Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивачка, [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є власником одноквартирного будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 27.09.2002 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Г.М. Алєксєєвою. Вданому житловому будинку крім неї офіційно зареєстровані та фактично проживають та ведуть із нею спільне господарство, мають взаємні права та обов'язки - її донька [PERSON], [INFO] та її внучка [PERSON], [INFO], а також офіційно зареєстровані, проте фактично не проживають більше 7 (семи) останніх років, її друга донька [PERSON], [INFO], її внучка [PERSON], [INFO], а акож не проживає з моменту народження і її правнучка [PERSON], [INFO], які проживають у Пустомитівському районі в с. Зимна Вода. Факт тривалого не проживання відповідачів у належному їй одноквартирному двокімнатному будинку стверджується актами перевірки дотримання паспортного режиму та фактичного проживання за місцем постійної реєстрації громадян в житловому будинку [ADDRESS]. Добровільно знятися із реєстрації відповідачі по справі не бажають, в телефонному режимі повідомили, що не будуть самостійно виписуватись, на її прохання знятись із реєстрації не реагують, уникають спілкування, а натомість пропонують виписати їх в судовому порядку, у звязку з чим просила визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] та відповідачка [PERSON] проти задоволення позову заперечували та подили зустрічну позовну заяву про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення. В обгрунтування заяви вказують, що [PERSON] разом із своєю дочкою [PERSON] постійно проживали у спірному будинку до реєстрації шлюбу з [PERSON], тобто до листопада 2008 року. Після укладення шлюбу її мати та її сестра вимагали залишити місце спільного проживання, мотивуючи тим, що дві сім"ї не можуть проживати в обному бідинку. Під їх тиском вона та її дочка [PERSON] залишили будинок та переїхали в орендоване приміщення. У 2013 року вона розлучилася з [PERSON] ЇЇ фінансовий стан не дозволяє їм жити на орендовних квартирах, у звязку з чим просили зобов"язати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні будинком [ADDRESS] та вселити їх у вказаний будинок. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив в таких відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та її представників, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим будинком за адресою [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування одноквартирного будинку від 27.09.2002 року позивачу на праві особистої власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Згідно актів перевірки паспортного режиму від 23.06.2016 року та 08.07.2016 року відповідачів, на час огляду, у будинку [ADDRESS] не було. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов'язує. Зокрема, право власності не повинно використовуватись на шкоду людині. Тому право власності на житло охороняється законом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. В судовому засідання встановлено, що відповідачка [PERSON] разом із своєю дочкою [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] залишила спірний будинок та переїхали на постійне місце проживання в орендовану квартиру, де продовжує проживати на даний час. Таким чином, з 2008 року і по сьогоднішній день відповідачка [PERSON], її дочка [PERSON] та її внучка [PERSON] не проживають у зазначеному будинку з дня її одруження. Позивачка з відповідачами не пов'язана спільним побутом, відповідачі не беруть участі у витратах з утримання будинку. Відповідно до частин другої, четвертої статті З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Повнолітні син (донька) є членами сім'ї власника лише в тому разі, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК Української РСР). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі вищенаведеного позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.\\ Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Враховуючи наведене суд вважає, що позивачами за зустрічним позовом не подано, а судом не здобуто жодних доказів, які б у своєму взаємозв'язку, належно, допустимо та достовірно, давали суду можливість зробити висновок про те, що їм чинились перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком, вони жодного разу не зверталися із цим питанням у відповідні органи та до суду, у зв'язку з чим в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: dismissed