Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

03.12.2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати за нею, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно гараж літера «Г», загальною площею 23,5 кв.м., розташований на прибудинковій території будинку №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові з правом реєстрації у відповідних органах. Свої вимоги мотивує тим, що 13.11.2001 року, вона придбала у [PERSON] квартиру №1 на вул. Кульпарківській,26 у м.Львові. Під час купівлі-продажу даної квартири, [PERSON] передала її і ключі від цегляного гаражу, який був побудований її чоловіком та внесений в схематичний план прибудинкової території під літерою «Г», загальною площею 23,5 кв.м. Крім цього, вона окремо від договору купівлі-продажу квартири заплатила за гараж 2000 грн. та домовились, що вони пізніше оформлять даний юридичний факт, однак не встигла в звязку із смертю [PERSON] Таким чином вона з 2001 року по даний час, більше десять років володіє вказаним гаражем, однак зареєструвати своє право власності на даний гараж не може, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на нього, а тому вважає, що набула право власності на нього, а тому змушена звернутись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. 24.04.2015 року відповідач [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради подав до суду зустрічний позов, в якому просить зобовязати [PERSON] звільнити самовільно зайняте приміщення цегляного гаража, розташованого на прибудинковій території будинку №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові Свої вимоги мотивує тим, що на території Франківського району м.Львова знаходиться житловий будинок комунальної власності №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові. Працівниками ЛКП «Навколо базару» встановлено, що на прибудинковій території вищевказаного будинку знаходиться цегляний гараж в незадовільному технічному стані, який без дозвільних документів використовує [PERSON] власниця квартири №1 на вул.. Кульпарківській, 26 у м.Львові. [PERSON] районною адміністрацією по даному факту прийнято розпорядження від 04.07.2014р. №301 «Про звільнення та знесення цегляного гаража на вул.Кульпарківській», яким зобовязано [PERSON] у двотижневий термін звільнити від речей приміщення цегляного гаража, розташованого на прибудинковій території будинку №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові, що використовується не за призначенням та без дозвільних документів. На неодноразові усні та письмові попередження працівників ЛКП «Навколо базару» відповідач не реагує, дозвільних документів на використання цегляного гаражу [PERSON] немає. Просить зустрічний позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник первісні позовні вимоги підтримали, зустрічний позов заперечили, дали аналогічні пояснення викладеним у первісному позові. Просить визнати за [PERSON], право власності за набувальною давністю на нерухоме майно гараж літера «Г», загальною площею 23,5 кв.м., розташований на прибудинковій території будинку №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові з правом реєстрації у відповідних органах. В зустрічному позові просять відмовити. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради у судовому засіданні первісний позов заперечила, зустрічний підтримала та пояснила, що [PERSON]М дозвільних документів на використання спірного цегляного гаражу розташованого на прибудинковій території будинку №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові немає та самовільно займає таке приміщення. Просить зустрічний позов задовольнити, а первісному відмовити посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи. Представник відповідача, третьої особи Львівської міської ради у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав та пояснив, що позовні вимоги [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради є обґрунтовані, оскільки [PERSON]М дозвільних документів на використання спірного цегляного гаражу розташованого на прибудинковій території будинку №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові немає та самовільно займає таке приміщення. Просить зустрічний позов задовольнити, а в первісному відмовити за безпідставністю, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи. Представники третьої особи ЛКП «Навколо базару» у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, в зустрічному слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири №1 на вул. Кульпарківській,26 у м.Львові, що підтверджується купівлі-продажу квартири від 13.11.2001 року /а.с.4/ та реєстраційним посвідченням Серія КММ №064382 від 19.11.2001 року /а.с.5/. На прибудинковій території будинку № 26 по вул. Кульпарківській у м.Львові знаходяться гараж, позначений на плані літерою «Г», загальною площею 23,5 кв.м., що вбачається із копія схематичного плану/а.с.6/. Ця обставина підтверджується також викопіюванням з плану м. Львова з нанесенням червоних ліній на вул. Кульпарківській,26 /а.с.19/ та фото таблицею(а.с.17-18). Як вбачається із висновку №6/14с складеного 28.07.2014 року ПП «Юридчино-Експертна Компанія «Юрекс» що спірний гараж є обєктом нерухомості, площею 23,5 кв.м. та розміром 6,10 х 3,85 м. зареєстрований у інвентаризаційній справі на будинок по вулиці Кульпарківській,26 у м.Львові та датується 15.06.1971 роком, є капітальною будівлею із цегляним фундаментом, цегляними стінами, товщиною в півтора цегли(38см.), накриття руберойд по деревяних дошках /а.с.10-16/. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України (ст. ст. 328-345 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Для набуття права власності на нерухоме майно строку набувальної давності недостатньо. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно та майно, власник якого невідомий. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд враховує добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Судом встановлено, що позивач з 2001 року заволодів гаражем під літерою «Г», загальною площею 23,5 кв.м., розташований на прибудинковій території будинку №26 на вул. Кульпарківській у м.Львові добросовісно, а саме під час купівлі-продажу квартири №1 на вул. Кульпарківській,26 у м.Львові, оскільки продавець [PERSON] передала ключі покупцеві [PERSON] і від спірного гаражу. Відповідно, в момент заволодіння гаражем [PERSON] не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття на них права власності. Представниками відповідачів [PERSON] комітету Львівської міської ради та [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради добросовісність заволодіння гаражем не спростовані. Відкритість та безперервність володіння позивачем гаражем підтверджується також рішенням Франківського районного суду м.Львова від 25.03.2013 року/а.с.7-8/, актами ЛКП «Навколо базару» від 09.09.2014 року та 25.09.2014 року/а.с.54,58/ та самим предявленням зустрічним позовом. Крім цього, наявністю в гаражі особистих речей позивача, підтверджується і актом ЛКП «Навколо базару» від 09.09.2014 року, в якому йдеться про припис №229 від 25.06.2014 року про звільнення від речей приміщення гаражу, який позивачкою не виконаний. Доказів протилежного представниками відповідачів у справі не подано. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Отже, умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту наведеної норми закону. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В судовому засіданні встановлено, що власник гаража, позначеного на плані літерою «Г», який знаходяться за адресою: м. Львів, вул.Кульпарківська, 26, невідомий. У провадженні судів спору щодо зазначеного гаражу немає. Реєстрація права власності на зазначений гараж ні за позивачем, ні за третіми особами не проводилася. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно з п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, законом передбачене право позивача [PERSON] на звернення до суду із такими позовними вимогами, позивачем правильно визначено відповідачів у справі, то суд доходить висновку, що права та законні інтереси позивача підлягають захисту в судовому порядку. Документів те, що [PERSON] районна адміністрація Львівської міської ради є власником спірного гаражу та таке майно є у комунальній власності, та у звязку із цим має право із зверненням із зустрічним позовом представником відповідача не представлено, а судом і не здобуто. При цьому представниками відповідачів не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування первісного позову та на підтвердження зустрічного позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд знаходить необхідним первісний позов задовольнити, а зустрічний відхилити.

Outcome: dismissed