Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

В липні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 31.05.1993 року належить квартира [ADDRESS] . У даній квартирі, окрім неї, зареєстровані її донька [PERSON] та її колишній чоловік, відповідач по справі [PERSON] .. Однак останній не проживає в даному житловому приміщенні понад 10 років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла ніякої участі не бере, його особистих речей в квартирі не має, квартирою він взагалі не цікавиться. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи у визначеному законом порядку через судове оголошення. Заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи виконкому Покровської районної у місті ради в у судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду пояснення, просила справу розглядати у їх відсутності. Суд, вислухавши позивача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі з 01 жовтня 1983 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 серпня 1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . 20 липня 2001 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . У період шлюбу з [PERSON] , позивачкою на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів від 08.06.1990 року № 188, набуто у власність квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 31.05.1993 року. Відповідно до Акту № 007/21 від 13 червня 2021 року, складеного [PERSON] та [PERSON] , підпис яких посвідчений головою ЖБК "Жовтень-17" Філюк О.М., [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , проте фактично там не проживає вже більше десяти років, речей його там не має, за вказаною адресою не з`являється та не сплачує за комунальні послуги. Його місцезнаходження не відомо. Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття квартири [ADDRESS] у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає постійно в квартирі [ADDRESS] більше 10 років. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Під час розгляду справи встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Відтак, квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником квартири. За таких обставин, коли спірна квартира є спільним майном, набутим подружжям у шлюбі, тому відсутні правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, оскільки відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Подібних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися іншими судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 10 років, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт незвернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. На підставі вищевикладеного, суд не знайшов підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed