Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому зазначив наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності від 11.08. 2005 року, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради № 23791 на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить по 1/3 частці квартири [ADDRESS]. 10 квітня 2009 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано і з того часу він не має можливості користуватися вказаною квартирою. У зв'язку з тим, що між ними склалися дуже погані стосунки, вони ніяк не можуть добровільно домовитися про порядок користування належної їм на праві спільної власності квартирою і тому він змушений звернутися до суду з цим позовом. Оскільки їх сім'я розпалася, вони сплачувати рахунки за комунальні платежі спільно не мають можливості. Для укладання окремих договорів на постачання комунальних послуг і усунення перешкод у користуванні власністю їм необхідно встановити порядок користування житловим приміщенням. Квартира [ADDRESS] складається із двох ізольованих кімнат. Позивач вважає, що можливо встановити порядок користування квартирою таким чином, щоб виділити йому в користування меншу кімнату, а відповідачці з їх сином [PERSON] більшу кімнату. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом встановлення порядку користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], відповідно до варіанту запропонованого висновком судово-технічної експертизи. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2018 р. розгляд справи призначений в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили встановити порядок користування спірним житловим приміщенням відповідно до першого варіанту запропонованого експертом висновку судово-технічної експертизи від 23.07.2018 р. Додатково позивач пояснив, що між ним та відповідачами склались неприязні відносини, на протязі тривалого часу він фактично не мешкає у спірній квартирі. Фактично він мешкає в с. Малинівка Гуляйпільського району Запорізької області. Також зазначив, що має у власності інше житло, але не мешкає в ньому, оскільки не сплатив в повному обсязі за нього кошти. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце слухання справи повідомлялись шляхом надсилання на зареєстровану адресу їх місця проживання судових повісток, які повернулись до суду з причин «за закінченням строку зберігання». З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час, дату та місце слухання справи. Причини неявки суду не повідомили. Відповідачами під час підготовчого провадження по справі поданий відзив на позовну заяву, в якому останні виклали наступні заперечення відносно позовних вимог. Позивач [PERSON] добровільно залишив спірну квартиру у червні 2008 року. З червня 2008 року і по теперішній час позивач [PERSON] жодного разу не приходив до квартири. Майже десять років він не сплачував комунальні послуги за квартиру, не утримував і не ремонтував квартиру. Вони сплачували всі платежі за квартиру, робили ремонт і утримували квартиру в належному стані. Відповідачі по справі, ніколи не чинили позивачу будь-яких перешкод в користуванні квартирою, не перешкоджали проживати в квартирі. Запропонований позивачем порядок користування квартирою призведе до суттєвого порушення прав та законних інтересів відповідачів: [PERSON] та [PERSON], оскільки площа житлової кімнати, яку позивач просить надати у користування їм, становить 14.8 кв. м, однак на їх частку у праві спільної часткової власності на квартиру припадає 18.2 кв.м. житлової площі, що на 3.4 кв.м менше. Житлова площа кімнати, яку просить виділити позивач йому, становить 12.5 кв.м, що на 3,4 кв. м. житлової площі більше ніж його частка у праві спільної часткової власності на квартиру. Крім того, відповідач [PERSON], є інвалідом другої групи (непрацездатна) та перебуваю на диспансерному обліку у Комунальній установі «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької міської ради, в зв'язку з чим в силу захворювання, вона потребує окремої житлової площі. Виділ відповідачам по справі житлової кімнати площею 14.8 кв. м, (1.4./2 = 7,4), на кожного, призведе до штучного погіршення наших житлових умов, порівняно з рівнем середньої забезпеченості громадян жилою площею у м. Запоріжжі. Враховуючи вищевказане відповідачі просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно п. 1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу за відсутності відповідачів. Суд, вислухав пояснення позивача та його представника, дослідив матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні обставини та правовідносини. Позивач та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, від даного шлюбу мають сина - [PERSON], 1986 р.н., (відповідача по справі). В 2009 р. даний шлюб розірваний. Дані обставини визнані сторонами в їх поясненнях та в заявах по суті. Відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи, що підтверджується копією довідки МСЕК від 21.09.2017 р. Сторони по справі, на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 11.08.2005 р., виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради (а.с. 20), є співвласниками квартири [ADDRESS], кожному належить по 1/3 частки квартири. Місце проживання позивача та відповідачів зареєстроване в квартирі за вищезазначеною адресою, що підтверджується копіями їх паспортів (а.с. 5, 18, 19). З технічної документації квартири (а.с. 22-23) вбачається, що її загальна площа становить 48,85 кв.м., жила - 27,3 кв.м., підсобна - 19,3 кв.м, корисна площа - 46,6 кв.м. Квартира складається з 2-х кімнат площею: 12,5 кв.м., 14,8 кв.м., підсобних приміщень: кухні площею 8.3 кв.м., туалету - 1,0 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., коридору - 6,9 кв.м., лоджії - 2,25 кв.м. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2018 р. задоволено клопотання позивача та призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Чи можливо встановити порядок користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з виділом у користування позивачу [PERSON] (є власником 1/3 частини даної кватири), житлової кімнати площею 12,5 кв.м, а відповідачам [PERSON] (власник 1/3 частини даної квартири), [PERSON] (власник 1/3 частини даної квартири) - житлову кімнату площею 14,8 кв.м., а інші приміщення залишити у загальному користуванні співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON]? 2. Чи можливо запропонувати інший порядок користування даною квартирою, який би повністю відповідав ідеальним часткам співвласників? Якщо так, то які переобладнання в квартирі потрібно для цього зробити? У висновку судового експерта ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» [PERSON] від 23.07.2018 р. за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, зазначені наступні відповіді на поставлені судом питання: По першому питанню. Проведеним дослідженням встановлено, що варіант порядку користування квартирою, запропонований в Ухвалі суду з технічної точки зору неможливий, тому що [PERSON] пропонується житлова кімната площею 12,5 кв.м., а [PERSON] та [PERSON] - житлову кімнату площею 14,8 кв. м., а інші приміщення залишити у загальному користуванні співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON]. При такому варіанті порядку користування квартирою не можливе загальне користування співвласниками лоджією - доступ до лоджії наявний лише через кімнату 2 площею 14,8м , яка пропонується у особисте користування співвласників [PERSON] та [PERSON]. На розгляд суду пропонується варіант порядку користування квартирою [ADDRESS], з урахуванням варіанту, запропонованого у Ухвалі Комунарського районного суду від 06.03.2018 року. 1-й варіант порядку користування квартирою. На ідеальну частку у 1/3 частини квартири покладається приміщень загальною площею 16,28 кв. м. (48,85*1/3). В загальне користування співвласників пропонуються наступні приміщення: коридор 1 площею 6,9 кв.м, кухня 5 площею 8,3 кв.м., туалет 6 площею 1,0 м2, ванна кімната 7 площею 2,7 кв.м, загальною площею 18,9 кв.м (6,9+8,3+1,0+2,7). Співвласнику [PERSON] пропонуються в особисте користування кімната 3 площею 12,5 м2. Так як частина приміщень пропонується у загальне користування співвласників, то співвласнику [PERSON] пропонується в загалі приміщень в квартирі загальною площею 18,8 кв.м (12,5+18,9/3), що на 2,52 кв.м (18,8-16,28) більш, ніж покладено на ідеальну частку в 1/3 частини. Співвласникам [PERSON] та [PERSON] пропонуються в особисте користування кімната 2 площею 14,8м2 лоджія площею 2,25м2 та комора 4 площею 0,4 кв.м, загальною площею 17,45 кв.м (14,8+2,25+0,4). Так як частина приміщень пропонується у загальне користування співвласників, то співвласникам [PERSON] та [PERSON] пропонується в загалі приміщень в квартирі загальною площею 30,05м2 (17,45+18,9*2/3), що на 2,52 кв.м (32,57-30,05) менш, ніж покладено на ідеальну частку в 2/3 частини. По другому питанню. Проведеним дослідженням встановлено, що розробити та запропонувати на розгляд суду інший порядок користування даною квартирою, який би повністю відповідав ідеальним часткам співвласників, з технічної точки зору не видається за можливе, тому що площі та розташування житлових приміщень у квартирі не дозволяють розробити такі варіанти - площа приміщень у загальному користуванні складає 18,9 кв.м., 1/3 частина приміщень загального користування - 6,9 кв.м. (18,9*1/3), на ідеальну частку в 1/3 частини покладається приміщень 16,28 кв.м. (48,85*1/3), таким чином, щоб приміщення які пропонується в користування співвласнику [PERSON] складали 1/3 частини від всієї квартири, площа жилої кімнати повинна складати 9,38 кв. (16,28-6,9), а така кімната у квартирі [ADDRESS] - відсутня. Ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно правового висновку викладеного в постанові Пленуму Верховного суду України від 17.06.205 р. по цивільній справі №6-1500цс15. Стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Отже, учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але, оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом. Так, за ст. 361 ЦК кожен співвласник наділений правом самостійного розпорядження часткою у праві спільної часткової власності. Таким чином, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Під час судового розгляду між співвласниками спірної квартири не досягнуто згоди щодо заявленого позивачем порядку користування спірною квартирою. Стаття 15 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, при цьому ним не доведено, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, яка перебуває у спільній частковій власності. Під час судового розгляду позивач підтвердив, що спірна квартира не є місцем його постійного мешкання, останній фактично мешкає в іншій квартирі, яка належить йому на праві приватної власності, тобто позивач з власної волі фактично не користується спірною квартирою. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач заявив позовні вимоги, в яких просить встановити порядок користування спірною квартирою відповідно до варіанту запропонованого висновком судово-технічної експертизи. Проаналізував законодавство, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, оцінивши вищезазначені докази, суд приходить до наступних висновків. Площа житлових приміщень в спірній квартирі не дозволяє встановити таким варіант користування нею, який б відповідав ідеальним часткам співвласників. Суд вважає, що запропонований експертом у вищезгаданому висновку варіант порядку користуванням спірною квартирою між сторонами фактично значно збільшить частку позивача у квартирі, якою він буде користуватись, при цьому порушуються права інших співвласників (відповідачів по справі), які вдвох змушені користуватись значно меншою житловою площею по 7,4 кв.м. В запропонованому експертом варіанті, відповідачам окрім кімнати жилою площею 14,8 кв.м., виділяється в користування підсобні приміщення: лоджія 2,25 кв.м. та комора 0,4 кв.м., внаслідок чого порушується право позивача на користування даними підсобними приміщеннями. Також на думку суду є недопустимим виділення в спільне користування жилої кімнати відповідачам, які є повнолітніми особами різної статті, не є подружжям, крім того відповідач [PERSON] є інвалідом 2-ї групи. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем порядок користування сторонами спірною квартирою не відповідає вимогам закону та порушує права сторін, в зв'язку з чим підставі для задоволення позовних вимог відсутні

Outcome: dismissed