Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач звернувся з позовною заявою до [PERSON] про зобов`язання виконати умов договору в натурі. Так позивач вказує, що 28 травня 2019 року, між позивачем [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої хорони, було укладено договір в нотаріально посвідченій формі, яким було врегульовано питання участі у вихованні спільних з відповідачем малолітніх Дітей - [PERSON] та [PERSON] до досягнення ними повноліття. Відповідно до умов даного договору Відповідач, зокрема, взяв на себе наступні зобов`язання: - для забезпечення належних умов проживання Дітей, протягом двох місяців з дня укладання цього Договору, придбати квартиру в житловому комплексі «Мерседес» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею не менш ніж 218 кв. м., або аналогічну за властивостями та вартістю нерухомість, право власності на яку оформити за донькою [PERSON] (пункт 4 Договору); - на кожну поїздку позивачки за кордон з Дітьми, надавати нотаріально посвідчену згоду а виїзд Дітей за кордон (пункт 17 Договору). Всупереч умовам Договору, [PERSON] , у визначений Договором строк, обов`язку з придбання нерухомого об`єкту на користь доньки [PERSON] не виконав. Також в порушення вимог п. 17 Договору відповідач належно не виконує свої зобов`язання. Так позивачка вказує, що у вересні 2019 року мала намір виїхати з дітьми на відпочинок за межі України, до Республіки Кіпр, у зв`язку з чим звернулася до Відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон, до Кіпру, однак з невідомих причин Відповідач зазначив, що дозвіл на виїзд на цю поїздку не надаватиме та письмову заяву- згоду підписувати у нотаріуса відмовився. Відмова батька дітей надати дозвіл на виїзд до Кіпру також йде в розріз інтересам позивачки та дітей сторін, нівелює досягнуті угодою домовленості та порушила заздалегідь побудовані плани позивачки щодо її спільного відпочинку з дітьми, що в свою чергу призвело до зайвих витрат, понесених на бронювання житла у запланованому місці відпочинку. Виходячи з вищевикладеного позивач просить суд зобов`язати [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ) виконати в натурі умови п. 4 нотаріально посвідченого договору від 28.05.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а саме: зобов`язати [PERSON] придбати квартиру в житловому комплексі «Мерседес» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею не менш ні 218 кв. м., або аналогічну за властивостями та вартістю нерухомість, право власності на яку оформити за донькою [PERSON] . Зобов`язати [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ) виконати умови п. 17 нотаріально посвідченого договору від 28.05.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а саме: зобов`язати [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ) надати нотаріально посвідчену згоду (заяву) на виїзд дітей - [PERSON] та [PERSON] за кордон з матір`ю - [PERSON] , протягом одного року дня видачі такої згоди (заяви), до наступних держав: Австрійської Республіки, Республіки Албанія, Князівства Андорра, Аргентинської Республіки, Королівства Бельгія, Республіки Білорусь, Республіки Болгарія, Федеративної Республіки Бразилія, Сполученого Королівства икої Британії та Північної Ірландії, Грецької Республіки, Грузії, Королівства Данія, Домініканської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Республіки ,Індонезія, Ісламської Республіки Іран, Ірландії, Республіки Ісландії, Королівства Іспанія, 'йської Республіки, Канади, Держави Катар, Республіки Кіпр, Республіки Куба, Латвіійської Республіки, Литовської Республіки, Князівства Ліхтенштейн, Великого Геерцогства Люксембург, Республіки Маврикій, Мальдівської Республіки, Республіки Мальта, Мексиканських Сполучених Штатів, Республіки Молдова, Князівства Монако, Королівства Нідерландів, Федеративної Республіки Німеччини, Королівства Норвегія, Об`єднаних Арабських Еміратів, Республіки Польща, Португальської Республіки, Російської Федерації, Румунії, Республіки Сан-Марино, Держави-Місто Ватикан, Республіки Сейшельські Острови, Республіки Сінгапур, Словацької Республіки, Республіки Словенія, Сполучених Штатів Америки, Королівства Таїланд, Туніської Республіки, Турецької Республіки, Угорщини, Республіки Фінляндія, Французької Республіки, Республіки Хорватії, Чеської Республіки, Чорногорії, Швейцарської Конфедерації, Королівства Швеція, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Японії. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2019 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. 20 січня 2021 року від представника відповідача [PERSON] до суду подано заяву про зупинення провадження по справі. Під час судового засідання від 20 січня 2021 року у задоволенні клопотання про зупинення відмовлено та ухвалено продовжити розгляд справи. 26.02.2021 року представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання до справи додаткових доказів. 26.02.2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про доручення доказів до матеріалів справи. 26.02.2021 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення. 01.03.2021 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення. 01.03.2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про поновлення процесуального строку. 01.03.2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про залучення доказів до матеріалів справи. 16.03.2021 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів. У судове засідання призначене на 25 березня 2021 року з`явився представник позивача (брав участь у судовому засідані в режимі відеоконференції). Позивач під час судових засідань зазначила, що проживає разом з дітьми у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яку придбав відповідач. Однак відповідач уникає виконання умов договору про участь батьків у вихованні дітей. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення, відповідно до яких позов не визнає, наполягає, що умови договору виконує належним чином. Заслухавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 28 травня 2019 року, між позивачем [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої хорони, було укладено договір в нотаріально посвідченій формі, яким було врегульовано питання участі у вихованні спільних з відповідачем малолітніх Дітей - [PERSON] та [PERSON] до досягнення ними повноліття. Відповідно до умов даного договору сторони домовились про наступне: Згідно п. 4 Договору для забезпечення належних умов проживання Дітей , Батько зобов`язується протягом двох місяців з дня укладання цього Договору, придбати квартиру в житловому комплексі «Мерседес» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею не менш ніж 218 кв. м. , або аналогічну за властивостями та вартістю нерухомість, право власності на яку оформити на доньку [PERSON] . Згідно п. 17 Договору сторони домовилися, що на кожну поїздку одного з Батьків за кордон з Дітьми, інший з Батьків надає нотаріально посвідчену згоду на виїзд Дітей за кордон. При цьому сторона, що надає згоду на виїзд завчасно інформується іншою стороною про тривалість такої поїздки, країну та місце перебування під час відпочинку, зокрема найменування та адресу готелю, апартаментів тощо. Під час судових засідань сторони підтвердили, що даний Договір про участь батьків у вихованні дітей є діючий та не скасований. Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно статті 629 Цивільного кодексу договір є обоє 'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 5 ч. 2 статті 16 Цивільного кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до абз. 11 ч. 2 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позивач вказує, що відповідач ухиляється від виконання п. 4 Договору. Відповідач зазначає, що виконання вказаного правочину утруднене поведінкою Матері. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Так в матеріалах справи наявна заява [PERSON] від 03.07.2020 року №987-Г про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування на ім`я малолітньої доньки [PERSON] квартири [ADDRESS] , а також аналогічна заява від [PERSON] . У відповідь на дану заяву Службою у справах дітей Одеської міської ради надано подання про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири на ім`я малолітньої [PERSON] від 21.07.2020 року № 07/7397. На виконання даного подання Приморською районною адміністрацією видано розпорядження про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири на ім`я малолітньої [PERSON] відповідно до якого вирішено дати дозвіл на вчинення правочину щодо укладання договору дарування від гр.. [PERSON] на ім`я [PERSON] . Договір дарування від імені дітей дозволити підписати матері - [PERSON] , та встановлено термін дії розпорядження 3 місяці. Також відповідачем надано договір купівлі-продажу від 13 вересня 2019 року про купівлю квартири [ADDRESS] площею 209,7 кв. м. Додатково необхідно зазначити, що питання про невідповідність придбаної квартири до умов договору позивачем не ставилось та не є предметом розгляду даної справи. Згідно з вказівкою розпорядження Приморської районної адміністрації від 12.08.2020 року вказано, що договір дарування може бути підписаний матір`ю - [PERSON] . Таким чином, аналізуючи п. 4 Договору про участь батьків у вихованні дітей, дослідивши договір купівлі-продажу від 13 вересня 2019 року про купівлю квартири [ADDRESS] , заяву [PERSON] про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування на ім`я малолітньої доньки [PERSON] квартири [ADDRESS] , розпорядження про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири на ім`я малолітньої [PERSON] відповідно до якого вирішено дати дозвіл на вчинення правочину щодо укладання договору дарування, суд вбачає, що відповідачем вчинено всіх можливих дій для виконання п. 4 Договору. Суд приймає до уваги, що сторонами підтверджено той факт, що позивач з дітьми [PERSON] та [PERSON] проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Також необхідно зазначити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Під час судових засідань особисто позивачем та представником позивача зазначалось, що позивач тривалий час перебувала за кордоном та не могла вчинити будь-яких дій щодо укладання договору дарування квартири від Відповідача на ім`я дитини - [PERSON] . Таким чином суд приходить до висновку, враховуючи обмежений термін дії розпорядження Приморської районної адміністрації (три місяці), що позивач своїми діями позбавила відповідача можливості виконати п. 4 Договору. Суд встановлює, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ухиляється від виконання п. 4 Договору, а саме щодо ухилення від придбання нерухомості (що спростовується договором купівлі-продажу кваритири за адресою: [ADDRESS] ), та ухилення від оформлення договору дарування на [PERSON] . Щодо невиконання п. 17 Договору матеріалами справи встановлене наступне. Відповідно до умов п. 17 Договору вказано, що інший з Батьків надає нотаріально посвідчену згоду на виїзд Дітей за кордон за умови, що сторона що надає згоду завчасно інформується іншою стороною про тривалість такої поїздки, країну та місце перебування під час відпочинку, зокрема найменування та адресу готелю, апартаментів тощо. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Позивач зазначає, що відповідач відмовився підписувати письмову заяву-згоду на виїзд дітей до Республіки Кіпр. Однак ніяких письмових доказів на підтвердження даного факту позивачем не надано. Відповідач зазначає, що вимоги щодо п. 17 Договору виконанні відповідачем в повному обсязі, про що свідчить складена та передана [PERSON] заява від 05 листопада 2019 року із наданням нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд за межі України до декількох держав з метою оздоровлення та відпочинку дітей у супроводі матері. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Питання як про достовірність конкретного доказу, так і про достатність їх у сукупності суд вирішує у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи. З іншого боку, принциповим можна вважати положення щодо неможливості доказування на основі припущень. Достатніми є докази, яких може бути достатньо для встановлення певного факту або усієї сукупності фактів, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторони. Однак це має місце поки існування цього факту не буде заперечене іншими доказами. Тобто такі докази не є безспірними, але якщо протилежна сторона не надасть належні докази для їх спростування, вони є достатніми для ухвалення рішення на користь особи, котра їх подала. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт порушення вимог п. 17 Договору. Крім того, позивач не довів , що на виконання умов договору сповістив відповідача про тривалість такої поїздки, країну та місце перебування під час відпочинку. Також необхідно зазначити ,що викладені у п. 17 Договору вимоги щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду України щодо надання тимчасового виїду дітей за кордон. Однак позовна вимога щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на виїзд дітей до певного переліку країн суперечить як п. 17 Договору так і усталеній практиці Верховного Суду України. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені належними доказами.

Outcome: dismissed