своїх зобов`язань. Таким чином, судом встановлено, що позивач звернувшись до суду 01.02.2018 року пропустив встановлений ч. 1 ст. 257 ЦК України строк позовної давності, який почав свій перебіг в розумінні ст. 261 ЦК України з 26.06.2013 року. Згідно ч. 4 ст. 26+7 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, суд, приходить до висновку що, позов не підлягає задоволенню в силу приписів ст. 267 ЦК України у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 525, 526, 549, 551, 625, 1054 ЦК України, та

Outcome: dismissed