Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області, в якій просить стягнути з Державної казначейської служби України у Львівській області за рахунок коштів державного бюджету матеріальну шкоду в розмірі 25\~800 грн. з урахуванням індексу інфляції, процентів та отриманих збитків внаслідок упущеної вигоди та моральну шкоду в розмірі 25\~800 грн. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 18 березня 2010 року, яке набрало законної сили 30.03.2010 р. з Кредитної Спілки "Християнська Злагода" на користь позивача стягнуто 25 800 грн., заборгованості. Виконавчий лист №2-1469/2009 від 30.03.2010р. на виконання вказаного рішення направлено до [PERSON] відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції. У зв'язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання рішення державним виконавцем не проводились позивач звернувся до суду зі скаргою. 20.12.2013 р. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова визнано неправомірними бездіяльність та дії державного виконавця Зорени П.І. Галицького ВДВС ЛМУЮ щодо несвоєчасного відкриття виконавчого провадження, ненадання результатів оцінки майна боржника, нездійснення переоцінки майна, не реалізації майна боржника, передача на реалізацію на 22.04.2013р. майна боржника по не чинній ціні та несвоєчасне направлення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому листу №2-1469/2009, та визнано неправомірною постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві від 27.06.2013р. по вище наведеному виконавчому листу. Позивач зазначає, що на час подання позову рішення суду не виконано і повідомлення про виконання ухвали суду від 20.12.2013 р. він не одержав. Вважає, що обмеження його права у володінні коштами, які належать йому за рішенням суду призвело до заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди. В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював та доповнював позовні вимоги, зокрема 30.06.2017 року /а.с.57-59/ подав заяву про уточнення та доповнення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку для відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 135253,76 грн. та моральної шкоди в розмірі 136 000 грн.; востаннє позивач уточнив позовні вимоги 16.08.2016 року та просив стягнути на його користь матеріальну шкоду в розмірі 137238,17 грн. та моральну шкоду в розмірі 137 600 грн. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги та доповнення до них підтримав, надав пояснення аналогічні до позову. Просив такий задовольнити. Представник відповідача-Державної казначейської служби України у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, вважає,що сам сам факт неправомірних дій державного виконавця, які безспірно встановлені судом, самі по собі, не свідчать про заподіяння майнової шкоди позивачу та не підтверджують того, що такі дії відповідача викликали негативні наслідки майнового характеру для позивача. Також зазначила, що позивач повинен був обгрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказані вимоги позивачем не виконані. Просив у задоволенні позову відмовити. Представники відповідачів [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області та Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обовязки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Дійсно, відповідно до\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено\~способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 18 березня 2010 року у справі за позовом [PERSON] до Кредитної спілки «Християнська злагода» позов задоволено повністю. Стягнуто з Кредитної спілки «Християнська злагода» на користь [PERSON] 25\~800 грн. заборгованості /а.с.60/. У зв'язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання рішення державним виконавцем не проводились позивач звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність та дії державного виконавця Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] по виконанню судового рішення від 18 березня 2010 року. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року скаргу задоволено повністю. Визнано неправомірними бездіяльність та дії державного виконавця Зорени П.І. Галицького ВДВС ЛМУЮ щодо несвоєчасного відкриття виконавчого провадження, ненадання результатів оцінки майна боржника, нездійснення переоцінки майна, не реалізації майна боржника, передача на реалізацію на 22.04.2013 р. майна боржника по нечинній ціні та несвоєчасне направлення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому листу №2-1469/2009р., та визнано неправомірною постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві від 27.06.2013 р. по вище наведеному виконавчому листу №2-1469/2009 /а.с.30-32/. Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Частинами 1 та 4\~ст. 1166 ЦК України\~передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. За змістом ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до\~ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від\~\~07 лютого 2014 року при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень\~ст. 56 Конституції України,\~ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст. ст.\~1173,\~1174 ЦК\~і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Таким чином, вищенаведені норми\~Конституції України\~та положення Законів України визначають, що матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. При цьому відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відтак зважаючи на вищезазначене Казначейство відповідно до наданих повноважень здійснює лише виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ. Окремо слід зазначити, що згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року\~у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно з ч.3\~ст. 23 ЦК України\~розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до встановлених\~ст. 1167 ЦК України\~загальних підстав для покладення відповідальності на заподіювача моральної ( немайнової ) шкоди необхідна сукупність чотирьох умов, а саме:\~наявність шкоди; протиправність дій заподіювача;\~причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Згідно вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено того, що дії відповідачів призвели до заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди, докази (обставини), які наводить позивач не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення до цивільної відповідальності не дають і достатніх правових підстав для задоволення позову. Відтак, повинен бути доведений причинний зв'язок цієї шкоди із неправомірними діями заподіювача шкоди. Саме по собі посилання на те, що рішенням суду визнано протиправність дій (бездіяльності) державного виконавця, не звільняє позивача від доведення інших складових частин цивільно-правової відповідальності. Окрім цього, сам факт визнання неправомірних дій державного виконавця, які встановлені судом, самі по собі не свідчать про заподіяння майнової та моральної шкоди позивачу та не підтверджують того, що такі дії відповідача викликали негативні наслідки майнового характеру для позивача. У зв'язку з цим суд відхиляє вимоги позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди оскільки така не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: dismissed