Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.09.2012 року між відповідачами було укладено договір дарування 9/100 часток житлового будинку [ADDRESS], за умовами якого відповідач-1 передав у власність відповідача-2, а останній прийняв у дар 9/100 часток житлового будинку за [ADDRESS]. Позивач зазначав, що на момент укладення договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, перебувала в іпотеці Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007 року. Разом із тим, своїм листом від 23.06.2011 року № 201.2-09/212, ПАТ «УКРСОЦБАНК» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом договору. Як зазначав позивач, предметом іпотечного договору є земельна ділянка, а не будинок, а тому банком була надана згода на відчуження будинку, що не відповідає умовам договору та закону. Позивач, із посиланням на статтю 12 Закону України «Про іпотеку», вважав, що укладений між сторонами договір підлягає визнанню недійсним, оскільки він був укладений без згоди іпотекодержателя. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати договір дарування 9/100 частин житлового будинку за номером [ADDRESS] від 22.09.2012 року недійсним. 17.08.2018 року відповідачем-2 було подано відзив на позовну заяву, в якому вона позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні. При цьому зазначала, що право власності на частину земельної ділянки нею було набуто на підставі рішення суду. Разом із тим, позивачем жодним чином не доведено в чому було порушено його права укладенням спірного правочину. Крім того, відповідач просила суд застосувати позовну давність до вимог за даним позовом. 06.08.2018 року позивач звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову. 05.09.2018 року позивачем було подано відповідь на відзив, в якому зазначав, що оскільки він на даний час є співвласником будинку по [ADDRESS], то спірним правочином порушені його права. Окрім того зазначав, що про порушення своїх прав він дізнався лише в 2016 році під час розгляду справи 761/2148/16-ц. 10.09.2018 року позивач звернувся до суду із клопотанням про прийняття заяви про уточнення та провести судове засідання 10.09.2018 року без участі позивача. 10.09.2018 року відповідач звернулась до суду із клопотанням про залучення до участі у справі третіх осіб. В судовому засіданні 10.09.2018 року, судом було повернуто заяву позивача про зміну (уточнення) предмету позову на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України у зв'язку із неподанням до суду доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. В задоволенні клопотання відповідача про залучення третіх осіб було відмовлено. Ухвалою суду від 10.09.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 01.10.2018 року. В судовому засіданні 01.10.2018 року представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідач-1 в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні 01.10.2018 року відповідач-2 та її представник позов не визнали та заперечували проти його задоволення з підстав, зазначених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, 22.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким відповідач-1 безоплатно передав у власність відповідача-2, а остання прийняла у дар належні йому на праві власності 9/100 часток житлового будинку за [ADDRESS]. За умовами договору дарування, на момент укладення договору земельна ділянка, на якій розташований будинок, частка якого відчужується, перебуває в іпотеці Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007 року. Своїм листом від 23.06.2011 року № 201.2-09/212, ПАТ «УКРСОЦБАНК» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом договору. При цьому, відсутність заборони відчуження частки будинку підтверджена на момент укладення договору витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 37942120 від 22.09.2012 року. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ставлячи перед судом питання про визнання спірного договору дарування недійсним позивач зазначав те, що такий договір був укладений без згоди іпотекодержателя. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Із матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, частка якого відчужується, перебуває в іпотеці Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007 року. Відповідно до п. 5 договору дарування визначено, що вказаний в договорі житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га із кадастровим номером [NUMBER], яка є власністю дарувальника. Разом із тим, своїм листом від 23.06.2011 року № 201.2-09/212, ПАТ «УКРСОЦБАНК» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом договору, а отже окремої згоди на відчуження будинку від іпотекодержателя законом не вимагається. З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають. Окрім того, згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно п. 5 та 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Проте, в ході судового розгляду позивачем не доведено того, що спірним правочином було порушено його права, оскільки ним не надано доказів, що на момент укладення правочину він був співвласником будинку [ADDRESS]. Також позивачем не надано доказів, що на момент укладення спірного правочину було порушено його законні інтереси вчиненням такого правочину. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Разом із тим, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Проте, в даному випадку, суд дійшов до висновку про те, що позов не доведено та у задоволенні позову було відмовлено з цих підстав, що є самостійною підставою для цього.

Outcome: dismissed