Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить припинити право власності [PERSON] на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 58,8 м2, що розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок літ. «А-1» - загальною площею 52,3 м2, прибудову літ. «А-1» - загальною площею 4,9 м2, сіні літ. «а» - загальною площею 1,6 м2 з надвірними будівлями літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «С» - сарай, літ. «Р» - сарай, літ. «З» - сарай, літ. «П» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «Г» - гараж, літ. «В» - літня кухня, літ. «п» - погріб, літ. «б» - погріб, літ. «Л» - вбиральня, літ. «М» - душ, що розташовані за вищезазначеною адресою. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він з червня 2006 року відкрито, безперервно володіє домоволодінням за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 19 січня 2017 року, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2010 року №1-858. Позивач зазначає, що він добросовісно заволодів спірним житловим будинком, оскільки уклав з відповідачем договір купівлі-продажу житлового будинку і сплатив за даним договором повну вартість будинку. Договір купівлі-продажу було оформлено розпискою від 15 червня 2006 року, у відповідності до якої позивач передав відповідачу в оплату вартості наведеного домоволодіння кошти у розмірі 3000,00 доларів США та 2000,00 грн. Позивач зазначає, що добросовісність заволодіння ним чужим майном встановлена судовим рішенням по кримінальній справі №1-927/11 від 17 листопада 2011 року. На виконання умов договору купівлі-продажу відповідач фактично передала будинок та ключі від нього позивачу. Позивач вселився у спірний будинок у 2006 році. На протязі більше ніж 10 років він відкрито та безперервно володіє даним домоволодінням, не приховує факт знаходження майна в його володінні. Дана обставина підтверджується тим, що з 2006 року та по теперішній час (майже 11 років поспіль) позивач мешкає за вказаною адресою, що підтверджується довідкою Яковлівської сільської ради №25 від 24 січня 2017 року. За весь час проживання позивач здійснює оплату за електроенергію, що підтверджується довідкою АК «Харківобленерго» від 09 березня 2016 року. Також відповідач не вчинила жодних дій, які б перешкоджали позивачу користуватись домоволодінням і не вимагала позивача звільнити будинок. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав. Спірний житловий будинок належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, виданим державною нотаріальною конторою 16 червня 2010 року. Після оформлення права власності на спірний житловий будинок, відповідач направила позивачу письмову вимогу про надання доступу до будинку, яку позивач не виконав та продовжує відмовляти їй у користуванні належним їй будинком, замінив замки на вхідних дверях, не впускає її на подвір'я. Представник відповідача зазначає, що судові спори між сторонами вже йдуть дуже давно. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України. Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України за набувальною давністю може бути визнано право власності за особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом вказаної норми задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За відсутності хоча б однієї із вказаних умов право власності за набувальною давністю на майно не може бути визнано. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. На підставі ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю виникає у разі якщо володіння майном є добросовісним, тобто особа, яка володіє майном не знала і не могла знати про те, що володіє чужою річчю. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року на праві приватної власності зареєстрований в цілому за гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2010 року, р/№1-858, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» вих. 11 від 19 січня 2017 року /а.с. 16/. Таким чином, позивачу відомо хто є власником спірного будинку, тобто він знає, що користується чужим майном, а тому не можливо вважати, що володіння будинком, як це передбачає ст. 344 ЦК України, є добросовісним. Тривале проживання позивача у спірному будинку, здійснення сплати комунальних послуг, підтримання майна у належному стані - не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю. З приводу правовідносин, які склалися між сторонами, позивач та відповідач неодноразово зверталися до суду. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2014 року, ухваленому у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку, у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено повністю (цивільна справа №635/167/14-ц). Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 червня 2014 року, ухваленому у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності, у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено повністю (цивільна справа №635/4158/14-ц). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2014 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 червня 2014 року залишено без змін. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року, ухваленому у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено повністю (цивільна справа №635/2346/16-ц). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року залишено без змін. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 квітня 2011 року, ухваленому у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, позовні вимоги [PERSON] - задоволено повністю. Зобов'язано [PERSON] припинити дії з перешкоджання [PERSON] у здійсненні її права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Виселено [PERSON] із домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили (цивільна справа № 2-1641/11). Отже, твердження позивача про те, що відповідач не вчинила жодних дій, які б перешкоджали йому користуватись домоволодінням і не вимагала позивача звільнити будинок, спростовуються вищезазначеним рішенням. Судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, відповідач дійсно має перешкоди у користуванні та розпорядженні спірним будинком, її позбавлено доступу до будинку. Посилання позивача на те, що він добросовісно заволодів спірним житловим будинком, оскільки уклав з відповідачем договір купівлі-продажу житлового будинку і сплатив за зазначеним договором повну вартість будинку є безпідставними з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ті обставини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] 3000 доларів США та 2000 гривень за будинок по [ADDRESS] та зобов'язалася після спливу шести місяців від дня смерті її матері [PERSON] передати все нерухоме майно разом з ділянкою, які належать їй згідно довідки БТІ. Про зазначене [PERSON] 15 червня 2006 року склала розписку /а.с. 10/. З приводу визнання договору купівлі-продажу дійсним позивач звертався до суду. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 лютого 2010 року [PERSON] відмовлено у визнанні дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного між сторонами 15 червня 2006 року. Позивач посилається на те, що факт отримання відповідачем грошових коштів у якості оплати вартості домоволодіння підтверджується постановою Жовтневого районного суду м. Харкова по кримінальній справі №1-927/11 від 17 листопада 2011 року, відповідно до якої відповідач підтвердила, що уклала з позивачем договір купівлі - продажу спірного житлового будинку та отримала від позивача грошові кошти в оплату вартості домоволодіння. Твердження позивача спростовуються рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 червня 2014 року, ухваленому у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності, в якій у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено повністю (цивільна справа №635/4158/14-ц). Рішення залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2014 року. Зі змісту якого вбачається, що відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 листопада 2011 року, був встановлений факт шахрайських дій [PERSON] по відношенню до [PERSON] з приводу заволодіння нею грошовими коштами [PERSON], отриманих від останнього за продаж спірного домоволодіння, а також встановлена сума заподіяної позивачу вказаним злочином матеріальної шкоди та рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнута така шкода у розмірі 17150,00 грн. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, [PERSON] реалізував захист свого порушеного права шляхом стягнення з [PERSON] грошових коштів у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на підставі вищевказаного рішення. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є добросовісним набувачем житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та правомірно його займає. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не довів свій позов і відмовляє у задоволені позову. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed