Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У вересні 2020 року до суду надійшла позовна заява до Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа №11» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій позивач просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.09.2018 року по 20.07.2020 року в сумі 296131,29 грн. та судові витрати по справі судовий збір у сумі 2961,32 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначала, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.07.2020 року у іншій цивільній справі поновлено на роботі [PERSON] на посаду викладача фортепіано та концерт-мейстера в Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» з 04.09.2018 року, у зв`язку з чим, [PERSON] звертається до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 06.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 06.10.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк надав відзиву на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду на ті обставини, що позивач передчасно звернулась з даним позовом, оскільки відповідачем вживаються заходи щодо оскарження рішення суду від 20.07.2020 року про поновлення позивача на роботі, окрім того, позивачем необґрунтовано розрахунок заробітку на строк понад рік. Також відповідач звертав увагу суду на пропуск позивачем строків на звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, які просив застосувати суд, відмовивши в позові. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , починаючи з 03.09.2007 року, працювала викладачем у Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» (далі МКЗК ДДМШ №11). Наказом директора МКЗК ДДМШ №11 від 04.09.2018 року №78, [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку. Відповідно до ч.1,2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Вимог про стягнення середнього заробітку позивачем не висувалося, позов не уточнювався. Справі присвоєно унікальний номер 204/7317/18-ц. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2020 року у цивільній справі №204/7317/18 позов [PERSON] задоволено частково, поновлено на роботі [PERSON] на посаду викладача фортепіано та концерт-мейстера в Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» з 04.09.2018 року. Стягнуто з МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2550 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено по справі негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді викладача фортепіано та концерт-мейстера в Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» з 04.09.2018 року. (ЄДРСР № 91154296). Рішення суду набрало законної сили 20.08.2020 року. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15.10.2020 року апеляційну скаргу МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11» на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2020 року у цивільній справі №204/7317/18 за позовом [PERSON] до МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди залишено без руху. Отже, наведені фактичні обставини свідчать про те, що про своє порушене трудове право, в тому числі щодо права на середній заробіток за час вимушеного прогулу (яке встановлене ст.235 КЗпП України та вирішення якого нормами зазначеної статті передбачається одночасно з вирішенням питання про поновлення на роботі), позивач дізналася в жовтні 2018 року, подавши позов до відповідача про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Як вже зазначалось вище позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем до суду заявлено не було. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] визнається, що після ухвалення рішення про поновлення її на роботі 20.07.2020 року, її було фактично допущено до роботи. В свою чергу, після винесення рішення та допуску її відповідачем до роботи, [PERSON] , остання 24 вересня 2020 року звернулася до суду з окремим позовом до МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Ураховуючи наведені обставини та положення закону, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом після закінчення строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КзпП України). Аналіз ч.2 ст.233 КЗпП України приводить до висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Однак, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю суттю не є заробітною платою. Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як вже було зазначено судом, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є компенсаційною виплатою, а саме спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу. Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713 (далі - Інструкція №114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року №2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції №114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене, на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поширюються положення ч.1 ст.233 КзпП України, згідно якої працівник протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався про порушення свого права, може звернутися до суду з позовом. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін; у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк; передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору; якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав; оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Перевіривши причини пропуску строку звернення до суду, дослідивши позовну заяву, яка не містить обґрунтувань щодо поважних причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed