Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в своєму позові просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою № 36 в будинку № 2Б по проспекту Василя Стуса в м. Камянському Дніпропетровської області, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. В обґрунтуванні позову зазначила, що [PERSON] отримав в користування квартиру [ADDRESS] (Комсомольському) в м. Камянському (Дніпродзержинську) Дніпропетровської області. Зазначена квартира була приватизована на членами її сімї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вона згідно до свідоцтва про право на спадщину від 15.01.2016 р. є спадкоємицею померлого [PERSON] 1/4 частки вищезазначеної квартири. На даний час в квартирі зареєстрованими є вона та її син [PERSON] Її син в квартирі не проживає з травня 2016 року, вона не має змоги повноцінно користуватись власністю, не може із за того, що в квартирі зареєстрований відповідач оформити субсидію, вона сплачує за відповідача комунальні послуги, хоча їй це важко, так як вона є пенсіонеркою. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилалась на обставини зазначені в позові та пояснила, що її син добровільно пішов з квартири, де на даний час він знаходиться вона не знає. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причини не явки до суду не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Камянської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за відсутністю представника. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позові вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (Комсомольському) в м. Камянському (Дніпродзержинську) Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16 жовтня 2000 року, видне Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська, зареєстрованого в Обласному комунальному підприємстві «Дніпродзержинське бро технічної інвентаризації» за номером 21719 (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 січня 2016 року, видане державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] успадкувала 1/4 частку квартири [ADDRESS] (Комсомольському) в м. Камянському (Дніпродзержинську) Дніпропетровської області після смерті чоловіка [PERSON], який помер 15 лютого 2010 року (а.с.12). Згідно до довідки про склад сімї № 3/18029 від 10 липня 2017 року, на даний час в квартирі зареєстрованими значаться: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.10). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], в квартирі № 36, розташованою в будинку № 2а по пр. Василя Стуса в м. Камянське Дніпропетровської області не проживає з травня 2016 року, що підтверджується актом про не проживання № 947 від 23 травня 2017 року (а.с.11). Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 379 ЦК України - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною 1 статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких власники житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. При чому, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права - є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому - не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтями 71,72 ЖК України передбачено при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як розяснено п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК). Аналізуючи приписи ст.ст. 383,391,405 ЦК України та ст.ст. 150,156,64 ЖК України суд дійшов висновку, що положення ст.ст. 383,391 ЦК України - передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зобовязано громадян України, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Також, у Законі визначено перелік документів, необхідний для реєстрації місця проживання фізичної особи. До таких документів відносяться: письмова заява; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд зясував, що на сьогодні, відповідач, який виїхав з квартири, з поважних причин та обставин, так як проживає з сімєю окремо від позивачки, а тому будь-яких перешкод позивачці у проживанні в квартирі він не створює, з урахуванням того факту, що сторони не спілкуються з 2016 року. Відповідач не руйнує житло не псує його, а також він є співвласником вищезазначеного майна, яка є спільною власністю сторін. Також, суд критично ставиться до тверджень позивачки щодо неможливості отримання нею субсидій, в чому їй заважає реєстрація відповідача по справі. Судом не встановлено будь-яких документально підтверджених доказів перешкоджання позивачці з боку відповідача свого сина у користуванні, розпорядженні та володінні її квартирою, крім її голослівних і безпідставних усних тверджень, викликаних сварками і неприязними стосунками між нею та відповідачем, а також його дружиною, що на думку суду, є не підставами для задоволення позову, враховуючи те, що відповідач із сімєю проживає за іншою адресою, а тому будь-які конфлікти позивачки та відповідача з 2016 р. відсутні, а навіть існування сімейних конфліктів між матірю та сином, який проживає окремо від неї не є підставами для зняття відповідача з реєстраційного обліку з квартири в якій у відповідача є частка у власності, а тому він має право розпоряджатись своє власністю на свій розсуд. Тобто причини тимчасової відсутності відповідача є поважними та покликані складними сімейними відносинами з позивачкою. Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed