Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

В квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним, в якому просила визнати договір дарування недійсним, як такий, що вчинений дієздатною особою, яка не розуміла значення своїх дій. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що [INFO] року померла її мати [PERSON]. Смерть матері сталася після важкої та тривалої хвороби, викликаної гіпертонічною хворобою. Вона почала оформляти документи на отримання спадщини, її сестри не заперечували. Однак, після оформлення всіх документів, її сестра [PERSON] подала до суду позов про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно. Позов було задоволено. Вважає, дане рішення та договір дарування від 07.08.2016 року незаконними, так як, на її думку, історія хвороби матері була підроблена, а покійна матір внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити повністю. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити зі слідуючих підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочин є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Так якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Так ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Разом з тим ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Крім цього згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору і вона може бути заявлена окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у цьому разі в судовому рішенні суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Іншими словами, суд не визнає нікчемний правочин недійсним, а лише констатує факт його нікчемності (недійсності). Згідно вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 07 серпня 2016 року [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель М.С. (а.с. 11). [INFO] року в с. Городківка, Крижопільського району Вінницької області [PERSON] померла (а.с. 5). Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 10 від 14.12.2017 р. під час укладання договору дарування від 07.08.2006 р. [PERSON] на хронічне психічне захворювання не страждала, перебувала поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності та під час укладання договору дарування від 07.08.2006 р. вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 158-160). Крім того, приватний нотаріус Питель М.С. перед початком роботи по виготовленню договору дарування, переконалася, що [PERSON] володіє ситуацією, тобто є дієздатною, здібна усвідомлювати свої дії, що волевиявлення є справжнім і вільним. Суд вважає, що підстав для визнання договору дарування недійсним позивачем не наведено та в судовому засіданні не встановлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем. На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 225 ЦК України,

Outcome: dismissed