Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

23.02.2015 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до Кредитної спілки «Рідне Коло» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що між Кредитною спілкою "Рідне коло" в особі голови Правління Покотила Р.В., який діяв на підставі Статуту, та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 1195 від 29 березня 2013 року. Предметом кредитного договору є надання Кредитною Спілкою позичальнику, тобто [PERSON] грошових коштів (кредит) на таких умовах: п.1.1. договору - сума кредиту - 65000,00 гривень; п.2.1 договору - строк кредитування - 24 місяці (на термін з 29.03.2013 року по 27.03.2015 року; п.3.1 договору - проценти за користування кредитом - 52% річних. Вказує, що при підписанні кредитного договору сторони не досягли згоди щодо істотних у мов договору, які передбачені законодавством для чинності цього правочину. Зокрема в договорі не зазначено: ціна договору, абсолютне здорожчання кредиту, відносне здорожчання кредиту, сукупна вартість кредиту із врахуванням супутніх витрат, кредитний договір укладено із особою, яка не мала права на його утримання. Вказала, що кредитний договір не відповідає законодавству і його потрібно визнати недійсним з наступних підстав, а саме: невиконання переддоговірної роботи з позичальником, всупереч ЗУ «Про захист прав споживачів» та постанові НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року; відсутність в кредитному договорі істотної умови договору його ціни; порушення принципу членства у Кредитній спілці для користування фінансовими послугами спілки. Посилаючись на вищевикладене просила визнати недійсним кредитний договір № 1195 від 29 березня 2013 року, який укладений між позивачем [PERSON] та КС «Рідне Коло», просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але була належним чином повідомлена про день та час слухання справи. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву позивачки та просила її задовольнити в повному обсязі. Проти заперечення відповідача заперечувала. Представники відповідача Франковська Л.М., Демченко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали суду заперечення в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 29.03.2013 року між Кредитною спілкою «Рідне коло» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1195, згідно якого підписанням Кредитного договору позивач засвідчує, що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до себе. Згідно п. 1.1. кредитного договору зазначено суму, яку позивач отримала в кредит на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості і зобов'язується повернути та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 3.1. передбачено плату за користування кредитом у розмірі 52% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 3.3. договору погашення заборгованості по кредиту повинно здійснюватись згідно графіка розрахунків, що є невід'ємною частиною договору. Також судом встановлено, що позивач ознайомлена зі змістом графіку розрахунку, про що свідчить її підпис. У ньому без будь-яких приховувань, двозначностей та незрозумілостей чітко вказано дату здійснення щомісячного платежу та його розмір, що включає частину основної суми кредиту та проценти за користування кредитом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Тобто з моменту підписання даного договору сторонами. Із матеріалів справи, а саме змісту заяви на отримання кредиту, підписаної позивачем [PERSON], вбачається, що її подала член кредитної спілки [PERSON]. Крім того, із цієї заяви вбачається, що позивачем підтверджується достовірність даних, наведених в заяві, тобто в тому числі підтверджується і те, що вона є членом спілки. Також той факт, що [PERSON] являється членом спілки, також зазначено в першому реченні кредитного договору та в розписці про отримання коштів, які позивач особисто підписувала. Також судом встановлено, що позивач власноручно підписала кредитний договір і тим самим підтвердила, що зміст частини другої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» їй відомий, що і зазначено у п. 9.4 кредитного договору. Згідно ст. 11 ЦК України договір за своєю правовою природою є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009»). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Однак як встановлено судом наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з підписанням Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, сума комісії, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов'язки сторін та інші умови, а також відповідачем були надані, а позивачем [PERSON] отримані кредитні кошти, що підтверджується розпискою позивача від 29.03.2013 року в розмірі 65000,00 гривень. Судом не вбачається підстав для ствердження про невідповідність договору вимогам законодавства. Також судом встановлено, що позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст. ст. 58-60 ЦПК України доказу на підтвердження того, що Кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1050 ЦК України право кредитодавця - банку вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним, і реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення ст. 651 ЦК України. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до вимог діючого процесуального законодавства, враховуючи положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України про те, що сторони у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed