Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № ODXRRX10690116 від 20.03.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 3415,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обовязків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця із заборгованості за кредитом по відсотках, комісії та інші витрати згідно умов. Відповідач в порушення зазначених умов договору зобовязання за вказаним договором не виконав. Станом на 10.06.2016 року прострочена заборгованість склала 28657 гривень, з яких: -8750,85 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; -18065,34 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: -500 гривень штраф (фіксована частина); -1340,81 гривень штраф (процентна складова). Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодувати взяте на себе зобовязання, тому виник даний спір. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву, в якій позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити із застосуванням строків позовної давності на підставі поданого письмового заперечення. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № ODXRRX10690116 від 20.03.2007 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 3415,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказаний кредитний договір складається із заяви позичальника, Тарифів та Умов. В справі міститься заява представника відповідача про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14. Відповідно до заяви позичальника № ODXRRX10690116 від 20.03.2007 року строк повернення кредиту встановлений по 20.03.2008 року, отже право на звернення до суду у разі невиконання, чи неналежного виконання боржником своїх обов'язків за останнім платежем виникло ще 21.03.2008 року, а позивач звернувся лише 12.06.2016 року тобто зі спливом загального три річного строку позовної давності. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16. Платежі, що були отримані банком в рахунок погашення заборгованості, а саме: 13.10.2014 р. - 684,54 грн.; 17.10.2014 р. - 8,53 грн.; 11.11.2014 р. - 1301,66 грн.; 12.12.2014 р. - 1301,66 грн.; 12.12.2014 р. - 31,67 грн.; 19.12.2014 р. - 813,54 грн.; 26.12.2014 р. - 645,28 грн.; 22.01.2015 р. -1313,53 грн.; 13.02.2015 р. - 46,9 грн.; 13.02.2015 р. - 1317,37 грн.; 10.03.2015 р. - 103,48 грн. не можна вважати діями, що свідчать про визнання відповідачем боргу та підставою для переривання строку позовної давності, оскільки дані платежі вчинені в автоматичному режимі без волевиявлення відповідача та його розпорядження, позивачем не надано доказів сплати зазначених коштів відповідачем особисто чи через уповноваженого представника, а також платежі здійснені вже після спливу строку позовної давності. Крім цього правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому слід мати на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Так, платіж було зараховано 13.10.2014 року, а перед цим 21.11.2008 року в проміжок більше п'яти років, що підтверджується доданим до позову розрахунком. Посилання сторони позивача на те, що в заяві позичальника зазначено, що відповідач згоден з тим, що підписана ним заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) становлять між ним та банком "Договір надання банківських послуг" та те, що відповідач зазначив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, - не можна прийняти як належний та допустимий доказ. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed