Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави Україна за представництвом: [PERSON] Донецької області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 23 травня 2016 року він звернувся до Прокурора Донецької області Любовича Андрія Олександровича із Заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та про притягнення до кримінальної відповідальності слідчої Краснолиманського відділу поліції ГУНП в Донецькій області [PERSON] за службову недбалість, яка полягає у неповідомленні про підозру [PERSON] та [PERSON] за наявності достатніх доказів їх вини у скоєнні кримінального правопорушення при досудовому розслідуванні кримінальних проваджень №12015050510003374 від 30 грудня 2015 року та №12016050420000074 від 27 січня 2016 року, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам [PERSON], як потерпілій по зазначеним кримінальним провадженням, шляхом позбавлення можливості подати цивільний позов у кримінальній справі на суму понад 300000,00 гривень. Попередня правова кваліфікація частина 1 статті 367 КК України. Цей факт підтверджується Заявою-повідомленням [PERSON]В. Прокурору Донецької області від 23 травня 2016 року, вхідний номер 615. Прокурор Донецької області Любович А.О., не пізніше 24 годин після подання Заяви-повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не вніс, розслідування обставин, викладених у Заяві-повідомленні від 23 травня 2016 року не розпочав, Витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування заявнику [PERSON] не надав, чим порушив присягу Прокурора в частині прийнятого на себе зобовязання неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави. Зазначає, що цей факт підтверджується відсутністю відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань по заяві [PERSON] від 23 травня 2016 року та відсутністю відповіді на Заяву-повідомлення [PERSON]В. Прокурору Донецької області від 23 травня 2016 року вхідний номер 615 з додатком Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вважає, що Держава Україна за представництвом Прокурора Донецької області Любовича Андрія Олександровича порушила його право, гарантоване статтею 40 Конституції України, а саме: що його звернення до державного органу буде розглянуте, що йому буде надано обґрунтовану відповідь у встановлений статтею 214 Кримінального процесуального кодексу України строк, а також тими ж діяннями Держава Україна порушила його право, гарантоване статтею 3 Конституції України, статтями 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на ефективний засіб юридичного, правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Спричинена йому, [PERSON], бездіяльністю відповідача моральна шкода у розмірі 134028,00 грн. полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у звязку з протиправною поведінкою щодо нього та у звязку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву. Протиправною, незаконною, неправомірною є бездіяльність [PERSON] Донецької області, яка полягала у невиконанні обовязку керівника [PERSON] Донецької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по Заяві повідомленню від 23 травня 2016 року. Спричинену відповідачем йому моральну шкоду він оцінює у розмірі 134028,00 грн., яку він визначив на підставі методики професора [PERSON], яку вважає такою, що спроможна обґрунтувати грошовий еквівалент його душевних, моральних страждань. Вважає, що виплата грошової компенсації спричиненої йому моральної шкоди у сумі 134028 грн. дозволить вважати цю виплату розміром матеріальної шкоди, завданої Державі Україна посадовими особами, винними у порушенні прав [PERSON], та стати підставою для притягнення їх до кримінальної відповідальності і в подальшому стане приводом недопущення іншими прокурорами порушень прав людини та основоположних свобод при виконанні ними своїх службових обовязків. Посилаючись на ст. ст. 55, 56 Конституції України, просить суд стягнути з Держави Україна за представництвом [PERSON] Донецької області, ЄДРПОУ 08592158, за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його, [PERSON], РНОКПП [NUMBER], користь моральну шкоду, спричинену протиправною бездіяльністю, яка порушила права позивача гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, як невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяви-повідомлення [PERSON] від 23 травня 2016 року вхідний номер 615, в сумі 134028,00 гривень; визначити порядок виконання прийнятого судового рішення та вжити заходів для забезпечення його виконання; постановити окрему ухвалу про виявлені при вирішенні спору порушення законодавства та недоліки в діяльності [PERSON] Донецької області та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснив, що частина 1 статті 23 ЦК України передбачає відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення прав громадянина. Діями [PERSON] були порушені його права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та Конституцією України. Він звернувся до [PERSON] Донецької області у якості громадянина України, який з 2009 року представляє інтереси [PERSON], є її адвокатом, який приймав участь у розгляді справи в суді щодо дорожньо - транспортної пригоди у якій потерпілою була [PERSON], а він її представником. Зазначає, що він є позитивною людиною та мав надію, що за його Заявою Прокурор Донецької області прийме законне рішення. Однак йому не надано було відповіді протягом 24 годин та він не міг її оскаржити. З цього приводу він зазнав негативні емоції, однак до лікувальних закладів не звертався. Бездіяльність або дії Прокурора він на той час не оскаржував, оскільки він розумів, що у цьому питанні він не має доступу до правосуддя. Представник відповідача - Держави Україна за представництвом: [PERSON] Донецької області [PERSON], яка діє на підставі Довіреності № 05/2-15 вих.19 від 08 січня 2019 року (а.с. 25) у судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] У наданому до суду Відзиві на позовну заяву зазначила, що 23 травня 2016 року [PERSON] звернувся з Заявою-повідомленням до Прокурора Донецької області з приводу притягнення до кримінальної відповідальності слідчого Відділу Лиманського Відділу поліції Головного управління національної поліції України в Донецькій області [PERSON] за фактом не повідомлення про підозру [PERSON] та [PERSON] в рамках кримінальних проваджень №№12015050510003374 та 12016050420000074. Вказану Заяву-повідомлення Прокуратурою області розглянуто та 24 червня 2016 року за №04/4/4-17/1/3-56-14 (1871вх16) [PERSON] надано відповідь, яку надіслано поштовою кореспонденцією. Таким чином, Прокуратурою Донецької області розглянуто Заяву-повідомлення [PERSON] від 23 травня 2016 року та надано на неї відповідь. Відповідно до ч. 6 ст. 1176, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому доказуванню позивачем підлягають: 1) \~ \~ \~ \~протиправне діяння відповідачів; 2) \~ \~ \~ \~наявність шкоди; 3) \~ \~ \~ \~причинний звязок між протиправним діянням і шкодою; 4) \~ \~ \~ \~вина відповідачів. Як зазначено вище, позивачем не доведено належними доказами факт вчинення протиправних дій відповідачами. Аналогічно позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди. Зокрема, не наведено конкретні негативні явища, які з ним сталися внаслідок дій відповідачів, не обґрунтовано розмір шкоди, не надано їх доказів. Оскільки позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності відповідача, а також конкретні негативні наслідки від них, то підстави для відшкодування йому моральної шкоди відсутні. Крім того, [PERSON] не звертався зі Скаргою до слідчого судді на дії Прокурора Донецької області щодо невнесення Заяви повідомлення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а тому такі дії не визнані протиправними. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с. 15-16). Представник відповідачів - Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області - [PERSON], який діє на підставі Довіреності № 5-28-08/379, виданої 08 січня 2019 року Державною казначейською службою України (а.с. 42), та на підставі Довіреності №12-18/4, виданої 02 січня 2019 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Донецькій області (а.с.41), в судовому засіданні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, підтримав позицію Прокуратури та суду пояснив, що вважає, що у разі порушення прав людини, людина може відчувати негативні емоції, однак він не може надавати оцінку діям [PERSON]. Державна казначейська служба не є розпорядником державних коштів, а лише здійснює зарахування або списання грошових коштів з відповідних рахунків, в тому числі на виконання рішення суду. Будучи\~допитаним у\~судовому засіданні\~ в\~якості свідка,\~[PERSON]\~суду пояснив,\~що він\~23\~травня 2016\~року звернувся\~до \~Прокурора Донецької\~області Любовича\~А.О.\~ з\~Заявою \~-\~повідомленням \~ про\~скоєння злочину,\~яку він\~склав відповідно\~до вимог\~чинного законодавства,\~тому розраховував\~на те,\~що відомості,\~викладені у\~Заяві будуть\~внесенні до\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~та він\~буде здійснювати\~свою роботу,\~як адвокат\~з представництва\~інтересів \~[PERSON]\~Однак у\~внесенні цих\~відомостей до\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~ йому\~було відмовлено,\~що визвало\~у нього\~негативні емоції,\~оскільки \~були порушені\~його права.\~ З\~цього приводу\~він зазнав\~гнів,\~обурення,\~що спричинили\~йому \~моральні страждання,\~оскільки він\~ повинен\~був отримати\~заробітну плату\~від [PERSON]\~після того\~як \~вона отримає\~300000,00\~грн.\~в рахунок\~відшкодування \~спричиненої їй\~шкоди.\~Прокурором Донецької\~області Любовичем\~А.О.\~не були\~виконані \~вимоги Конституції\~України та\~Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод та рішення суду про відшкодування шкоди спричиненої дорожньо транспортною пригодою [PERSON] не було виконано, внаслідок чого він зазнав негативні емоції: гнів, невпевненість в собі, обурення, відчай. А також зазначив, що він позбавлений можливості нормально здійснювати діяльність як адвокат. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що\~ позовні вимоги\~[PERSON] до Держави Україна за представництвом: [PERSON] Донецької області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про стягнення моральної шкоди, не підлягають задоволенню з наступних підстав. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гід\-ністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, неза\-лежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов'яз\-ків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосу\-ється частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв ^і обмежень за ознаками раси, ко\-льору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї заса\-ди не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення пере\-шкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним за\-коном права суб'єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обо\-в'язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обста\-вина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать припи\-сам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов'язків всіх суб'єктів провадження. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Згідно до\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2016 року [PERSON] звернувся із Заявою - повідомленням до [PERSON] Донецької області, щодо притягнення до кримінальної відповідальності слідчої Краснолиманського Відділу Головного управління національної поліції України в Донецькій області [PERSON] за службову недбалість, яка полягала у неповідомленні про підозру [PERSON] та [PERSON] за наявності достатніх доказів їх вини у скоєнні кримінального правопорушення про досудовому розслідуванні кримінальних проваджень №12015050510003374 від 30 грудня 2015 року та № 12016050420000074 від 27 січня 2016 року, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам [PERSON] як потерпілій у зазначених кримінальних провадженнях шляхом позбавлення можливості подати цивільний позов у кримінальній справі на суму понад 300000,00 грн. (а.с. 5). 24 червня 2016 року за № 04/2/2-17/1/3-56-14 (01817 вих 16) Прокурором Донецької області Любовичем А.О. було розглянуто Заяву - повідомлення, [PERSON], який звертався в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], щодо незгоди з діяннями слідчого СВ Лиманського ВП Словянського ВП ГУНП в Донецькій області при проведенні досудового розслідування у кримінальних провадженнях та з інших питань. Повідомлено, що СВ Лиманського ВП Словянського ВП ГУНП в Донецькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях №12015050510003374 за ст. 356 КК України та №12016050510000074 за ч.1 ст. 382 КК України. З метою його активізації процесуальними керівниками відповідно до ст. 36 КПК України надано вказівки, які виконуються. Наразі досудове розслідування триває, підстав для повідомлення зазначеним у вашому зверненні особам про підозру на теперішній час не вбачається. Про його результати та прийняте процесуальне рішення зацікавлених осіб буде повідомлено в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України. Також повідомлено, що проведеною перевіркою підстав для притягнення до кримінальної відповідальності слідчого СВ Лиманського ВП Словянського ВП ГУНП в Донецькій області [PERSON] за неповідомлення про підозру [PERSON] та [PERSON] не встановлено. Розяснено, що дії чи бездіяльність слідчого або прокурора згідно зі ст. ст. 303-306 КПК України можуть бути оскаржені слідчому судді місцевого суду (а.с. 18). Таким чином, суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на ті підстави, що по заяві [PERSON] від 23 травня 2016 року Прокурором Донецької області не надано відповіді на Заяву-повідомлення [PERSON] від 23 травня 2016 року вхідний номер 615, оскільки дане повідомлення [PERSON] про розгляд його заяви було направлено 24 червня 2016 року, про що свідчить чек Укрпошти про відправлення рекомендованого листа (а.с. 19). Відповідно до\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У\~статті 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 13\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно п.16 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суди мають суворо додержуватися передбаченого ст. 56 Конституцією України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданими незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами 1, 2 ст. 1176 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність»,\~« Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю»\~та іншими актами законодавства. Відповідно до вимог п. 2 ст. 1 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. За статтею 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди у таких випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення \~в \~обвинувальному \~вироку \~суду чи\~іншому рішенні\~суду (крім\~ухвали суду\~про призначення\~нового розгляду)\~факту незаконного\~повідомлення про\~підозру \~у вчиненні\~кримінального правопорушення,\~незаконного взяття\~і тримання\~під вартою,\~незаконного проведення\~в ході\~кримінального провадження\~обшуку,\~виїмки,\~незаконного накладення\~арешту на\~майно,\~незаконного відсторонення\~від роботи\~(посади)\~та інших\~процесуальних дій,\~що обмежують\~чи порушують\~права та\~свободи громадян,\~незаконного проведення\~оперативно-розшукових\~заходів; закриття\~кримінального провадження\~за відсутністю\~події кримінального\~правопорушення,\~відсутністю у\~діянні складу\~кримінального правопорушення\~або невстановленням\~достатніх доказів\~для доведення\~винуватості особи\~у суді\~і вичерпанням\~можливостей їх\~отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 3 Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми сплачені громадянином з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Разом з тим, згідно ч. 6 ст.\~1176\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до\~статті 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174\~ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. У ч.1\~ст. 1167 ЦК України\~визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень п.п. 2, 3 ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Вказані норми не звільняють позивача від обов'язку доказування неправомірності дій посадових осіб як підстави для відшкодування моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України, можливо у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органу досудового розслідування або прокуратури, які не повязані з прийняттям процесуального акту, тобто це інші дії органу досудового розслідування або прокуратури при проведенні розслідування, коли не приймалися рішення по суті у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо їх вина встановлена не лише вироком суду, а й іншими відповідними рішеннями суду. Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст.6, ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно до ст. 23 ЦК України «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України». Згідно до вимог ч.6 ст. 1176 ЦК України «Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього ( досудового слідства), прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.» Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний звязок як елемент цивільного правопорушення виражає звязок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Так, в позовній заяві [PERSON] зазначає, що протиправною, незаконною та неправомірною є бездіяльності Прокурора Донецької області Любовича А.О., яка полягала в невиконанні обовязку керівника [PERSON] Донецької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за Заявою - повідомленням від 23 травня 2016 року, внаслідок чого, він зазнав почуття обурення та гніву, чим йому було спричинено моральну шкоду у розмірі 134028,00 грн., яку він вирахував на допомогою методики професора [PERSON] та яку просить відшкодувати за рахунок держави. Аналогічні пояснення [PERSON] надав і в судовому засіданні. Однак, суд вважає, що позивачем [PERSON] до суду не надано доказів, які б свідчили про те, що діями Прокурора Донецької області йому заподіяно шкоду, що дії відповідача були протиправними. [PERSON] не надав обєктивних доказів, якими б підтвердив спричинення йому моральної шкоди діями Прокурора Донецької області Любовича А.О., а лише зазначив, що такі дії викликали у нього почуття обурення та гніву. Також [PERSON] вважає, що Прокурор Донецької області Любович А.О. порушив присягу Прокурора в частині прийнятого на себе зобовязання неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави (а.с.1-4). Відповідно до п. 15 ч. 1\~ст. 3 КПК України\~прокурор - це особа, яка обіймає посаду, передбачену\~статтею 17 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах її повноважень. Згідно із ч. 1\~ст. 36 КПК України\~прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього\~кодексу, є самостійним у його процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора. На підставі ч.3 ст.17 Закону України «Про прокуратуру» 14 жовтня 2014 року № 1697-VII під час здійснення повноважень, пов'язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень,

Outcome: dismissed