Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] у якому просить поновити строк на звернення до суду пропущений із поважних причин, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь матеріальну шкоду в розмірі 44 186, 22 грн. та судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року у справі № 2а-7887/11/1370 задоволено позов Львівського обласного центру зайнятості до Управління з питань сімї та молоді Львівської обласної державної адміністрації про стягнення штрафних санкцій в сумі 44 186, 22 грн. Як вбачається з мотивувальної частини постанови суду, [PERSON] перевірки, що проведена Інспекцією з контролю за дотриманням законодавства про зайнятість населення центру зайнятості, щодо вивільнення начальника управління [PERSON] до Львівського міського центру зайнятості Управління інформацію про фактичне вивільнення за формою 4-ПН (факт) не подало, чим порушено вимоги п.5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на день вивільнення). Відповідно до тоді чинної Інструкції щодо заповнення форми звітності № 4-ПН (факт) «Звіт про фактичне вивільнення працівників» при вивільненні працівників підприємства, установи, організації, їх структурні підрозділи та філії, незалежно від форми власності, повинні у десятиденний строк після вивільнення інформувати про це центри зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків. Відповідно до розпоряджень голови обласної державної адміністрації від 05.08.2011 року № 812/0/5-11 (із змінами, що внесені розпорядженням від 02.09.2011 року № 894/0/5-11) [PERSON] звільнено із займаної посади 10.09.2011 року. Відтак, звіт за формою №4-ПН необхідно було подати до Львівського міського центру зайнятості в термін до 20.09.2011 року, чого не було зроблено. У звязку з цим, на підставі [PERSON] перевірки № 23 від 10.04.2012 року у відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» (у редакції, що діяла на той момент) центром зайнятості прийнято рішення про накладення на управління штрафних санкцій в сумі 44 186,22 гривень. Вимога центру зайнятості про сплату зазначеного штрафу в добровільному порядку не була виконана, тому питання вирішувалось в судовому порядку. Виконавчий лист, виданий на підставі постанови Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року, подано для примусового виконання до органів державної виконавчої служби. Водночас, за результатами проведених змін у структурі Львівської обласної державної адміністрації протягом 2012 - 2014 років Управління припинило діяльність шляхом реорганізації. Правонаступником Управління в подальшому став [PERSON] освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації. У звязку з цим, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про заміну сторони виконавчого провадження та замінено боржника у виконавчому провадженні на [PERSON] освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації. Згідно повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 30.12.2014 року № 9.1-11/16117 з рахунку [PERSON] освіти і науки обласної державної адміністрації відбулось безспірне списання коштів у сумі штрафу на користь центру зайнятості. Таким чином, [PERSON] освіти і науки зайвими грошовими виплатами заподіяно шкоду, а тому у нього виникло право регресної вимоги до працівників, винних у заподіянні такої шкоди. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 26.05.2011 року № 464/0/5-11 «Про структуру обласної державної адміністрації» у структурі обласної державної адміністрації утворено, зокрема Управління з питань сімї та молоді шляхом реорганізації Управління у справах сімї та молоді з покладенням на новоутворене Управління додаткових функцій з питань тендерної політики. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 06.06.2011 року № 507/0/5-11 створено комісію з проведення реорганізації Управління у справах сімї та молоді обласної державної адміністрації, головою якої призначено [PERSON], заступника начальника управління. Тому, саме голова комісії - заступник начальника Управління [PERSON] зобовязаний був вжити передбачених законом заходів в частині подання до центру зайнятості звіту за формою № 4-ПН (факт) «Звіт про фактичне вивільнення працівників» щодо вивільнення [PERSON] Водночас, у посадовій інструкції [PERSON], який на момент вивільнення [PERSON] перебував на посаді головного спеціаліста управління, визначено його обовязки, зокрема: «п. 2.16. ... готує та подає в терміни передбачені чинним законодавством відповідну звітність до Львівського міського центру зайнятості.». Враховуючи вище зазначені обставини, позивач вважає, що порушення вимог п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення», наслідком якого є сплата у примусовому порядку штрафних санкцій [PERSON] освіти і науки обласної державної адміністрації в сумі 44 186, 22 грн., сталось через винну протиправну бездіяльність колишніх посадових осіб Управління, а саме [PERSON] та [PERSON] Зважаючи на викладене вище [PERSON] освіти і науки листами від 26.06.2015 року №04-10/1856 звернувся до відповідачів з проханням в добровільному порядку відшкодувати нанесені [PERSON] збитки солідарно в місячний термін, що відповідачами зроблено не було. Строк для предявлення регресних вимог до відповідачів слід обчислювати з 30.12.2014 року, а саме з дати повідомлення Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області щодо безспірного списання коштів. 30.11.2015 року [PERSON] звернувся до Франківського районного суду м. Львова (за останнім відомим місцем проживання відповідача [PERSON]Я.) із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. Однак, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.01.2016 року позовну заву [PERSON] повернуто, оскільки відповідно до довідки Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. В судове засідання зявився представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримала та позов просила задовольнити з підстав викладених у ньому. В судове засідання зявився відповідач [PERSON], позовні вимоги заперечив, у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у письмових заперечення на позовну заяву у яких зазначено, що останній займав зазначену у позові посаду в Львівській обласній державній адміністрації, проте позовні вимоги є неправомірними та безпідставними, оскільки він не може нести повну матеріальну відповідальність передбачену ст.134 КЗпП України, так як жоден з випадків передбачених цією статтею не відповідає фактичним обставинам справи, а притягнення до матеріальної відповідності, передбаченої ч.1 ст. 132 КЗпП України у розмірі не більше середньомісячного заробітку, позивачем пропущений строк. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, проте у судовому засіданні 23.06.2016 року позовні вимоги заперечив, у задоволенні позову просив відмовити, однак зявився його представник [PERSON], який заявив усне клопотання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, крім того подав письмові заперечення проти позову, згідно яких підстав для стягнення з [PERSON], який займав зазначену у позові посаду в Львівській обласній державній адміністрації, будь якої матеріальної шкоди у даному випадку немає, оскільки підготовка і подання звіту за формою 4-ПН (факт) в центр зайнятості до його функціональних обовязків не входили та відсутня вина у невиконанні вимог п.5 ст.20 ЗУ «Про зайнятість населення». Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач у позовній заяві покликається на обставини про те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року у справі № 2а-7887/11/1370 /а.с.10-11/ задоволено позов Львівського обласного центру зайнятості до Управління з питань сімї та молоді Львівської обласної державної адміністрації про стягнення штрафних санкцій в сумі 44 186,22 грн. Як вбачається з мотивувальної частини постанови суду, [PERSON] перевірки, що проведена інспекцією з контролю за дотриманням законодавства про зайнятість населення Львівського обласного центру зайнятості, щодо вивільнення начальника управління [PERSON] до Львівського міського центру зайнятості управління інформацію про фактичне вивільнення за формою 4-ПН (факт) не подало, чим порушено вимоги п.5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на день вивільнення). Відповідно до тоді чинної Інструкції щодо заповнення форми звітності № 4-ПН (факт) «Звіт про фактичне вивільнення працівників» при вивільненні працівників підприємства, установи, організації, їх структурні підрозділи та філії, незалежно від форми власності, повинні у десятиденний строк після вивільнення інформувати про це центри зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків. Відповідно до розпоряджень голови обласної державної адміністрації від 05.08.2011 року № 812/0/5-11 (із змінами, що внесені розпорядженням від 02.09.2011 року № 894/0/5-11) [PERSON] звільнено із займаної посади 10.09.2011 року. Відтак, звіт за формою №4-ПН необхідно було подати до Львівського міського центру зайнятості в термін до 20.09.2011 року, чого не було зроблено. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Проте, на копії вказаної вище постанови від 17.10.2012 року у справі № 2а-7887/11/1370 є відмітка згідно якої постанова не набрала законної сили, крім того, замість гербової печатки суду вбачається відтиск печатки канцелярії. Беручи до уваги наведене суд не може вказаний доказ розцінювати як належний у розумінні ст. 58 ЦПК України. Також позивач в позові зазначає, що за результатами проведених змін у структурі Львівської обласної державної адміністрації протягом 2012 - 2014 років управління припинило діяльність шляхом реорганізації. Правонаступником управління в подальшому став [PERSON] освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації. Однак вказана обставина щодо правонаступництва зазначених структурних підрозділів обласної державної адміністрації свого підтвердження у матеріалах справи не знайшла виходячи з наступного. Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 26.05.2011 року № 464/0/5-11 «Про структуру обласної державної адміністрації» утворено Управління з питань сімї та молоді шляхом реорганізації Управління у справах сімї та молоді, а також припинено діяльність Управління у справах сімї та молоді /а.с.17-19/. Проте доказів, яким чином [PERSON] освіти і науки у структурі Львівської обласної державної адміністрації став правонаступником Управління у справах сімї та молоді та чи був він правонаступником взагалі, до матеріалів справи не долучено. Крім того, позивач вказує, що у звязку із тим, що [PERSON] освіти і науки у став правонаступником Управління у справах сімї та молоді, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року /а.с.12/ задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про заміну сторони виконавчого провадження та замінено боржника у виконавчому провадженні на [PERSON] освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації. Проте, з матеріалів справи вбачається, що рішення про стягнення з Управління з питань сімї та молоді Львівської обласної державної адміністрації штрафних санкцій в сумі 44 186, 22 грн. прийнято у справі № 2а-7887/11/1370, а зазначена ухвала про заміну сторони виконавчого провадження ухвалена у справі № 2а-7887/12/1370. Наведене свідчить, що сторону виконавчого провадження було замінено в іншій справі ніж та, в якій прийнято рішення про стягнення штрафу з Управління з питань сімї та молоді Львівської обласної державної адміністрації. Також не знайшло свого відображення у матеріалах справи покликання позивача що згідно повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 30.12.2014 року № 9.1-11/16117 з рахунку департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації відбулось безспірне списання коштів у сумі штрафу на користь центру зайнятості виходячи з такого. Як зазначено вище, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року у справі № 2а-7887/11/1370 /а.с.10-11/ стягнуто з Управління з питань сімї та молоді Львівської обласної державної адміністрації штрафні санкції в сумі 44 186, 22 грн., а з повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 30.12.2014 року № 9.1-11/16117 вбачається, що на підставі виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду № 2а-7887/12/1370 від 10.12.2014 року з рахунку [PERSON] освіти і науки обласної державної адміністрації відбулось безспірне списання коштів у сумі 41\~111,00 грн., а не на суму 44 186, 22 грн., як вказано у постанові суду від 17.10.2012 року та як вказує позивач у позовній заяві, крім того різниться номер справи у якій прийнято рішення про стягнення спірних коштів та номер виконавчого листа на підставі якого відбулось вказане списання коштів. Наведене свідчить, що з рахунку [PERSON] освіти і науки обласної державної адміністрації відбулось списання коштів на підставі іншого виконавчого листа, ніж той, який мав би бути виданий на підставі постанови суду від 17.10.2012 року у справі № 2а-7887/11/1370, так як різниться їх номер та сума стягуваних коштів. Відтак зазначені, встановлені судом обставини, не є такими, що підтверджують заявлені позивачем позовні вимоги. Додатком 5 до розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 06.06.2011 року № 507/0/5-11 створено комісію з проведення реорганізації управління у справах сімї та молоді обласної державної адміністрації, головою якої призначено [PERSON], який одночасно був заступником начальника управління у справах сімї та молоді Львівської обласної державної адміністрації, а секретарем комісії призначено [PERSON], який одночасно був головним спеціалістом управління у справах сімї та молоді Львівської обласної державної адміністрації. Позивач у позові покликається на обставини про те, що саме голова комісії - заступник начальника управління [PERSON] зобовязаний був вжити передбачених законом заходів в частині подання до центру зайнятості звіту за формою № 4-ПН (факт) «Звіт про фактичне вивільнення працівників» щодо вивільнення [PERSON], та те, що у посадовій інструкції [PERSON], який на момент вивільнення [PERSON] перебував на посаді головного спеціаліста управління, визначено його обовязки, зокрема: «п. 2.16. ... готує та подає в терміни передбачені чинним законодавством відповідну звітність до Львівського міського центру зайнятості.». Враховуючи вище зазначені обставини, позивач вважає, що порушення вимог п.5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення», наслідком якого є сплата у примусовому порядку штрафних санкцій [PERSON] освіти і науки обласної державної адміністрації в сумі 44 186, 22 грн., відбулось через винну протиправну бездіяльність колишніх посадових осіб управління, а саме [PERSON] та [PERSON] Проте, саме по собі розпорядження голови обласної державної адміністрації не є документом, який підтверджує факт перебування відповідачів на посадах вказаних у цьому розпорядженні. Документом, який міг би підтвердити факт трудових відносин та перебування відповідачів на зазначених посадах могли би бути їх трудові книжки з відповідними відмітками про прийняття/звільнення із займаних посад, проте таких, до матеріалів справи не долучено, так само не долучено посадової інструкції [PERSON] посилання на пункт якої робить позивач у позові як на підставу для задоволення позовних вимог. Однак, обставина про перебування відповідачів у трудових відносинах із позивачем та зайняття ними вказаних у позові посад визнана ними у судовому засіданні, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності до даних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У даному випадку строки позовної давності слід обчислювати з 30.12.2014 року, а саме з дати повідомлення Головним управління державної казначейської служби України у Львівській області позивача щодо безспірного списання коштів. Проте в суд із цим позовом позивач звернувся 13.04.2016 року, тобто в межах строку протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відтак, вимога про поновлення строку на звернення до суду задоволеною бути не може, оскільки такий відповідачем не пропущено. Беручи до уваги наведені вище обставини, як кожен окремо, так і усі в сукупності, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено обставин на які він покликається як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог, а тому такі задоволенню не підлягають у звязку із їх безпідставністю та необґрунтованістю. Підставою для звернення до звернення до суду з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди на думку позивача є порушення відповідачами вимог п.5 ст. 20 ЗУ «Про зайнятість населення» (неподання звіту за формою №4-ПН (факт) «Звіт про фактичне вивільнення працівників» наслідком якого стало стягнення штрафних санкцій. В обґрунтування вимог позивач посилається на ст. 134 КЗпП України та Постанову Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками». Частинами 1-2 ст.130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно ч.2 ст. 133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Випадки, коли працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації передбачені ст. 134 КЗпП України та виникають коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Відповідно до абз.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Пунктом 6 зазначеної Постанови від 29.12.1992 року №14 передбачено, що на підставі п.2 ст.133 КЗпП України за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов'язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило. У абз.13 п.7 узагальнення "Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю" Вищого спеціалізованого суду України від 11.12.2015 року, якщо шкоду заподіяно шляхом розкрадання матеріальних цінностей, керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники, можуть відповідати лише у випадках, коли правопорушник (розкрадач) не встановлений. Аналізуючи наведені вище норми законодавства, які регулюють сферу трудових відносин, зокрема відшкодування підприємству, установі, організації матеріальної шкоди, що заподіяна з вини працівника, суд вважає за необхідне розяснити позивачу, що посадова особа (особи), яка була відповідальною за порушення вимог п.5 ст. 20 ЗУ «Про зайнятість населення», тобто за неподання звіту за формою №4-ПН (факт) «Звіт про фактичне вивільнення працівників» щодо вивільнення [PERSON], наслідком якого стало стягнення штрафних санкцій, не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної шкоди, оскільки жоден із випадків, перелічених ст. 134 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам справи. В даному випадку матеріальна відповідальність винної посадової особи за вчинення вказаного вище порушення передбачена ч.2 ст. 133 КЗпП України та не може бути більшою середнього місячного заробітку винної особи, інформацію про який сторонами суду не надано. Крім того, посадова особа нестиме матеріальну відповідальність у тому випадку, якщо вона не є винуватою у заподіянні шкоди, проте не буде встановлено дійсного правопорушника.

Outcome: dismissed