Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

У лютому 2017 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що працював на посаді заступника головного лікаря з медичного обслуговування в Комунальному закладі Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги». У звязку із необхідністю підвищення кваліфікації, позивач підготував всі необхідні документи та отримав на кафедрі менеджменту охорони здоровя Інституту післядипломної освіти НМУ ім.. [PERSON] путівку для проходження передатестаційного циклу за фахом організація і управління охороною здоровя та склав 03.01.2017 року заяву до головного лікаря про відрядження на курси. В усному порядку позивачу повідомлено, що на курси його не відпустять із невідомих причин. Позивач написав заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору. Далі зазначає, що закінчивши свій останній робочий день, 18.01.2017 року, позивач отримав на руки трудову книжку із записом про звільнення за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України від інспектора відділу кадрів [PERSON] Після цього отримав на свою поштову адресу листи з проханням надати пояснення щодо відсутності на робочому місці. Згодом, отримав лист з копією наказу про звільнення, але за п.4ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул. Зважаючи на вище викладене, позивач вважає, що відповідачем було грубо порушено норми чинного законодавства та його звільнення є незаконним, оскільки відповідач безпідставно виніс наказ про звільнення за прогул. У звязку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудового договору, та безпідставного систематичного порушення прав позивача, йому завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст. ст. 23, 216 Цивільного Кодексу України та яка полягає у наступному: у спричиненому тяжкому психологічному шоці у момент, коли він дізнався про своє звільнення через недовіру відповідача та ще й за прогул; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх договірних зобовязань; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводить до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. З урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просить: визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення за п. 4 ч.1 ст. 41 КЗпП України; зобовязати відповідача, протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення з 18 січня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору; стягнути з відповідача вихідну допомогу за звільнення з вини роботодавця в розмірі 16826, 06 грн. та моральну шкоду в сумі 5 000,00 (пять тисяч) грн. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] доводи позову підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Також пояснив, що позивачем 04.01.2017 року написана заява про його звільнення за власним бажанням, тому відповідачем виданий наказ про звільнення [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України. Існування листів про надання письмових пояснень та копії наказу про звільнення позивача за прогул, пояснює тим, що такі дії були вчинені під впливом адвоката [PERSON], з яким був укладений договір про надання адвокатських послуг, по відношенню до якого відкрито кримінальне провадження. На думку представника [PERSON], такі листи не мають ніякого значення, оскільки відправлені позивачу після його звільнення за власним бажанням. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із трудової книжки [PERSON] видно, що він працював на посаді заступника головного лікаря з медичного обслуговування в Комунальному закладі Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико- санітарної допомоги». Згідно клопотання №1132 від 14.11.2016 року адміністрація КЗ БРР «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» просить надати путівку на проходження ПАЦ «Організація і управління охороною здоровя» заступнику головного лікаря з медичного обслуговування населення [PERSON] Дане клопотання підписане т.в.о. головного лікаря [PERSON] (а.с. 11) Інститутом післядипломної освіти Національного медичного університету імені [PERSON] надана путівка№12 для направлення на ПАЦ «Організація і управління охороною здоровя» [PERSON] (а.с.12) У заяві від 03.01.2017 року [PERSON] просить головного лікаря Броварського РЦПМСД [PERSON] відрядити його на курси ПАЦ з 10.01.2017 року. У службовій записці від 04.01.2017 року [PERSON] просить розглянути його заяву від 03.01.2017 року. ( а.с. 13,14) Згідно заяви від 04.01.2017 року [PERSON] просить звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 18.01.2017 року у звязку з порушенням права на підвищення кваліфікації (перепідготовки) відповідно до Законів України «Про вищу освіту», «Про охорону здоровя» та інших нормативно-правових документів, що регулюють дане питання. (а.с. 59) У службовій записці, зареєстрованій у Броварському РЦП МСД 17 січня 2017 року, позивач просить головного лікаря [PERSON] проконтролювати відповідність наказу про звільнення до чинного законодавства ( ст. 38 ч. 3, ст. 44 КЗпП України) Відповідно до наказу №24-к від 18.01.2017 року [PERSON] звільнено з посади заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення Броварської РЦ ПМСД за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 18.01.2017 року на підставі заяви [PERSON] та погодження Броварської районної ради №03 від 05.01.2017 року. У трудовій книжці [PERSON] знаходиться запис №17 про звільнення з вищенаведених підстав. Крім того, до матеріалів справи додані листи головного лікаря [PERSON] від 25, 26, 27 січня 2017 року, де позивача просять надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці з 19 по 27 січня 2017 року. Зазначені листи були направлені на адресу позивача. (а.с. 16-18) Також позивачем отриманий поштою наказ головного лікаря [PERSON] №32-к від 30.01.2017 року про звільнення [PERSON] із займаної посади відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 20) Свідок [PERSON], яка працювала у відділ кадрів повідомила, що [PERSON] у грудні була на курсах, [PERSON] виконував обовязки головного лікаря. Маючи путівку на проходження курсів із підвищення кваліфікації, написав заяву про відрядження, однак головний лікар чомусь його не відпустила. З огляду на викладені обставини вбачається, що позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією наказу №24-к від 18.01.207 року та записом у трудовій книжці позивача, яку він отримав у день звільнення із відповідними записами. Направлення позивачу головним лікарем [PERSON] листів про надання письмових пояснень щодо відсутності на роботі після видання наказу про звільнення за власним бажанням, є незрозумілим та неприпустимим, однак такі обставини не впливають на підстави звільнення позивача із займаної посади КЗ Броварської районної ради «Броварський РЦ ПМСД» за власним бажанням. Направлення позивачу копії наказу про звільнення від 30 січня 2017 року також не спростовує обставин звільнення позивача згідно наказу №24-к від 18.01.2017 року. Отже, позовні вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо звільнення позивача за п.4 ч.1 ст. 41 КЗпП України є безпідставними, оскільки позивача звільнено згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, а не з інших підстав. При цьому, вимог про визнання незаконним звільнення згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням позивач не предявляв. Оскільки позивач не оскаржував його звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, однак просив зобовязати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення з 18 січня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, то такі вимоги також не підлягають задоволенню, так як записи у трудовій книжці повинні відповідати фактичним обставинам звільнення. Ще однією вимогою позивача є стягнення вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України. В обґрунтування такої вимоги позивач посилається на те, що відповідач відмовляючи позивачу відрядити його на проходження ПАЦ, порушив умови колективного договору, ст. 10 Закону України «Про вищу освіту», ст. 77 Закону України «Про основи законодавства України охорону здоровя». За таких обставин позивач подав заяву про звільнення його за власним бажанням у звязку з порушенням відповідачем вищевказаних норм закону та умов колективного договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Отже, щодо порушення відповідачем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, які, на думку позивача стали причиною подання ним заяви про звільнення за власним бажанням, суд зазначає наступне. Наказом Міністерства охорони здоровя №359 від 19.12.1997 року затверджено Положення про порядок проведення атестації лікарів. Це Положення визначає механізм проведення атестації лікарів, яка проводиться з метою оцінки їх професійного рівня та складності виконуваних робіт, відповідності кваліфікаційним вимогам і посадовим обовязкам. Атестація лікарів спрямована на удосконалення діяльності закладів охорони здоров'я усіх форм власності щодо подальшого поліпшення надання медичної допомоги населенню. У п.10. розділу І вищевказаного Положення передбачено, що особи, яким присвоєна кваліфікаційна категорія, проходять атестацію на її підтвердження не рідше одного разу на п'ять років. За бажанням лікаря атестація на присвоєння кваліфікаційної категорії може бути проведена і через менший строк, але не раніше ніж через один рік з дати попередньої атестації. У п.2 Розділ ІІ передбачено, що комплектування передатестаційних циклів проводиться відповідно до щорічної потреби закладів охорони здоров'я у навчанні лікарів, які підлягають атестації. Видача путівок на передатестаційний цикл проводиться закладом післядипломної освіти або факультетом післядипломної освіти відповідно до подання органу охорони здоров'я або за особистою заявою лікаря-спеціаліста. Пункт 10 розділу ІІ визначає, що лікарям, призначеним на посади керівників, їх заступників Міністерства охорони здоровя України, Міністерства охорони здоровя Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоровя обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, закладів, установ та підприємств охорони здоров'я, кваліфікаційна категорія за спеціальністю "Організація і управління охороною здоров'я" може бути присвоєна після трьох років роботи на цих посадах з урахуванням стажу роботи та кваліфікаційної категорії з лікарської спеціальності, з якої спеціаліст мав відповідну підготовку. Посадовою інструкцією заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення центру первинної медико-санітарної допомоги передбачене право заступника головного лікаря: 3.8. проходити у встановленому порядку атестацію з правом отримання відповідної кваліфікаційної категорії; 3.9. підвищувати свою кваліфікацію шляхом участі у науково-практичних конференціях, циклах підвищення кваліфікації (передатестаційні цикли, цикли тематичного удосконалення, курси інформації, стажування тощо) Згідно із п)в ст. 77 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я» медичні і фармацевтичні працівники мають право на: підвищення кваліфікації, перепідготовку не рідше одного разу на п'ять років у відповідних закладах та установах. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Із сертифіката спеціаліста №11236, видно що з 03.11.2014 року по 31 грудня 2014 року [PERSON] пройшов підвищення кваліфікації за спеціалізацією «Організація і управління охороною здоровя», сертифікат дійсний до 31 грудня 2019 року. (а.с. 40) З огляду на викладене видно, що позивач має право проходити підвищення кваліфікації, перепідготовку не рідше одного разу на п'ять років, і таке право відповідачем не порушено, оскільки позивач пройшов підвищення кваліфікації у грудні 2014. Зазначеним положенням визначено, що атестація може проводитись і частіше, ніж один раз на 5 років, однак Положенням про порядок проведення атестації лікарів визначено, що комплектування передатестаційних циклів проводиться відповідно до щорічної потреби закладів охорони здоров'я у навчанні лікарів, які підлягають атестації. Таким чином, законодавством про працю не визначено обовязку відповідача відрядити позивача на підвищення кваліфікації у будь-який час за його бажанням. Отже, позивачем не наведено обставин невиконання відповідачем законодавство про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало позивача подати заяву про звільнення за власним бажанням. Позивач, посилаючись на те, що у звязку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення прав позивача, вважає, що йому завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 Цивільного Кодексу України, та яка полягає у наступному: у спричиненому тяжкому психологічному шоці у момент, коли він дізнався про своє звільнення через недовіру відповідача та ще й за прогул; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх договірних зобовязань; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводить до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Всі ці обставини призвели до завдання позивачу моральної шкоди, у розмірі 5000 грн. Частина 1 статті 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При розгляді даної справи, судом не встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, які змусили позивача звільнитись за власним бажанням, а також не встановлено обставин звільнення позивача за прогул, тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди у звязку з неправомірними діями відповідача. Крім цього, позивачем у судовому засіданні не доведено порушення його законних прав відповідачем, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Додатково вищенаведені висновки суду підтверджуються тим, що на наступний день після звільнення, тобто 19.01.2017 року, позивач призначений головним лікарем ТОВ «ФАРМ МАКС». Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх безпідставністю та недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed