Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Після звільнення йому не було сплачено його заробітну плату зі всіма компенсаціями, у звязку з чим він звертався до суду. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05.10.2010 року було задоволено його позов про стягнення заробітної плати, стягнуто на його користь 87776 ,84 гр., виконавчий лист було направлено за місцезнаходженням відповідача, але на даний час судове рішення не виконане, причина невиконання рішення суду йому не відома. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію по заробітній платі за період з травня 2009 року по січень 2015 року в сумі 317460 гр. і втрату від інфляції 3560,7 гр. Відповідач в судове засідання не зявився. Судове доручення про допит відповідача за місцем його знаходження не виконане по причині неявки відповідача в судове засідання. Суд за згодою позивача вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача, заочно. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до наступного. В судовому засідання позивач пояснив, що він вважає, що відповідач повинен йому сплатити за період з 1 квітня 2009 року по 10 травня 2015 року суму за компенсації затримку виплати заробітної плати 317460 гр. і втрати від інфляції 3560,7 гр. Також позивач пояснив, що він після звільнення працевлаштувався 08.12.2009 року , працює і на даний час і отримує заробітну плату за новим місцем роботи. Як видно з рішення Запорізького райсуду Запорізької області від 05.10.2010р. з від- повідача на користь позивача стягнуто: заробітна плата 9876,18 гр., компенсація за невикористану відпустку 1072,5 гр., середня заробітна плата за час затримки кінцевих розрахунків 62\~671,3 гр., втрати від інфляції 1286,85 гр., вихідна допомога 12\~870 гр., а разом 87\~776,84 гр. Дане рішення не оскаржено і вступило в законну силу, а тому рішення повинно виконуватися. Таким чином, основні вимоги позивача щодо стягнення заробітної плати вирішені судом. Позивач вимагає стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, відповівдно до ст. 117 КЗпП України. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язаний позов. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Але відповідачем наданий розрахунок, який не відповідає вимогам Зазначеної Постанови КМУ, а тому не зрозуміло , яким чином позивач нарахував суму 317\~460 гр. На даний час позивач працює з 08.12.2009 року і отримує заробітну плату на новому місці, про що надав суду копію трудової книжки, трудову крижку він отримав своєчасно. Зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому , за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. На даний час суду не відомо, чи існує ПАТ СК «Інкомстрах», чи є вина відповідача. Позивач про це на надав ніяких даних суду. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 233 КУпАП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Але з рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, вбачається, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України взаємозв'язку з положенням ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений п рацівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Позивач дізнався про порушення відповідача після вступу в законну силу рішення Запорізького райсуду від 05.10.2010р., за яким з відповідача стягнуто у повному обсязі усі належні йому суми , а з позовною заявою до суду звернулася лише 12.02.2015 року, а тому суд вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні після ухвалення судом рішення. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач не надав суду ані розрахунку суми позову, ані даних про поважність причини пропуску строку звернення до суду. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають

Outcome: dismissed