Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 01.07.2014 року вона уклала з ПАТ «Міський комерційний банк» депозитну угоду №2620/10/205693 та відкрила відповідний рахунок, на який внесла кошти у розмірі 200000 грн. 01.09.2014 року із зазначеного рахунку були перераховані кошти у розмірі 202422,48 грн. на рахунок відповідача, призначення платежу - надання безвідсоткової фінансової допомоги. Разом із тим, позивач не укладала із відповідачем будь-яких договорів. Тому, зазначені кошти отримані відповідачем являються безпідставно набутими у відповідності ст. 1212 ЦК України. З метою мирного врегулювання спору, вона направила на адресу відповідача вимоги про повернення безпідставно набутих коштів. Однак, зазначені вимоги залишились поза увагою відповідача. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року вищезазначений позов було залишено без руху. 19.11.2019 року до суду надійшла заява про усунення виявлених судом недоліків позовної заяви. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 16.12.2019 року представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 27.12.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав, у зв`язку із його безпідставністю. Крім того, просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Не погоджуючись із Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову представником позивача подано апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року без змін. Протокольною Ухвалою суду від 26.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Присутні у судовому засідання відповідач та його представник заперечували щодо заявлених позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні, з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що згідно листа ПАТ «Міський комерційний банк» від 20.02.2019 року №97 01.07.2014 року позивач уклала з ПАТ «Міський комерційний банк» депозитну угоду №2620/10/205693 та відкрила відповідний рахунок [NUMBER] (а.с. 29). Згідно виписки по рахунку № [NUMBER] , яка сформована 19.02.2019 року, 01.09.2014 року були перераховані кошти у розмірі 202422,48 грн. на рахунок відповідача, призначення платежу - надання безвідсоткової фінансової допомоги (а.с. 30). 07.05.2019 року та 03.07.2019 року відповідачу направлено вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів (а.с. 33-35, 37-38). Однак, зазначені вимоги залишились поза увагою відповідача. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України). Стаття 1212 ЦК України визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Частина 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов : а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України ). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають : 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: "Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України". Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Судом встановлено, що позивач 01.09.2014 року перерахувала на рахунок відповідача грошові кошти. При цьому, сторона позивача, стверджуючи про безпідставність отримання відповідачем вказаних коштів, не пояснює підстав та мети перерахування цих коштів. Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач отримав кошти в сумі 202422,48 грн. без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що ці кошти він перерахував помилково. Тобто, за твердженнями позивача, безпідставне набуття відповідачем грошових коштів було результатом саме його поведінки (помилки). Однак, таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження помилковості перерахування відповідачу коштів позивач не надала та жодних обставин, які б свідчили про можливість такої помилки, суд не встановив. Зміст виписки по особовому рахунку дає підстави стверджувати, що позивач особисто надав касиру банку інформацію про отримувача коштів та його картковий рахунок з метою переказу коштів. Отже, очевидним є те, що перерахунок коштів позивачем здійснювався не помилково, а свідомо, цілеспрямовано та виключно в силу відносин, які склалися у нього з відповідачем і такі відносини передбачали необхідність перерахунку коштів. При цьому, банківська виписка по рахунку містить вказівку про призначення платежу - надання безвідсоткової фінансової допомоги. Іншої причини і конкретної мети перерахунку коштів позивач не наводить. У чому полягає помилковість її дій, чи то стосовно отримувача коштів, чи їх цільового призначення, не зазначає. Крім цього, позивач не надала доказів того, що після виявлення помилкового перерахування коштів вона зверталася до банківської установи з питанням повернення коштів або ж з відповідною вимогою до відповідача, контактні дані якого їй достовірно були відомі. Лише після спливу майже п`яти років з часу здійснення перерахунку коштів позивач звернулася з вимогами до відповідача та до суду із даним позовом, що, з огляду на розмір перерахованих коштів - 202422,48 грн., не може вказувати на їх помилковість. Зазначене, на переконання суду, спростовує посилання позивача на допущену нею помилку та виключає випадковість таких дій. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити таке. Частина 1 ст. 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За змістом ч. 2, 4 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки право на пред`явлення до відповідача позову у позивача виникло, починаючи з 01 вересня 2014 року, остання не була позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом протягом трьох років від зазначеної дати. Проте, до суду позивач звернулася лише у 2019 році, тобто з пропуском позовної давності. Верховний Суд України у Постанові від 09.11.2016 року по справі № 6-2170цс16 висловив правову позицію, згідно з якою, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Так, судом встановлено, що перераховуючи на рахунок відповідача 01.09.2014 року кошти в сумі 202422,48 грн., позивач розуміла природу своїх дій. Тому, саме з 01.09.2014 року необхідно обчислювати строк ймовірного порушення прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку про факт пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами до відповідача. Разом з тим, оскільки вимоги позовної заяви не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та недоведеністю. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed