Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про виселення з квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1998 року та договору дарування 1/2 частини квартири їй на праві власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Співвласниками вказаної квартири є її батько [PERSON] та брат [PERSON]. Відповідачка [PERSON] вселилась як член сім'ї [PERSON] без будь-якої згоди та стала в ній проживати. Між ними постійно виникають сварки, конфлікти, що негативно відображається на здоров'ї її сім»ї. З приводу антигромадської поведінки відповідачки в квартири, вона неодноразово зверталась до Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області. В даній квартирі відповідачка не зареєстрована. Остання створює умови неможливості проживання в спірній квартирі, хоча не є її співвласником і не зареєстрована в установленому порядку в ній. Тому позивач вважає, що в зв'язку з цим відповідачка повинна бути виселена з вищевказаної квартири. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги уточнили та просили суд виселити [PERSON] із займаної квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати відповідача [PERSON] сприяти виселенню відповідачки із займаного жилого приміщення. Представник позивача пояснила суду, що між позивачем та відповідачами клалися неприязне ні відносини з приводу користування житлом, ніякі переговори щодо мирного вирішення житлового питання не дають результатів. Відповідач [PERSON] без будь-яких правових підстав проживає у квартирі, в якій більша частка належить саме позивачу, а частка відповідача [PERSON] є незначною. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні позову відмовити. Пояснили суду, що [PERSON] поселилась у спірну квартиру дружина [PERSON] після реєстрації шлюбу у 2000 році. Протягом усього часу проживає у даній квартирі. Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину. Позивач, отримавши у власність 23 частини квартири висуває різні необґрунтовані претензії, безпідставно звертається до органів міліції. На даний час всіляко намагається позбавити відповідача [PERSON] права власності на його частку в квартирі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1998 року та договору дарування 1/2 частини квартири від 10.07.2008 року позивачці на праві власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Співвласниками вказаної квартири є батько позивачки - [PERSON] та брат [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2013 року визначено порядок користування спірною квартирою та виділено в користування [PERSON] ізольовану кімнату площею 10,5 кв.м., залишено у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] кімнати в квартирі площею 17, 2 кв.м. з балконом , 7,6 кв.м. та 9,2 кв.м., підсобні приміщення залишено в користуванні всіх власників. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] поселилась у квартиру без будь-яких законних підстав. Між тим, як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу [NUMBER], яка міститься в матеріалах справи) і після реєстрації шлюбу стала проживати разом зі своїм чоловіком у спірній квартирі, як член його сім»ї. В подальшому [INFO] у них народилась донька [PERSON], яка також проживає разом з батьками. Спільна власність на житло регулюється главою 26 ЦК України. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку або квартири, передбачені статтею 157 ЖК України та частиною першою статті 116 ЖК України. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, дана стаття встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні житлового приміщенням, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоч одного з цих фактів є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. Проте, як встановлено в судовому засіданні за зверненнями позивача від 28.04.2007 року була Соснівським РВ УМВС України в м. Черкаси була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи. Також позивач після пред'явлення даного позову, 21.11.2013 року звернулась до Соснівського РВ в м. Черкаси із заявою з приводу конфлікту з родичами, за результатами якої складено висновок, який приєднаний до матеріалів справи. Із наданого витягу з кримінального провадження № 12013250040003586 вбачається, що позивач зверталась до Соснівського РВ із заявою з приводу конфлікту між нею та її братом [PERSON] Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що до відповідача [PERSON] заходи запобігання і громадського впливу до відповідача не застосовувались. Доказів на підтвердження систематичного псування або руйнування житлового приміщення з боку відповідача [PERSON] суду не надано. Що стосується посилання позивачки про те, що відповідачка [PERSON] не зареєстрована у спірній квартирі, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення, суд вважає, що така вимога не ґрунтується на вимогах закону виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Частиною другою статті другої Закону України № 1382-ІУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином відсутність у відповідача реєстрації у квартирі де вона проживає як член сім'ї власника, не може свідчити про відсутність у неї прав, передбачених ЖК України. Більше того, суд враховує, що разом з відповідачами проживає і їх неповнолітня дитина та з урахуванням принципів права, закріплених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливість, добросовісність, розумність та найменше обмеження майнових інтересів кожного з подружжя приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed