Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Фудмаркет», яке є правонаступником Приватного підприємства «Модус Н», про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, визнання права власності. Позивач обґрунтовує тим, що в 2004 році між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо передання останнім позивачу у власність окремими траншами грошових коштів під проценти (позику). При цьому, письмові угоди між сторонами не оформлювались в зв'язку з принциповою відмовою від цього відповідача [PERSON], однак, при отриманні кожного окремого траншу [PERSON] надавалась [PERSON] розписка про отримання грошей. Зокрема, 08 квітня 2009 року Позивачем було отримано від вказаного відповідача грошову суму в розмірі 300000,00 (триста тисяч) доларів США, про що надано розписку. 08 грудня 2015 року, в зв'язку з неодноразовими вимогами [PERSON], відбулось письмове оформлення існуючих між ним та відповідачем домовленостей, однак, [PERSON] не погодився на підписання окремих договорів позики по кожному траншу, а наполіг на підписанні одного єдиного документу. Відповідно до п. 4 Договору, в порядку забезпечення виконання позивачем зобов'язань по поверненню позики та виплати відсотків, сторони та Афілійовані до сторін особи уклали договори купівлі-продажу наступних об'єктів нерухомості, за умовами яких [PERSON] та зазначеним стороною особам були передані у власність наступні об'єкти нерухомості, зокрема: ТОВ «Горяц-Т» продало ПП «Модус Н» нежилі приміщення першого поверху, загальною площею - 288,9 кв.м., розташовані в буд. № 83 по проспекту Маршала Жукова, приміщення № 501 в м. Одесі. Зазначений правочин оформлений договором купівлі-продажу від 09 квітня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 457. На теперішній час, за поясненнями позивача, зобовязання з повернення боргу ним виконані у повному обсязі, тобто основне зобовязання є припиненим його виконанням, та з такого, підстави для подальшого існування забезпечувального зобовязання, яке оформлено як договір купівлі-продажу нерухомого майна, а насправді є договором іпотеки, відпали, та відповідно будь-які зобовязання, що з нього випливають припинені. На підставі викладеного позивач просив суд визнати договір позики,укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 квітня 2009 року, відповідно до якого позивач отримав від відповідача в борг грошову суму в розмірі 300000,00 дол. США припиненим у звязку з виконанням [PERSON] зобовязань за цим договором та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно СТА 108201 від 28.10.2014 року, що було видано у звязку з зазначеним договором купівлі-продажу, визнати право власності на обєкт забезпечення за позивачем. Третя особа, ТОВ «Горяц-Т» звернулось до суду з самостійними вимогами, у яких посилаючись на те самі обставини, та вказуючи, що саме ТОВ «Горяц-Т» передавало у забезпечення зобовязань позивача на користь ПП «Модус Н» спірне нерухоме майно, просило суд визнати договір купівлі продажу від 09.04.2009 року удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є припиненим в звязку з припиненням основного зобовязання; визнати недійсним Свідоцтво право власності на нерухоме майно СТА 108201 від 28.10.2014 року, що було видано у звязку з зазначеним удаваним договором купівлі-продажу, а також просило суд визнати за такою третьою особою право власності на спірне нерухоме майно. Представник ТОВ «Фудмаркет» звернувся до суду з письмовими запереченнями проти позову та з заявою про застосування строків позовної давності за вимогами про визнання договору удаваним, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та визнання права власності на таке майно за іншими особами. В обґрунтування заперечень представник відповідача вказав, що спір між ТОВ «Горяц-Т» та ТОВ «Фудмаркет» вже розглядався господарським судом, та тоді позивач відмовився від заявленого позову, разом з тим спірний договір було укладено 09.04.2009 року, тобто більше ніж за три роки до подання третьою особою та позивачем своїх позовів з вказаними вище вимогами. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, наполягали на його задоволенні з наведених у позові підстав. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували проти заявлених позивачем та третьою особою вимог, просили суд відмовити у їх задоволенні. Додатково вказані особи пояснили, що арифметичні відомості, які позивач та представник третьої особи називають звірками, є документами, що імовірно були викрадені такими особами з робочого столу [PERSON], та жодним чином не стосуються відносин між сторонами у справі. Представник третьої особи з самостійними вимогами підтримав заявлені вимоги з наведених підстав, просив суд їх задовольнити. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач, [PERSON], пояснив, що між ним та [PERSON] з 2003 року існувала певні фінансові взаємовідносини - позивач неодноразово отримував від відповідача позики, а на їх забезпечення передавав йому нерухзоме майно. Іноді забезпечувальні зобов'язання оформлювались іпотекою, іноді шляхом укладення договорів кіпівл-продажу майна, що у такий спосіб передавалось у іпотеку. Тривалий час сторони доходили порозуміння щодо їх взаємин, позики своєчасно повертались позикодавцю, а заставне майно - особам, що передавали таке майно [PERSON] або вказаним ним особам. Однак коли позивач 07.07.2016 року виконав перед відповідачем всі зобов'язання з повернення позики, провів з відповідачем повний розрахунок, останній відмовився повернути заставне майно, що й вимусило позивача звернутись до суду. Додатково позивач, допитаний у якості свідка, підтвердив, що викладені у документі від 08 квітня 2009 року умови отримання ним позики відповідають дійсній угоді з [PERSON], при цьому вазані взаємовідносини були оформлені "джентельменською угодою" яка була підписана двома свідками зі сторони [PERSON] та безспосередньо ним, [PERSON], оскільки відповідач [PERSON] ухилявся від підписання зазначеного договору. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила суду про те, що вона з [PERSON] працює під однією торгівельною маркою, та між нею, [PERSON] та [PERSON] склались довірительні відносини. Також свідок повідомила, що їй відомо про те, що між сторонами у справі існували певні фінансові розрахунки, та на їх забезпечення неодноразово передавалось нерухоме майно, як за договорами іпотеки так і за договорами купівлі продажу, та після виконання [PERSON] його зобовязань з повернення позики сторони належним чином припиняли і забезпечувальні зобовязання. Разом з тим свідок зазначила, що вона, як директор ТОВ «Горяц-Т» виступила поручителем за вказаним позивачем зобовязанням, однак відповідач, не зважаючи на виконання основного зобовязання, ухиляється від належного виконання свого обовязку з повернення нерухомого майна у власність ТОВ «Горяц-Т». На питання представника відповідача свідок пояснила, що дійсно підписувала договір купівлі продажу, та ТОВ «Горяц-Т» отримало передбачені таким договором кошти. Крім викладеного свідок вказувала, що за наявними у неї відомостями позивач повністю розрахувався з позикодавцем. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила суду відомі їй обставини справи та вказала, що [PERSON] протягом останніх 10 років позичав у відповідача гроші під відсотки, якісь кошти позичав під заставу майна, якісь ні, які саме та у якій кількості свідку не відомо, та разом з тим свідок вказала, що [PERSON] 07.07.2016 року передав [PERSON] 10000000,00 дол. США готівкою, чим повністю погасив заборгованість перед вказаною особою. Так, вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази суд вважає за необхідне вказати наступне. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів безстороннім та належним судом, утвореним відповідно до закону. Звертаючись до суду за захистом свого права заявник самостійно обирає спосіб захисту його права та інтересу. Цивільно-правові відносини, що виникають з договорів позики врегульовані главою 71 Цивільного кодексу України. Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. (ст. 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому щодо виконання договору позики, застосовуються як спеціальні норми щодо обовязку сплати позичальником відсотків, щодо можливості предявлення кредитором вимоги про дострокове повернення позики, так і загальні засади виконання зобовязань, визначені Главою 48 ЦК України. Главою 50 ЦК України визначені підстави припинення зобовязання, зокрема, підставою припинення зобовязання є його виконання. Підтвердженням виконання договору позики є кореспондуюча розписка позикодавця, або повернення позикодавцем позичальнику боргового документу (розписки чи іншого документу, який посвідчує отримання позики). Позивач у своєму позові вказує на те, що між сторонами було укладено договір позики, що здійснювався окремими траншами: починаючи з 2004 року позивач окремими частинами отримував від [PERSON] грошові кошти, та складав йому про це відповідні розписки, та на теперішній час позику повернено у повному обсязі, зобовязання за договором позики виконані та, відповідно, припинені. Суд зауважує, що згідно аналізу ст. 1047 ЦК України, розписка (або інший документ), це документ зі змісту якого вбачається хто та від кого, на яких умовах отримав позику, або посилання на відповідний договір позики, що укладено між позикодавцем та позичальником, де сторонами погоджено порядок та умови надання позики. До матеріалів справи долучено лише один документ що відповідає зазначеним вимогам розписку від 08 квітня 2009 року, за змістом якої позивач засвідчив отримання від [PERSON] у позику 300000,00 дол. США під 24 відсотки річних. При цьому за змістом вказаної розписки вказано, що [PERSON] передає [PERSON] в заставу (іпотеку) шляхом укладення договору договору купівлі-продажу належного ТОВ «ГоряцТ» нерухомого майна, приміщення №501 на першому поверсі в будинку №83 по проспекту Маршала Жукова в м. Одесі, на користь ПП «Модус Н», а після повернення позичальником договору позики, зазначене майно має бути повернено на користь попереднього власника. Інші документи, що містять певні грошові розрахунки, та відомості арифметичного характеру, копії яких долучені до матеріалів справи, суд оцінює критично, оскільки вони не відповідають наведеним вище вимогам, та встановити з їх змісту те, що вони були отримані чи передані у звязку з виконанням конкретного довоговору позики чи будь-яких інших зобовязань не можливо. Пояснення свідків, що були надані з приводу руху коштів суд оцінює критично, оскільки згідно положень ч.1 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, як той, на який посилається у своїх вимогах позивач, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Разом з тим посилання позивача на фіксування умов укладеного між сторонами договору позики 08 грудня 2015 року, шляхом їх викладення у письмовій формі, також заслуговують на критичну оцінку виходячи з наступного. З аналізу зазначеного документу вбачається, що його підписано [PERSON], та двома свідками, що засвідчити дійсність існування відносин за вказаними умовами між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником. Зазначений документ за своїм змістом вказує на те, що [PERSON] отримав від [PERSON] позику в загальному розмірі 6060600,00 дол. США, на умовах зворотності та оплатності. Так, [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] вказану позику готівковими коштами зі сплатою 24% річних від неповернутої суми позики. Згідно п. 4 такого документу, на забезпечення виконання зобовязань з повернення позики, сторони позики та афілійовані до них особи уклали договори купівлі-продажу, за умовами яких [PERSON] та вказаним ним особам були передані у власність обєкти нерухомості, та зокрема ТОВ «Горяц-Т» передало у власність ПП «Модус Н» нежитлові приміщення 1-го поверху, що розташовані в буд. 83 по проспекту М. Жукова, приміщення №501 в м. Одесі. Крім того зазначений документ вказує на те, що [PERSON] та афілійовані особи усвідомлюють той факт, що вони є номінальними власниками вказаних обєктів нерухомості, а укладені договори купівлі-продажу є формою забезпечення зобовязань [PERSON] Пунктом 5 документу визначено, що в момент повернення позичальником позикодавцеві всієї суми позики та нарахованих відсотків, позикодавець зобовязується повернути позичальнику та вказаним ним особам визначені у п. 4 обєкти нерухомості шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу. Такий документ, а також викладені у ньому умови та обставини, заслуговують на критичну оцінку, оскільки за своєю правовою природою такий документ не є договором позики чи будь-якою іншою угодою, та не створює жодних правових наслідків. Зокрема суд зазначає, що договір позики є двостороннім правочином. Як вказано вище, договір позики, що укладений на суму, яка перевищує у десять разів і більше встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути укладено у письмовій формі. Письмова форма двостороннього правочину розуміє під собою, те, що його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, якщо вони підписані його сторонами. Натомість вбачається, що зазначений документ не підписано ані [PERSON] особисто, ані іншою, уповноваженою ним, особою. Таким чином посилання позивача на укладення між ним та [PERSON]А договору позики на суду 6060600,00 дол. США, та на виконання ним такого зобовязання, не заслуговують на увагу, оскільки до суду належних та допустимих доказів укладення такого договору та про виконання його умов не надано. Натомість у випадку його укладення у усній формі, як це випливає з наданих стороною позивача пояснень, вбачається, що такий договір є нікчемним в силу закону, та не створює для його сторін жодних юридичних наслідків (ст. 215, 216 ЦК України). Кореспондуючі розяснення були надані судам у п.2.5.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №11від 29.05.2013 року: за змістом ч.2 статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Щодо посилань позивача те, що договір купівлі-продажу, укладений 29.04.2009 року між ТОВ «Горяц-Т» та ПП «Модус Н» з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, - нежитлових приміщень 1-го поверху в буд. 83 по проспекту М. Жукова, приміщення 501, в м. Одесі, удаваний та насправді є договором іпотеки і спрямований на забезпечення виконання [PERSON] його зобовязань з повернення кредиту, суд вказує наступне. Згідно Інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 27.05.2014 року за номером запису 15561120026026414 ПП «Модус Н» було припинено, а правонаступником припиненої юридичної особи стало Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Фудмаркет». Разом з тим за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Таким чином для правильного вирішення спору з приводу визнання договору удаваним суду належить зясувати, чи відповідають права та обовязки сторін правочину, що виникли у звязку з його укладенням, змісту правочину. Так, за договором купівлі-продажу дна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином наслідком укладення договору купівлі продажу є отримання продавцем грошових коштів та передача обєкту продажу покупцеві, а покупець в свою чергу передає продавцеві кошти та отримує у власність обєкт купівлі-продажу. Позивач, та його представник, а так само представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, у наданих суду поясненнях та документах вказували, що спірне нерухоме майно було передано у заставу (іпотеку). Законом визначено (ч.1 ст. 546 ЦК України), що застава є засобом забезпечення виконання зобовязання. Іпотека є різновидом застави. За змістом договір застави нерухомого майна (іпотеки) передбачає, що кредитор (іпотекодержатель) має право у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою (іпотекою), одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Таким чином договір застави (іпотеки) не передбачає перехід права власності на предмет застави (іпотеки) на користь заставоутримувача та зустрічну виплату коштів на користь заставодавця (іпотекодавця). Натомість зі змісту вказаного, оспорюваного, договору купівлі продажу вбачається, що його сторони дійшли згоди саме з приводу купівлі-продажу спірного нерухомого майна, жодних посилань за його змістом на те, що він є договором, що укладено на забезпечення виконання певних зобовязань такий договір не містить, а напроти, п.7 такого договору визначає, що цей договір не носить характеру фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину, а також сторони засвідчили про те, що у договорі зафіксовані усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу нежилих приміщень Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його змісті, після підписання цього договору не мають значення; сторони засвідчили, що укладення договору відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору сторонам зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків, які обумовлені у ньому. Вказаний договір купівлі продажу посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], та зареєстровано у державному реєстрі за №457. Жодних доказів, що спростовують або ставлять під сумнів зазначені у п. 7 договору відомості учасниками справи до суду надано не було Додатково суд зазначає про надані свідком [PERSON], яка укладала спірний договір від імені третьої особи що заявляє самостійні вимоги та є директором ТОВ «Горяц-Т», пояснення щодо того, що підписувала вона саме договір купівлі-продажу, копія якого залучена до матеріалів справи, та що на його виконання покупцем дійсно були передані продавцю грошові кошти у визначеному договором розмірі, а право власності на нерухоме майно перейшло ПП «Модус Н», що в свою чергу вказує на дійсний характер договору. Разом з тим на дійсний характер договору купівлі-продажу свідчать і долучені до матеріалів справи відомості платіжних доручень, про сплату ПП «Модус Н» на користь ТОВ «Горяц-Т» вартості спірного нерухомого майна. Так, згідно платіжного доручення №1 від 09.04.2009 року було сплачено 1600000,00 грн., згідно платіжного доручення №2 від 14.04.2009 року було склачено 2338209,20 грн., що в сумі складає 3938209,20 грн., та кореспондує визначеній у п.2 спірного договору ціні нерухомого майна. При цьому суд окремо наголошує на тому, що посилання у розписці від 08 квітня 2009 року на передачу [PERSON] у заставу (іпотеку) спірного нерухомого майна шляхом укладення договору купівлі-продажу є неналежними, оскільки за наданими суду відомостями, сам [PERSON] не був власником спірного майна ані на час складання розписки ані на час укладення вказаного договору купівлі-продажу №457, а отже розпоряджатися таким майном не міг. З викладеного суд вказує, що згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Таким чином суд, зважаючи на відсутність будь-яких належних доказів, окрім самих усних та письмових пояснень позивача та його представника, представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, доходить висновку про відсутність підстав вважати вказаний договір купівлі-продажу від 09.04.2009 року таким, що приховує під собою інший правочин, зокрема договір іпотеки, чи вважати його у будь-який спосіб повязаним з фінансовими відносинами, які склались між позивачем та відповідачем у справі. Такий висновок суду вказує на відсутність підстав для задоволення позову третьої особи про визнання договору купівлі-продажу від 09.04.2009 року удаваним, таким що є договором іпотеки та про встановлення факту його припинення, а так само вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СТА 108201 від 28.10.2014 року, та про визнання за ТОВ «Горяц-Т» права власності на спірні нежитлові приміщення, як таких, що є похідними від вимог третьої особи про визнання договору удаваним та таким, що є договором іпотеки, який припинено у звязку з виконанням основного зобовязання. Вимоги позивача, [PERSON], також задоволенню не підлягають, оскільки ним не було належним чином доведено наявність вказаних ним обставин: зокрема до матеріалів справи не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами конкретно-визначених грошових зобовязань, факту виконання позивачем таких зобовязань, а також обставин, щодо укладання забезпечувальних, до фінансових зобовязань [PERSON], угод як між самими позивачем та відповідачем так і між іншими особами. Додатково суд зазначає, що спірний договір купівлі продажу було укладено 09.04.2009 року, а позовні заяви про визнання його удаваним 12 серпня 2016 року (позивачем [PERSON]І.), та 07.11.2016 року (третьої особою, що заявляє самостійні вимоги, ТОВ «Горяц-Т») тобто після сплину більш ніж семи років з дня його укладення, на що було вказано представником ТОВ «Фудмаркет» у поданій заяві про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, де заявник, вказуючи на те, що минуло більше трьох років з часу, коли позивач та третя особа з самостійними вимогами, мали змогу дізнатися про порушення їх прав, просив суд відмовити у задоволенні їх вимог у тому числі з підстав ст. 267 ЦК України у звязку з закінченням строків позовної давності. В свою чергу позивач та третя особа з самостійними вимогами вказали, що спір між ними та відповідачем виник лише у 2016 році, коли останній став ухилятись від виконання своїх зобовязань з повернення нерухомого майна ТОВ «Горяц-Т». За змістом частини першої статті 261\~ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Таким чином суд, критично оцінюючи посилання позивача та третьої особи щодо наведеної ними причини пропуску строку позовної давності за вимогами щодо визнання договору купівлі-продажу удаваним, вказує, що з викладених вище, встановлених на підставі наданих суду доказів, обставин справи порушення прав позивача та третьої особи не вбачається, а тому суд відмовляє у задоволенні їх вимог про визнання правочину удаваним у звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, а не з підстав пропуску строку позовної давності. При цьому суд окремо зазначає, що [PERSON] є неналежним позивачем за вимогами про визнання договору купівлі продажу, що укладено між ТОВ «Горяц-Т» та ПП «Модус Н», оскільки він не є стороною такого договору та такий договір, з наведених вище підстав жодним чином не стосується його прав чи охоронюваних законом інтересів. У звязку з викладеним, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем та третьою особою, що заявляє самостійні вимоги судові витрати відшкодуванню не підлягають. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 13.12.2016 року у справі було вжито заходів забезпечення самостійних вимог третьої особи та накладено арешт на нежилі приміщення 1-го поверху, розташовані в будинку № 83 по проспекту Маршала Жукова, приміщення 501, в м. Одесі, загальною площею 288,9 кв.м., що належать Товариству з обмеженою відповідальністю Фірмі «Фудмаркет» на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно СТА 108201 від 28.10.2014 року. Відповідно до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили, а після того підлягають скасуванню. Згідно наданих розяснень питання про скасування заходів забезпечення позову може бути вирішено за текстом рішення суду або шляхом постановлення про таке самостійної ухвали. Виходячи з викладеного, зважаючи на висновки суду про відмову у задоволенні первинного позову та відмову у задоволенні самостійних вимог третьої особи, зазначені заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed