Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом, просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2003 року народження, [PERSON] , 2007 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 квітня 19990 року по 06 серпня 2012 року. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , 1999 року народження, [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] , 2003 року народження, [PERSON] , 2007 року народження. Після реєстрації шлюбу вони мешкали у неприватизованій квартирі [ADDRESS] , в якій були зареєстровані і діти. Після нетривалих шлюбних відносин шлюб розпався, позивач і [PERSON] почали проживати окремо. Дружина вивезла дітей в Російську Федерацію, він надав на це згоду за умови повернення на Україну в термін до 28.10.2018 року. До цього часу ні діти, ні колишня дружина не повернулись, діти залишились бути зареєстрованими у вказаній квартирі. Позивач вдруге одружився та фактично вдвох проживають за вказаною вище адресою. Через реєстрацію відповідачів у квартирі, на них нараховуються платежі за комунальні послуги, які позивач змушений оплачувати, що призводить до великих витрат. Відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2012 року, їх речей в квартирі немає. Будь-які спроби віднайти контакт із колишньою дружиною та домовитися про зняття дітей з реєстрації не є можливим, тому змушений був звернутися в суд з даним позовом. Позивач та його представник - адвокат Бурлаченко С.Ю. у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують, проти заочного рішення не заперечують. В ході розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та законний представник неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи відповідачі повідомлялись за місцем їх реєстрації, при цьому будь - яких заяв про розгляд справи за їх відсутності, відзиву на позов не надали. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи - виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу служба у справах дітей в судове засідання не з?явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись своєчасно і належним чином, про причини неявки не повідомили. Пояснень не надали. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі. Вислухав пояснення представника позивача, покази свідків, дослідив письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.9-12). Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.14). 12 серпня 2015 року зареєстровано шлюб між позивачем і [PERSON] , яка змінила прізвище на [PERSON] , що видно із копії свідоцтва про шлюб (а.с.15). Як видно із довідок про реєстрацію місця проживання, виданих відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Інгулецької районної в місті ради від 06 листопада 2020 року, місце проживання вказаних дітей позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.23-26). Відповідно до Акту від 22 жовтня 2020 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] та затвердженого начальником дільниці ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» у квартирі [ADDRESS] вказаного будинку відповідачі не проживають з серпня 2012 року (а.с.13). Відповідно до листа начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби відомості про перетинання державного кордону, лінії розмежування в межах Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупаною територією АР Крим, громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у період з 25.05.2016 по 25.05.2021 в базі даних не виявлено. Також повідомили, що інформація у базі даних зберігається протягом п`яти років (а.с.136). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона знає позивача та [PERSON] з 2002 року, останні з дітьми проживали в будинку [ADDRESS] . Більше як 10 років тому [PERSON] з дітьми виїхали з квартири. Знає, що вони мали намір виїхати до іншого міста, куди саме не відомо їй. Зараз в квартирі мешкають [PERSON] і [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що позивач є чоловіком її матері [PERSON] , вони одружені приблизно 7 років, мешкають в квартирі по [ADDRESS] . Вона з матір?ю проживала в цьому будинку більше 20 років та знали сім?ю [PERSON] . Колишня дружина позивача [PERSON] і їх діти близько 10 років не проживають в спірній квартирі, вони виїхали до Росії. Останній раз [PERSON] приїздила із сином коли вирішувала питання з позивачем стосовно розлучення. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач є її сусідом, останній проживає з дружиною [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . З колишньою дружиною [PERSON] він розлучився. Снєжана з дітьми не проживають за вказаною адресою близько 10 років. Про факти насилля в їх сім?ї їй не відомо. Після того як [PERSON] з дітьми виїхали з квартири, вона їх не бачила. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають зі ст. ст. 71, 72 ЖК України. Згідно із ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Встановлено, що відповідачі залишили спірну квартиру не з власного бажання та на той час були малолітніми і неповнолітніми, відповідач [PERSON] є малолітньою на даний час та не може вирішувати самостійно питання щодо місця її проживання. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідачі дійсно відсутні в спірній квартирі за місцем реєстрації близько 10 років, тобто понад встановлений законом шестимісячний термін. В той же час причини їх відсутності суд вважає поважними, оскільки вони були позбавлені можливості вільно та безперешкодно користуватися спірною квартирою з ініціативи їх матері - [PERSON] . Доказів про те, що відповідачі втратили інтерес до спірної квартири позивачем та його представником не надано, такі обставини не доведені. Відповідно до частини 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Окрім того, як задекларовано у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи, що [PERSON] , [INFO] є рідною донькою позивача, на даний час є малолітньою та має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Нормами частини 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Отже, вказана дитина була зареєстрована у спірній квартирі, оскільки є донькою позивача, а тому набула право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації. Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, наймачем якого він є. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). З вказаних підстав, доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання своєї матері і повинна бути там зареєстрована, є необґрунтованими. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Непроживання матері дитини у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі їх дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. З урахуванням викладеного суд вважає, що позов в частині вимог про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житлом, задоволенню не підлягає. Окрім того, статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позивач належними, допустимими та достовірними доказами повинен довести порушення його прав. А відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано доказів (ордеру) щодо отримання ним права користування спірною квартирою на час звернення до суду та відповідно порушення відповідачами його невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Клопотань про витребування таких доказів стороною позивача не заявлялось. Посилання позивача на те, що через реєстрацію відповідачів в квартирі на них нараховуються комунальні платежі, що призводить до великих витрат позивача, суд оцінює критично, оскільки суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач здійснює оплату за комунальні послуги, які нараховуються на зареєстрованих в квартирі його дітей. Згідно із ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed