Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» (далі - відповідач) про захист прав споживача та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 1868 відповідно до умов якого, предметом фінансового лізингу є автомобіль Hyundai SantaFe, постачальник зобов'язався придбати та передати на умовах договору у користування зазначений автомобіль, а отримувач зобов'язався прийняти товар та сплачувати платежі, які передбачені умовами договору. 04.11.2016 року на виконання умов договору, позивачем було сплачено відповідачу авансовий платіж у розмірі 100000,00 грн., що підтверджується квитанцією. Згодом, позивач зрозуміла, що укладений між нею та відповідачем договір фінансового лізингу № 1868 не відповідає чинному законодавству України, а також містить ознаки недійсного правочину, окрім того, оспорюваний договір порушує права позивача як споживача, та містить несправедливі умови договору, а сплачені кошти в розмірі 100000,00 грн. це комісійна винагорода, а не оплата авансового платежу. В належні строки автомобіль позивачу не було передано. Відповідно до умов договору в разі розірвання договору грошові кошти в розмірі 100000,00 грн. не будуть повернуті. 16.11.2016 року позивач зверталася із заявою до відповідача про розірвання договору та повернення коштів у розмірі 100000,00 грн. Договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім цього, умови договору є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Також, при укладені договору фінансового лізингу № 1868 від 04.11.2016 року, вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, дотримано не було. Тому позивач просила визнати договір фінансового лізингу № 1868 з додатками від 04.11.2016 року недійсним; стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в розмірі 100000,00 грн. та сплачені судові витрати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи, до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного. Судом було встановлено, що 04 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 1868 відповідно до умов якого, предметом фінансового лізингу є автомобіль Hyundai SantaFe, постачальник зобов'язався придбати та передати на умовах договору у користування зазначений автомобіль, а отримувач зобов'язався прийняти товар та сплачувати платежі, які передбачені умовами договору (а.с. 10-17). Пунктом 1.1 договору передбачено, що предметом фінансового лізингу за даним договором є автомобіль Hyundai SantaFe, 2,2, дизель, АТ, привід 4х2. Відповідно до п. 1.2 договору, вартість товару на момент укладення даного договору вказується в даному договорі та додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно з п. 8.2. договору та додатком № 1 до договору вартість предмета лізингу складає 31749,03 доларів США, що еквівалентно 822300,00 грн., а відповідно п. 9.2 договору авансовий платіж - 50% від вартості предмета лізингу. 04.11.2016 року на виконання умов договору, позивачем було сплачено відповідачу авансовий платіж у розмірі 100000,00 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 20-21). Зі слів позивача, пізніше вона зрозуміла, що укладений між нею та відповідачем договір фінансового лізингу № 1868 з додатками від 04.11.2016 року не відповідає чинному законодавству України, а також містить ознаки недійсного правочину, окрім того, оспорюваний договір порушує її права як споживача, та містить несправедливі умови договору. З огляду на наступне, суд вважає, що є підстави для визнання договору фінансового лізингу № 1868 з додатками від 04.11.2016 року недійсним. Як вбачається зі змісту вказаного Договору, він містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу. Тому правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України «Про фінансовий лізинг», а також імперативними нормами Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки договір укладено з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу № 1868 з додатками від 04.11.2016 року за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Віднесення вказаної категорії договорів до змішаних підтверджено Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 4.2. договору передбачено, що постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Крім цього, вказаний договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. А отже, зазначені умови спірного договору суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, у договорі фінансового лізингу № 1868 з додатками від 04.11.2016 року суттєво обмежені права одержувача по відношенню до постачальника, у разі неналежного виконання останнім обовязків, передбачених договором та законом. Згідно ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачені обов'язки лізингодавця, а саме: 1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; 2) попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; 3) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу; 4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; 5) прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Відповідно ж до п. 1.3 спірного договору, постачальник зобов'язаний передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому даним договором. Отже, умовами договору фінансового лізингу № 1868 з додатками від 04.11.2016 року, суттєво звужені обов'язки постачальника, повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Також, з огляду на наступне, суд вбачає наявність несправедливих умов договору. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 договору фінансового лізингу № 1868 від 04.11.2016 року лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, і повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. Поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, комісія за організацію угоди в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, вказані умови договору фінансового лізингу № 1868 від 04.11.2016 року є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Позиція щодо несправедливості названих умов спірного договору підтверджена Постановами Верховного Суду України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. Також, суд дійшов висновку, щодо недодержання форми при укладені договору. Так, оскаржуваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору лізингу, оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. А отже, положеннями статті 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Варто зазначити, що при укладені договору фінансового лізингу № 1868 від 04.11.2016 року, вимоги ст.799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, дотримано не було. Відповідно, виходячи з положень частини першої статті 220 ЦК України у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Окрім того, необхідність нотаріального посвідчення вказаної категорії договорів підтверджено правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 № «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства. Суд бере до уваги, що позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти в розмірі 100000,00 грн. на виконання умов договору фінансового лізингу № 1868 від 04.11.2016 року, що підтверджується квитанцією від 04.11.2016 року, тому необхідно застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на користь позивача одержані нею грошові кошти за недійсним договором. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що зміст договору фінансового лізингу № 1868 від 04.11.2016 року, укладений між сторонами суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам та не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1000,00 грн. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 215, 216, 220, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 212 215, 224 - 228 ЦПК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», суд, -

Outcome: approved