Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

У березні 2014 року Перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва (далі-позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), [PERSON] (далі - відповідач 3) про визнання не дійсним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору дарування, відновлення становища, яке існувало до порушення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що земельна ділянка площею 0,10 га по [ADDRESS] (далі - земельна ділянка) знаходиться в парковій зоні, що встановлено під час перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в частині екологічного контролю зелених насаджень. А отже, згідно ст. 51 ЗК України вказана ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, тобто охоплюється забороною та обмеженнями, що передбачені законом для їх використання. Відповідачем 1 при прийнятті оскаржуваного рішення, в порушення ст.. 20 ЗК України, не було змінено цільового призначення земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством України, що у відповідності до ст.. 21 вказаного кодексу є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання ( передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Рішення VI сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536 в частині (пункт 7 щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]) (далі - Рішення) було прийнято з порушенням вимог закону та Конституції України, а тому підлягає визнанню незаконним в частині у судовому порядку. На підставі незаконного Рішення виготовлено державний акт на право власності на землю за №01-7-00503, який 27.10.2004 видано відповідачу-2 та згідно з ч. 1 ст. 115 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Також підлягає визнанню недійсним договір дарування вказаної земельної ділянки, укладений в подальшому між відповідачем -2 та відповідачем - 3 та виданий на його підставі державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. З огляду на викладене, для захисту порушеного права необхідно відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Київської міської ради. Тому, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536 в частині (пункт 7 щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]); визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 126868 зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00503, виданий 27.10.2004 року [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-/153; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS] кадастровий номер 8000000000:91:009:0040 вартістю 763120,00 грн. укладений 07.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, який 23.11.2005 року був виданий [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 07.06.2006 року №3506 (ВСХ №363485); відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS], кадастровий номер 8000000000:91:009:0040, вартістю 763120,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача 1, представник відповідача 3 в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні. Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 1, представника відповідача 3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, п. 7 рішення VI сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536 затверджено проект відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]. Передано гр. [PERSON], за умови виконання п.7.1 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови. В подальшому [PERSON] 27.10.2004 року було видано Державний акт на право власності на дану земельну ділянку; 07.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS] кадастровий номер 8000000000:91:009:0040 вартістю 763120,00 грн. та видано [PERSON] державний акт на право власності на дану земельну ділянку. Відповідно до ч.ч.1, 2, п.в) ч.3 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції 2004р.) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. В силу положень ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Відповідно до ст.20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Проте, позивачем, в обґрунтування своїх позовних вимог не надано суду належних доказів існування рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень щодо віднесення спірної земельної ділянки до тієї чи іншої категорії. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування (ч.ч.8, 9 ст. 118 ЗК України). Згідно до п.п.8-10 п.б ч.1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою. Відповідно до положень ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 60 ЦПК України). Відповідно до чинного законодавства підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536 в частині (пункт 7 щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України). Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом (ст. 378 ЦК України). Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, а також те, що Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними Державних актів на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки та відновлення становища шляхом визнання права власності на земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed