Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

08.06.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купіві-продажу недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 07.05.2015 року було змінено спосіб виконання рішення цього ж суду від 22.01.2014 року та передано у власність [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди у сумі 441177,59 грн. квартиру [ADDRESS]. Після набуття [PERSON] права власності на квартиру, остання 17.06.2015 року уклала договір купівлі-продажу вказаного житлового приміщення, відповідно до якого квартира перейшла у власність [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.08.2015 року, яка залишена в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвала Золочівського районного суду м. Львова була скасована, постановлено нову ухвало, якою у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення суду було відмовлено. Позивач вважає, що вказані обставини є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири від 17.06.2015 року недійсним та просить про це суд. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. У спільних письмових запереченнях відповідачів зазначено, що апеляційне провадження щодо оскарження ухвали Золочівського районного суду Львівської області було відкрите лише 19.06.2015 року, тобто після укладення договору-купівлі продажу. На момент вчинення правочину сторони мали всі права на його укладення. На [PERSON] було зареєстроване право власності у встановленому законом порядку. Підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні, а такий, на думку відповідачів, відповідає вимогам законодавства. Судом встановлено, що ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 07.05.2015 року було змінено спосіб виконання рішення цього ж суду від 22.01.2014 року та передано у власність [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди у сумі 441177,59 грн. квартиру [ADDRESS]. На момент видачі ухвали [PERSON] 21.05.2015 року така набрала законної сили та не оскаржувалась, про що наявні відмітки суду на її копії. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 50425778 станом на 21.12.2015 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] Підставою для набуття останнім права власності на житлове приміщення є договір купівлі-продажу, серія та номер 499, від 17.06.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу [PERSON] 19.06.2015 року Апеляційним судом Львівської області було винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 07.05.2015 року. А 27.08.2015 року за результатами розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції було скасовано ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 07.05.2015 року та постановлено нову, якою у задоволенні заяви [PERSON] про зміну способу виконання рішення суду відмовлено. Позивач не зазначила в позові конкретну норму закону, яка могла би бути підставою для визнання правочину недійсним. При обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на ст. 203 ЦК України (загальні вимоги для чинності правочину) та на ст. 215 ЦК України (в якій перелічені всі можливі підстави для недійсності правочину). Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ст. 230 ЦК України). Згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] ухвала Золочівського районного суду Львівської області від 07.05.2015 року на законних підставах вважалася такою, що набрала законної сили. Відповідно до резолютивної частини цієї ухвали квартира [ADDRESS] була передана у власність [PERSON] Була зареєстрована як її власність. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60, 59 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування, передбачених ст.61 ЦПК; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено суду, що при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу відчужував не мала достатнього обсяг цивільної дієздатності, правочин суперечив вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, не доведено й існування інших підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, які б стали підставою для визнання договору недійсним. До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Згідно з рекомендаціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 22 постанови Пленуму від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відтак, з урахуванням викладеного, обґрунтовуючи позовні вимоги відсутністю законних підстав володіння спірним майном у відчужувача [PERSON] на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу, позивач обрав невірний спосіб захисту права. Тому, у задоволенні позову про визнання договору купіві-продажу недійсним слід відмовити у повному обсязі. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, суд покладає судові витрати на позивача та не здійснює їх розподіл на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed