Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до [PERSON] про визнання договору удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували в шлюбі з 05.08.1993 року. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] . З метою забезпечення сім`ї місцем проживання, в жовтні 2002 року сім`єю було придбано квартиру [ADDRESS] . Для покупки квартири позивачем [PERSON] було сплачено власнику квартири [PERSON] грошові кошти в сумі 5900 доларів США, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою на дану грошову суму. Однак, при оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса з метою зменшення суми збору за вчинення договору, а також із-за того, що в квартирі продавця був прописаний її повнолітній син, що знаходився в місцях позбавлення волі і була відсутня його згода на продаж житла, нотаріус запропонував оформити дану угоду договором дарування на одного із членів сім`ї. На той час це не було для сім`ї принципіальним і позивач не заперечувала проти такого юридичного оформлення, хоч насправді було вчинено договір купівлі продажу, а приховано його договором дарування квартири продавцем [PERSON] покупцю [PERSON] , який було посвідчено 05.10.2002 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.. При цьому також був присутній чоловік продавця [PERSON] - [PERSON] . Після вчинення вище вказаного правочину їх сім`я заселилася в придбану квартиру [ADDRESS] , де проживає і по даний час. Ніяких спорів відносно права власності на придбану сім`єю квартиру не виникало до 2018 року, тобто до часу, коли між сторонами із-за зловживання відповідачем спиртним та небажанням працювати стали виникати сварки, конфлікти, що і призвело до розірвання шлюбу. Шлюб між сторонами було розірвано 18.12.2018 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Під час проживання в спільній квартирі оплату за квартиру та комунальні послуги здійснювала завжди вона до часу розірвання шлюбу, при цьому оплата нею проводилася по квитанціях на прізвище чоловіка, так як особистий рахунок на квартиру відкритий на нього, а також із-за того, що у відповідача фактично не було можливості проводити ці оплати. Коли шлюб було розірвано, то відповідач спочатку відділив собі одну кімнату в квартирі та поставив на двері замок, а потів і взагалі перестав пускати позивача та їхню спільну дочку до квартири. При цьому мотивував, що на куплену для сім`ї спільну квартиру вони не мають ніякого права, так як було все оформлено договором дарування. Коли відповідач [PERSON] , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, не пускав в квартиру позивачку з донькою, то вони були вимушені викликати працівників поліції і тільки з їх допомогою вони мали можливість потрапити до квартири. Це не завжди спрацьовувало, так як [PERSON] , будучи п`яним, навіть працівникам поліції не завжди відкривав двері і позивачеві з дочкою приходилося ночувати на вулиці. Також [PERSON] по місцю проживання неодноразово вчиняв сварки, при цьому застосовував до позивачки та до дочки фізичну силу, спричиняючи їм фізичний біль та тілесні ушкодження. Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони вчинили насправді. Згідно судової практики Верховного суду України удаваний правочин складається без наміру створити правомірний юридичний результат. Волевиявлення в ньому направлено на досягнення певного правового ефекту, але в той же час сторони домовляються про інші правові наслідки, ніж ті, які, згідно з законом, є результатом даного волевиявлення. Тобто в удаваному правочині по суті міститься два правочини: приховуваний, який сторони укладають де-факто, та приховуючий, що оформляється юридично і має на меті приховати від усіх справжній характер відносин сторін. Для того, щоб суд визнав, що сторони, укладаючи один вид договору, мали на увазі зовсім інший, позивач повинен надати докази, які б підтвердили справжні наміри сторін або однієї з них при укладенні правочину. Так для приховання правочину купівлі - продажу з метою мінімізації податків та обов`язкових платежів, сторони правочину, не розуміючи правових наслідків, приховують дійсний правочин укладаючи удаваний - договір дарування. Так, 07.09.2016 року ВС України, розглядаючи справу № 6-1026цс16 провів правовий аналіз удаваного правочину щодо розпорядження нерухомим майном та зробив правовий висновок, який є обов`язковим для судів та всіх суб`єктів господарювання при вирішені такого роду спорів. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказує на те, що ВС України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). В свою чергу пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, а являється удаваним. Згідно ч.2 ст.58 ЦК Української PCP (втратила чинність 01.01.2004 року на підставі Закону №425-IV (недійсність удаваної угоди): «Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі». Аналогічна позиція закону і по діючому ЦК України, згідно до ст. 235 якого, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Виходячи із правової практики у неї є всі підстави вважати, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 05.10.2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] був удаваним, вчиненим з метою приховування договору купівлі-продажу між продавцем [PERSON] та подружжям [PERSON] , так як покупцями були сплачені грошові кошти продавцеві в розмірі вартості квартири, а крім того сторони по договору являються зовсім сторонніми особами, а також те, що ні дарувальник, ні обдарований за спірним договором не можуть навести жодних мотивів передачі в дар квартири особі, з якою вони не перебували у родинних відносинах. Таким чином фактично мало місце вчинення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в результаті чого було створено спільну сумісну власність подружжя [PERSON] , які станом на той час знаходилися в шлюбі. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. На підставі наведеного просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 05.10.2002 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., зареєстрований в реєстрі за №22130 удаваним, а саме таким, що приховав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між продавцем [PERSON] та покупцями-подружжям [PERSON] і [PERSON] та створення спільної сумісної власності подружжя. Провести поділ спільного сумісного майна подружжя в рівних частках та визнати за кожним, а саме за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частки спільного сумісного майна подружжя, а саме на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності на дану квартиру. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Ліннік М.С. позовну заяву підтримав, просив задовольнити її повністю. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пятін Є.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Також просив застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 5 серпня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 05.08.1993 року. після укладення шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . 18 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18.12.2018 року. 5 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, який був посвідчений Романій Н.В., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 05.10.2002 року за реєстровим № 22130. В договорі зазначено, що попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі, та діючи добровільно [PERSON] , як даруватель, та [PERSON] , як обдарований, уклали цей договір про те. що даруватель дарує, а обдарований приймає в дар належну дарувателю на праві приватної власності квартиру під номером [ADDRESS] . Відповідно до п.6 договору дарування, даруватель стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, і гарантує, що відчужувана квартира на момент укладення цього договору нікому іншому не продана , не подарована, іншим особам не відчужена, під заставою, забороною (арештом) не перебуває. Так, оспорюваний договір укладено у 2002 році, тому до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР). Зазначене відповідає висновку, викладеному в постанові ВС від 24.06.2021 року у справі №404/5851/18 Відповідно до статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених процесуальним законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності можуть застосовуватися лише у разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором\~дарування одна\~сторона передає\~безоплатно другій\~стороні майно\~у власність.\~ Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Обгрунтовуючи позов, представник позивача посилається на те, що на даний час дочка сторін [PERSON] , являється студенткою і навчається в ЧНДУ імені Б.Хмельницького. Аліментів на її утримання з відповідача [PERSON] за домовленістю сторін ніхто не вимагав, а він зобов`язувався проводити оплату за квартиру та комунальні послуги. Хоч він і не працював, але у нього появилися грошові кошти після прийняття спадщини на квартиру після смерті його матері і тоді ж йому після продажу спадкової квартири пропонувалося, щоб він за частину отриманих коштів придбав однокімнатну квартиру для дочки та позивачки. І тоді б всі спори були вирішені та ніхто б не мав претензій на спірну квартиру. Але від такого вирішення спору [PERSON] відмовився. Всі вище викладені обставини змусили [PERSON] звертатися з позовом до суду про визнання вчиненого 05.10.2002 року договору дарування удаваним, так як він фактично прикривав вчинений подружжям договір купівлі-продажу та просити суд про визнання за нею права власності на 14 частку спільного майна подружжя - квартири [ADDRESS] . Отже, як вбачається з викладеного, суд приходить до висновку про те, що підставою для звернення стало те, що відповідач відмовився придбати квартиру для позивачки та дочки. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, сторона має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Вирішуючи, відповідно до свого внутрішнього переконання, питання про достатність доказів наданих позивачем для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд приходить до висновку, що надані сторонами докази не є достовірними та достатніми для підтвердження факту удаваності договорів дарування від 24.09.2019 року. При цьому суд враховує наявність істотних суперечностей в доказах наданих сторонами. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19). Так, до позовної заяви додано копію розписки від 5.10.2002 року, з якої вбачається, що «Я, [PERSON] . Продала свою квартиру [ADDRESS] [PERSON] за 5900 (пять тысяч девятьсот $) Деньги получила от [PERSON] . Дата 5.10.2002 года. [PERSON] (подпись)». Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] підтвердила той факт, що вона отримала від [PERSON] вказані грошові кошти за продаж квартири сторонам у справі. Але суд не приймає до уваги її свідчення, оскільки оскільки ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків. Слід звернути увагу на те, що із змісту розписки вбачається, що [PERSON] , продала свою квартир подружжю [PERSON] за 5900 доларів США. Грошові кошти вона отримала від [PERSON] . Разом з тим, договір дарування квартири укладений саме між [PERSON] та [PERSON] . При цьому в договорі зазначено, що сторони договору ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод. Також слід звернути увагу, що із змісту вказаної розписки не вбачається, що вона була складена у присутності [PERSON] чи [PERSON] , які б могли засвідчити отримання [PERSON] за продаж квартири. А тому, вказана розписка не є належним доказом, який свідчить про те, що між [PERSON] та [PERSON] 5.10.2002 року насправді був укладений договір купівлі-продажу квартири. Доводи сторони позивача про те, що укладаючи спірний договір дарування вони таким чином хотіли зменшити податкове навантаження, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд сприймає їх критично. За таких обстави суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування квартири був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування, а позивач не надала суду доказів того, що сторони договору дарування від 05.10.2002 року діяли свідомо з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, а тому в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування\~квартири [ADDRESS] від\~05.10.2002\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Черкаського\~міського нотаріального\~округу Романій\~Н.В.,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№22130\~удаваним у зв`язку з її недоведеністю. Оскільки в задоволенні основної вимоги відмовлено, то суд також приходить до висновку про відмову у задоволенні похідної вимоги - визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частки спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності на дану квартиру. Крім того, під час розгляду справи. представником відповідача було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності. У зв`язку з цим, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 ЦК УРСР. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення" судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Щодо розподілу судових витрат, то слід зазначити, що оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, ст.ст.58,224.243 ЦК УРСР (1963 року),

Outcome: dismissed