Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

04.05.2016 року позивач звернулася з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.03.2008 року її колишнім чоловіком з АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 310-08Ж032-І. На момент укладення спірного договору вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно п. 1.1 Іпотечного договору в іпотеку було передано житловий будинок літера А-2 загальною площею 444,5 кв. м, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Цей будинок був придбаний за договором купівлі-продажу від 28.03.2008 року та посвідчений приватним нотаріусом Грибановою О.В., реєстр № 1052. Оскільки будинок був придбаний в шлюбі, згідно з законом половина будинку належить їй на праві власності. Позивач зазначає, що в порушення вимог діючого законодавства, іпотечний договір був укладений без її нотаріальної згоди на укладення такого договору. Обґрунтовуючи свої вимоги нормами Закону України "Про іпотеку", ЦК України, в поданій до суду позовній заяві просила визнати недійсним іпотечний договір № 310-08Ж032-І, укладений між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк». Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву. В поясненнях зазначала, що позивач надавала згоду на укладення договору іпотеки, про що свідчить її письмова згода. Зазначала, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки нею не надано жодного доказу, що про порушене право вона дізналася в 2016 році, в той ячас як договір іпотеки було укладено в 2008 році. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача АТ «Альфа Банк» в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи без її участі. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] був придбаний за договором купівлі-продажу від 28.03.2008 року та посвідченим приватним нотаріусом Грибановою О.В., реєстр № 1052. 28.03.2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 310-08Ж032-І. Згідно вказаного договору іпотекодавець ( [PERSON] ) надав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно в забезпечення виконання ним зобов`язання за кредитним договором №310-08Ж032-НКЛ від 28 березня 2008 року. Предметом іпотеки сторони визначили житловий будинок площею 444,5кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.03.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. Звертаючись до суду з позовом та обираючи спосіб захисту свого права, позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві просить визнати недійсним іпотечний договір № 310-08Ж032-І від 28.03.2008 року. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] був придбаний [PERSON] в період шлюбу. (а.с.6-7) За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З матеріалів справи вбачається, що позивач надала свою нотаріально посвідчену згоду на укладення іпотечного договору, предметом якого є придбаний у шлюбі будинок [ADDRESS] (а.с.44). З пояснень приватного нотаріуса Грибанової О.В., наданих нею на запит суду, вбачається, що позивач надавала згоду на купівлю житлового будинку та укладення іпотечного договору, предметом якого є придбаний будинок. Справжність підпису на цій заяві посвідчено нотаріусом 28.03.2008 року за реєстровим № 1051. Ця заява була надана у зв`язку з придбанням [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] та передачею цього будинку в іпотеку для забезпечення ним кредитних зобов`язань за договором кредиту № 310-08Ж032-НКЛ від 28.03.2008 року. В заяві [PERSON] номер жилого будинку [ADDRESS] є опискою. Як встановлено судом, договір іпотеки укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Представник відповідача АТ «Альфа Банк» наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог, в тому числі подав заяву про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач звернулась з позовом лише у 2016 році, при цьому не надала жодних доказів, що про обставини укладення у 2008 році кредитного і іпотечного договорів вона дізналася лише у 2016 році. Разом з тим, приймаючи до уваги, що судом не встановлено правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки, суд відмовляє у задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed