Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

31 березня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" ( далі - Порт) компенсації вартості неотриманого форменного одягу в сумі 4760 грн. та 3 000 грн. моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що працював до 21 травня 2013 року на посаді капітана інспекції державного портового нагляду. За період праці на цій посаді з 2009 по 2013 рік його не було забезпечено форменним одягом, що змусило його замовляти комплекти такого одягу за власний рахунок, оскільки згідно вимог посадової інструкції був зобов'язаний знаходитися на робочому місці у формі встановленого зразка. Вважає, що йому неправомірно було відмовлено у виплаті компенсації при звільненні. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов саме з підстав порушення відповідачем вимог трудового законодавства, просили про його задоволення у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на відсутність передбачених діючим законодавством підстав для виплати компенсації саме за форменний одяг; а також на факт відмови самого позивача від отримання комплекту форменного одягу станом на січень 2013 року. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. 07 травня 2013 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням , при звільненні просив надати розрахунок невиданого форменого одягу і виплатити грошову компенсацію. За наказом № 263 від 21.05.2013 року позивач був звільнений з посади капітана інспекції державного портового нагляду . Згідно довідки ПП [PERSON], протягом 2009-2012 років [PERSON] придбав форменний одяг у кількості : форменний кітель, брюки і погони, вартістю 1160грн.; літній костюм та погони, вартістю 920 грн.; 8 білих сорочое, вартістю 1120грн.; 2 светри з погонами, вартістю 820 грн.; 2 кепі, вартістю 140 грн. Листом відповідача від 18.10.2013 року [PERSON], було відмовлено у виплаті компенсації в зв'язку з тим, що таке не передбачено жодним нормативним актом, крім того зазначено, що під час роботи йому не було перешкод у отриманні цього одягу. Згідно Колективного договору Порту на 2009-2013 рік , обов'язок Порту видавати спеціальний одяг безоплатно передбачено лише певним категоріям працівників, перелічених в додатку 4, до яких посада капітана державного портового нагляду не відноситься. Відповідно до ст.. 163 КЗпП України, на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов'язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний організувати комплектування та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативних актів про охорону праці. За статтею 164 цього Кодексу, видача замість спеціального одягу і спеціального взуття матеріалів для їх виготовлення або грошових сум для їх придбання не дозволяється. Власник або уповноважений ним орган повинен компенсувати працівникові витрати на придбання спецодягу та інших засобів індивідуального захисту, якщо встановлений нормами строк видачі цих засобів порушено і працівник був змушений придбати їх за власні кошти. У разі дострокового зносу цих засобів не з вини працівника власник або уповноважений ним орган зобов'язаний замінити їх за свій рахунок. Постановою КМУ № 921 від 03.97.2002 р., Наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2004 № 758 «Про форменний одяг та знаки розрізнення працівників морського та річкового транспорту» затверджено порядок і норми видачі, терміни і правила носіння предметів форменного одягу працівниками морського і річкого транспорту. Дійсно, наведеними підзаконними нормативно-правовими актами передбачений обов'язок працівників морського транспорту при виконанні службових обов'язків та забезпечення їх підприємством таким одягом у готовому вигляді. Заявлені позивачем вимоги щодо комплектації форменного одягу повністю відповідають наведеним нормам. Проте наведені норми , чітко встановлюючи порядок та норми видачі такого одягу, не передбачають обов'язку підприємства виплачувати працівникові компенсацію за невиданий своєчасно одяг. Виходячи з аналізу ст.. 163, 164 КЗпП України, можна зробити висновок, що ці норми застосовуються виключно до працівників, зайнятих на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов'язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, і стосуються лише видачі спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту. Проте, позивач не перебув на такій посаді і заявлений ним форменний одяг не є спеціальним одягом чи засобом індивідуального захисту, а є лише вимогою щодо належного представництва працівника морського транспорту. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. (ст. 57 ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 3 ст. 61 встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не докащзуються при оррозгляді інших справ, у яких береть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін у справі та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, суд враховує, що жодного доказу того, що [PERSON] за цей час звертався до уповноважених осіб Порту з заявами про необхідність видачі та пошиття нових комплектів форменного одягу, як-то передбачено внутрішніми правилами відповідача (згідно пояснень свідків) і що йому було відмовлено. За такого, відсутність передбаченого діючим законодавством обов'язку відповідача виплачувати компенсацію працівникам за невикористаний форменний одяг, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині за необгрунтованістю правових підстав. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними - у їх задоволенні також слід відмовити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави, а витрати на правову допомогу відшкодуванню в разі відмови у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed