Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір від 09.01.2008 року №45/АА-00002.07.2 укладений між [PERSON] та Публічним Акціонерним Товариством «РОДОВІД БАНК»; визнати недійсним договір застави рухомого майна від 09.01.2008 року №45/АА- 00002.07.2-3 укладений між [PERSON] та Публічним Акціонерним Товариством «РОДОВІД БАНК»; зобов'язати Публічне Акціонерне Товариство «РОДОВІД БАНК» повернути [PERSON] надмірно сплачені кошти у сумі 14 146 (чотирнадцять тисяч сто сорок шість Американських доларів США 36 центів. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив обставини викладені в позові та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у запереченнях та просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані докази вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 09 січня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір №45/А А-00002.07.2 за умовами якого банк відкрив відновлювану кредитну лінію на загальну суму 29 250 доларів США по 08 січня 2015 року на купівлю автомобіля. 09 січня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк» був укладений договір застави рухомого майна №45/АА- 00002.07.2-3 , відповідно до умов якого позивач надала в заставу ПАТ «Родовід Банк» автомобіль марки HONDA ACCORD, седан-В, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що під час укладення спірного договору він був введений в оману, оскільки в договорі не були зазначені усі його істотні умови, а саме: графік платежу, сукупна вартість кредиту тощо. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (Нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним ( оспорювані правочини). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Цивільним кодексом України визначений вичерпний переліку умов, при яких правочин може вважатися недійсним. Так, відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу. Між тим, згідно з ч. 1-3, 5, 6 зазначеної статті ЦК встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: * зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; *особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; *волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; *правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; *правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно тверджень позивача, всього позивачем сплачено за кредитним договором на виконання кредитного договору: 7 708,68 Американських доларів США, проценти за користуванням кредиту (п і розрахунку заборгованості за кредитом від 15.10.2012 року); 15 729,39 Американських доларів США, тіло кредиту (п.3. розрахунку заборгованості за кредитом від 15.10.2012 року); 19 958,29 Американських доларів США, щомісячна плата за обслуговування кредиту (п.5. розрахунку заборгованості за кредитом від 15.10.2012 року); Разом сплачено відповідачу (7 708,68 + 15 729,39 + 19 958,29=43396,36 ) дорівнює 43 396,36 Американських доларів США. Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, посилається на Закон України « Про захист прав споживачів». Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Процедура укладання кредитного договору включає питання щодо надання інформації кредитедавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Суд критично ставиться до таких посилань позивача, оскільки необхідно звернути увагу на те, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1)особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При детальному дослідженні кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року та Додатку 1 до кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року, яким здійснювався детальний розпис сукупної вартості кредиту з'ясовано, що вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» були дотримані Відповідачем і порушень принципу справедливості не вбачається, оскільки зміст кредитного договору не суперечить ЦК України та іншим актам законодавства. Разом з тим, на погодження умов Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року [PERSON] власноручно поставлено свій підпис в Кредитному договорі №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року. Крім того, власноруч боржником [PERSON] в кінці тексту на підтвердження ознайомлення із умовами Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року зазначено: "Я, [PERSON], підтверджую, ЩО ДО моменту укладення ЦЬОГО договору В письмовій формі повідомлена про всі умови кредитування, передбачені п. 2 ста 11 Закону України «Про захист прав споживачів". Таким чином, своїм підписом [PERSON] в зазначених документах, вільно, без примушування виразила свою волю щодо підписання даного Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року та на умовах, які зазначені в ньому та в додатках до Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року. Так, посилання позивача на те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитного договору та сукупною його вартістю спростовується матеріалами справи, оскільки [PERSON] була письмово повідомлена про умови та сукупну вартість кредиту. Відтак, суд не погоджується з вимогою Позивача щодо визнання недійсним кредитного договору від 09.01.2008 року №45/АА-00002.07.2 укладеного між [PERSON] та Публічним Акціонерним Товариством «РОДОВІД БАНК» з підстав того, що банк замовчував суттєву інформацію про умови кредитування та не повідомив про сукупну вартість кредиту, оскільки вона не відповідає дійсності та прямо спростовується підписами позивача на оскаржуваних договорах. Водночас, в разі незгоди з умовами Кредитного договору або нерозуміння умов договору та його наслідків [PERSON] могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «При захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, [PERSON] своїм правом на відкликання згоди на укладення договору не скористалась. Крім того, [PERSON] здійснювала оплату за користування грошовими коштами, що підтверджується виписками з 09.01.2008 року та 15.05.2017 року та про що вона зазначає у своєму позові. Згідно ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Таким чином, вчиненням оплат за користування грошовими коштами Відповідача, Позивач підтверджував свою волю щодо укладення договору та взяттям на себе зобов'язанням щодо своєчасності оплат заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Як вже зазначалось судом, вся необхідна інформація як за Кредитним договором, так і за Договором застави транспортного засобу була надана Позивачу в повному обсязі, про що є відповідні підписи на цих договорах зроблені власноруч Позивачем. Згідно статті 28 Закону України «Про Заставу» застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання. Крім того, позивач, посилаючись на частину 2 статті 548 ЦК України, як на підставу для визнання договору застави недійсними, вказувала на те, що недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочинів щодо його забезпечення. На підставі зазначеного вище, можна зробити висновок, що [PERSON] в добровільному порядку уклала з банком оскаржуваний договір та була ознайомлена з усіма його істотними умовами, що засвідчено власним підписом. Таким чином, як наслідок і похідні вимоги Позивача про визнання недійсним договору застави від 09.01.2008 року №45/АА- 00002.07.2-3 укладений між [PERSON] та Публічним Акціонерним Товариством «РОДОВІД БАНК» та зобов'язання Публічного Акціонерного Товариства «РОДОВІД БАНК» повернути [PERSON] надмірно сплачені кошти у сумі 14 146 (чотирнадцять тисяч сто сорок шість Американських доларів США 36 центів) також підлягають залишенню без задоволення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно до ч. 1, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Враховуючи вищезазначене, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed