Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Гайворонського районного суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 21.11.2017 року він уклав договір з адвокатом [PERSON], про те що, вище вказаний адвокат буде здійснювати його захист та представництво у суді по кримінальному провадженні за №12017120120000574 від 21.11.2017 року, яке відносно нього порушено та передано на розгляд до місцевого суду, гонорар за свою роботу відповідач отримав у повному обсязі а саме: у розмірі 5000 грн. Факт отримання відповідачем коштів зафіксований свідком [PERSON] Однак угоди адвокат своєї не виконав та кошти відмовляється повертати. Ним неодноразово вживалися заходи до [PERSON], щодо добровільного повернення його коштів, або продовження виконання зазначених у договорі своїх обов'язків, проте це не давало жодних позитивних результатів, [PERSON] то уникав його, то не з'являвся 3 рази на розгляд заяви про відвід судді, то замикався у своєму кабінеті. Він був змушений йти до поліції та писати заяву про вчинення злочину 25.06.2018 року за ч. 2 ст. 192 КК Україна. 27.07.2018 року слідчим суддею Гайворонського районного суду Кіровоградської області було постановлено ухвалу про зобов'язання внести відповідні відомості до ЄРДР за ч.2 ст. 192 КК Україна, яке нині розслідується, однак збитки спричинені йому [PERSON] до цього часу не - компенсовано. У зв'язку з цим просить суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі 23000 гривень. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити. Додатково пояснив, що просить стягнути з [PERSON] 5000 грн. сплаченого гонорару, інші витрати, зокрема на бензин, що становить матеріальну шкоду та 15000 грн. моральної шкоди. Письмових доказів про отримання відповідачем 5000 грн. він не має. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутності. Крім цього відповідач до суду подав також відзив в якому також просив відмовити у задоволенні позову, вказує, що грошові кошти від позивача не отримував. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснив, що є батьком позивача. При ньому відповідач отримав від його сина 5000 грн. за надання правової допомоги, однак жодних дій не вчинив. Відповідач відмовився надати квитанцію про отримані кошти. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що знає, що позивач звертався до відповідача за наданням правової допомоги, однак останній її не надав та відмовляється повернути отримані кошти. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 21.11.2017 року позивач уклав договір №3 про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON], про те що, вище вказаний адвокат буде здійснювати його захист та представництво інтересів, зокрема і в Гайворонському ВП ГУНП. Зазначене не оспорюється сторонами та підтверджується дослідженими матеріалами справи (а.с.17-20). Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Заявляючи до стягнення зокрема 5000 грн. спричиненої матеріальної шкоди, позивачем не надано до суду будь-яких документів, підтверджуючих сплату цих коштів відповідачу. При цьому відповідно до положень ч.2 ст.218 ЦК України суд не може брати до уваги покази свідків у справі в частині отримання цих коштів відповідачем. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Стосовно заявлених [PERSON] позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 15000 грн. слід зазначити наступне. Так, відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Вимоги про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на деліктній відповідальності, положення ст. 23 ЦК України при розгляді спорів про відшкодування моральної (немайнової) мають застосовуватися з урахуванням приписів ст. 1167 цього Кодексу - для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, тобто, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, противоправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і противоправною поведінкою заподіювача та вина. Згідно із п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Позивачем не доведено факту завдання йому будь-яких збитків, не надано доказів, що підтверджують наявність реальних збитків, не доведено наявність протиправної поведінки з боку відповідача при здійсненні ним своїх повноважень, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed