Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського округу [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, зазначивши наступне. [PERSON], на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Квартира була виділена їй у 1971 р. на підставі ордеру №237. У подальшому (1995р.) помешкання було приватизоване нею та її чоловіком [PERSON]. Після його смерті у 2003р. - позивач успадкувала належну йому частку та стала одноосібним власником квартири. Дітей у неї з чоловіком не було, тому після його смерті вона залишилась одна. З часом вона набула цілий ряд хвороб, котрі спочатку утруднили, а згодом й унеможливили її вільне пересування. Серед основних захворювань - дисциркуляторна енцефалопатія змішаного типу та ушкодження колінних суглобів. Оскільки вона залишилась одинокою і гостро потребувала постійної сторонньої допомоги, до неї з пропозицією такої допомоги звернулась [PERSON] - племінниця покійного чоловіка. Вони дійшли згоди (домовленості) про те, що вона надаватиме постійну допомогу (прибирання квартири, приготування їжі, купівля продуктів харчування і ліків), а [PERSON], натомість, після своєї смерті залише їй свою квартиру. Протягом наступних 5-ти років [PERSON] надавала певну допомогу. Однак, з часом вона почала натякати на те, що треба укласти договір. Спочатку вона не погоджувалась на укладання договору, і, як наслідок, відповідачка протягом 2009-2011 років взагалі перестала її відвідувати та надавати будь-яку допомогу. У 2011р. [PERSON] знову почала пропонувати укласти договір, на що позивач, зрештою, погодилась. Всі дії, пов'язані зі збиранням та підготовкою необхідних для укладання договору документів, здійснювала відповідачка. 23 грудня 2011 р. в приміщенні нотаріальної контори нотаріус [PERSON] суті договору не пояснила, договір читати не давала, а лише показала пальцем, де треба поставити підписи. Ставлячи підпис, позивачка виходила з раніше досягнутої домовленості про те, що квартира переходить у власність відповідачки фактично в обмін на догляд за нею. При цьому, перебуваючи у хворобливому стані та під впливом численних лікарських засобів, позивачка не усвідомлювала юридичної природи договору дарування, взаємних прав та обов'язків за цим договором і правових наслідків, які виникають внаслідок укладання договору дарування. Підписуючи запропонований текст договору, вона виходила з того, що обов'язки виникнуть не тільки у неї, але й у відповідачки (догляд, прибирання у квартирі, приготування їжі тощо). Таким чином, договір дарування було укладено позивачкою у момент, коли вона не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними. Договір дарування не відображає справжньої її волі на встановлення цивільних прав і обов'язків між нею і відповідачкою. Отже, оспорюваний правочин укладено з порушенням положення частини 3 ст. 205 Цивільного кодексу України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі викладеного, просить суд, договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 23 грудня 2011 р. між [PERSON] та [PERSON], вчинений дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, визнати недійсним. У судовому засіданні представник позивача просить позов задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених у ньому. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні проти позову заперечували, просять відмовити у задоволенні позову, надавши письмові заперечення. Третя особа: приватний нотаріус у судове засіданні не з'явилася, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути у її відсутність, при цьому зазначила, що свої дії вважає законними, які відповідають положенням ЦПК України, ЗУ „Про нотаріат", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та іншим нормативно-правовим актам. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, свідків, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 23.12.2011 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №5116. За ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Розгляд вимог про визнання договору дарування недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення спірного договору дарувальник не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. За висновком акту судово-психіатричної експертизи № 400 від 03.07.2014 р. [PERSON] на момент складання договору дарування 23.12.2011 р. „обнаруживала признаки психического расстройства в виде умеренного выраженного астенического синдрома вследствии органического поражения головного мозга (церебральний атеросклероз, дисциркуляторная энцефолапотия, артериальная гипертензия) и гиподинамический синдром, вызванный соматическим заболеванием (деформирующий остеоартроз крупных суставов нижних конечностей). Степень имеющихся нарушений была такова, что существенно оказывала влияние (ограничивала) на ее способность понимать значение своих действий и руководить ими» (мовою оригіналу). Крім того, встановлено, що [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться, за медичною допомогою не зверталась, що не заперечується представником позивача. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Проведеною у справі судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача у момент підписання ним договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, що не є підставою для визнання посвідченого договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Доводи представника позивача про те, що висновком експертизи підтверджені ознаки органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, дисцикуляторна енцефалопатія, артеріальна гіпертензія) у [PERSON] на момент складання договору дарування, які дають достатньо підстав вважати, що позивач на момент укладення оспорюваного правочину не міг усвідомлювати значення своїх дій, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст.10, 60 ЦПК України. Допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що [PERSON] ініціювала укладення договору дарування з відповідачем, добре розуміла значення своїх дій. В 2011 році вони тісно та часто з нею спілкувалися. Суд приймає до уваги покази вказаних свідків при винесенні рішенні. Свідки [PERSON], який є сусідом позивачки та свідок [PERSON], яка є родичкою позивачки, зазначили, що обставини посвідчення договору дарування їм не відомі та те, що [PERSON] є особою, яка в силу особливостей свого характеру та стану здоров'я не могла подарувати сторонній особі свою квартиру. Всі обставини укладення договору їм відомі зі слів [PERSON] У зв'язку з чим, вказані покази суд оцінює критично. Також встановлено, що позивач [PERSON] особисто збирала документи необхідні для укладення вказаного договору дарування, а саме: [PERSON] 09.12.2011 року особисто зверталася до ТОВ „ЗМБТІ" із заявою (замовлення) про проведення технічної інвентаризації квартири, яку було виконано 13.12.2011 року, що підтверджується замовленням № 71983. Таким чином, доводи позивачки, що всі документи збирала відповідачка спростовуються вищевикладеним. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила визнати недійсним зазначений правочин з підстав вчинення його в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, без вільного її волевиявлення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, оскільки допустимих безспірних доказів на підтвердження абсолютної неспроможності [PERSON] розуміти значення своїх дій і керувати ними на час оформлення спірного правочину представником суду не надано, амбулаторна карта [PERSON] не містить достовірних даних про її психічний стан на час оформлення спірного правочину, а висновок судово-психіатричної експертизи № 400 від 03.07.2014 року не свідчить про абсолютну неспроможність позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що не є достатньою підставою для визнання складеного в такому стані договору дарування недійсним із підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. Всі перелічені докази підтверджують, що [PERSON] на час укладання договору дарування квартири усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Крім того, відповідно до положень ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час посвідчення правочинів визначає обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Так, посилання позивача про неусвідомлення своїх дій при укладанні договору дарування квартири, спростовуються умовами договору дарування та обов'язком нотаріуса впевнитися в психологічному стані дарувальника, в розумінні дарувальником значення своїх дій при укладені та посвідченні договору. Таким чином, судом встановлено, що укладений між сторонами 23.12.2011 року договір дарування квартири відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, а саме загальним вимогам, які є необхідними для чинності правочину та підстави для визнання його недійсним відсутні. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed