Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, по якому просить: -визнати укладений, 26 листопада 2004 року, [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] удаваним правочином та який вчинений для приховання правочину купівлі-продажу квартири [ADDRESS]; -визнати квартиру [ADDRESS] обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON]; -поділити між [PERSON] і [PERSON] набуте за час шлюбу у спільну сумісну власність майно в рівних частках, виділивши кожному з них у особисту приватну власність по 1/2 частки квартири [ADDRESS].. Заявлені вимоги позивач обгрунтовує тим, що позивач [PERSON] та [PERSON], який помер 13.09.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі у період часу з 25.07.1986 року по 03.07.2008 року, під час перебування у якому [PERSON] на підставі нотаріально-посвідченого договору дарування від 26.11.2004 року набута у власність квартира [ADDRESS]. Даний обєкт в подальшому увійшов до спадкового майна померлого [PERSON]. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на той факт, що квартира [ADDRESS] набута за час перебування у шлюбі позивача із померлим [PERSON] за спільні кошти подружжя, тому просить суд визнати договір дарування удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу, визнати квартиру спільно набутим майном подружжя та поділити в рівних частинах. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, надали до суду заперечення проти позову та клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що дійсно спірна квартира була відчужена на користь [PERSON] на підставі договору дарування. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає позов\~\~таким, що не підлягає задоволенню, на підставі наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25.07.1986 року між [PERSON] та [PERSON] Приморським відділом РАЦСу м. Одеси зареєстровано шлюб, актовий запис № 740. 26.11.2004 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS]. В подальшому, 03.07.2008 року, шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, актовий запис № 468. 13.09.2016 року [PERSON] помер, внаслідок чого відкрилась спадщина на, належне йому, майно. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на той факт, що спірна квартира була набута за час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому просила договір дарування визнати удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).\~ Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ст. 203 ЦК України. Згідно із ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом, а ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлене законом. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є\~правочин,\~який вчинено\~сторонами для\~приховання іншого\~правочину,\~який вони\~насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Позивач, [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що під час перебування у шлюбі з [PERSON], останній запропонував їй придбати квартиру для їх спільної доньки на вул. Канатній в м. Одесі, з метою чого витратити 26\~000 дол. США із сімейного бюджету. Кошти на купівлю квартири були зібрані спільною працею. Про існування квартири, що є предметом спору, їй стало відомо в 2004 році, бачила її лише на плані, у ній ніколи не перебувала. Також в судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] ( донька позивача), яка пояснила що спірна квартира була придбана для неї, на момент придбання якої їй було 14 років. Після смерті батька- Бєлоусова О.Ф. вона дізналась, що право власності на спірну квартиру було оформлено на нього на підставі договору дарування. Наголосила на тому, що думала, що [PERSON] був укладений заповіт на квартиру [ADDRESS]\~ на її імя, зазначила що в квартирі не була. Свідок [PERSON] ( чоловік доньки, зять померлого) в судовому засіданні пояснив, що в спірній квартирі неодноразово бував, померлий [PERSON] говорив, що квартира ним була придбана для доньки [PERSON] та радився з приводу проведення ремонтних робіт у ній. [PERSON] та [PERSON], які були допитані в якості свідків пояснили, що померлий [PERSON] говорив, що квартира ним була придбана для доньки [PERSON]. Свідок [PERSON] в засіданні пояснила, що з [PERSON] вона знайома зі шкільних літ, оскільки навчались разом. З [PERSON], який працював пререкладачем в бюро-перекладів, вона познайомилась в 2003-2004 року, коли вони разом із [PERSON] проживали разом в [INFO]. Квартиру [ADDRESS], подаровану [PERSON] [PERSON], дарувальник отримала від свого дідуся, який допоміг їй грошами на її придбання. [PERSON], під час допиту в якості свідка пояснила, що з [PERSON] вона знайома з 2004 року, коли він разом із [PERSON] проживали разом у подарованій [PERSON] квартирі. Позивач в судовому засіданні зазначила, що вона не памятає в якому році вони з [PERSON] припинили спільно проживати. На запитання головуючого по справі-судді [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на момент купівлі квартири [ADDRESS] їй було 19 років та кошти їй на її придбання дав дідусь. Мотивом укладання договору дарування спірної квартири з [PERSON] зазначила те, що вона перебувала з ним у добрих стосунках та подарувала квартиру як товаришу її мати, оскільки в її матері був тяжкий характер. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно договору дарування спірної квартири від 26.11.2004 року загальна вартість нерухомого майна згідно з Витягом, виданим Комунальним підприємством " Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 19.11.2004 року за № 5501569 складає 106600 грн., що еквівалентно по курсу НБУ на 26.11.2004 року становить 20 000 дол. США, тому суд критично ставиться до позиції позивача, що з сімейного бюджету було витрачено 26 000 дол. США на купівлю спірної квартири. Відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України, власність зобов'язує. Суд звертає увагу на те, що позивач, вважаючи себе власником 1/2 частки квартири № 35 за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 130-а не цікавилась на якій підставі була набута її чоловіком спірна квартира, протягом 12 років жодного разу в ній не була. З матеріалів справи вбачається, що шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано у 2008 році, однак підтверджень того, що позивач зверталась з того часу до суду за захистом своїх майнових прав стосовно квартири [ADDRESS], що є предметом спору по даній справі суду надані не були. З наведеного вище слідує, що позивач дізналась про порушення її майнового права у 2008 році. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач в позові посилається на те, що 24.04.2017 року вона звернулась із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя. 26.04.2017 року постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на ? частку у спільному майні подружжя, а саме на ? частку квартири [ADDRESS]. Підставою для винесення зазначеної постанови стало те, що позивач та [PERSON] з 2008 року не перебувають у шлюбі, а тому позивач не має права на ? частку квартири [ADDRESS]. Після чого нею було отримано витяг з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та тільки у 2017 році вона дізналась про наявність оскаржуваного договору дарування 2004 року. Суд критично\~ставиться до\~вищезазначених посилань\~ позивача,\~з приводу\~того,\~коли вона\~дізналась про\~порушення її\~права,\~оскільки постановою\~приватного нотаріуса\~Одеського міського\~нотаріального округу\~[PERSON]\~ \~від 26.04.2017\~року \~позивачу відмовлено\~ у\~вчиненні нотаріальних\~дій \~видачі свідоцтва\~про право\~власності на\~? частку\~в спільному\~майні подружжя\~[PERSON]\~та [PERSON]\~на квартиру [ADDRESS], що не є обєктом нерухомого майна, який є предметом спору по даній справі. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В судовому засіданні з'ясовано, що відповідач по справі [PERSON] була знайома з [PERSON], перебувала з ним у добрих стосунках. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування був удаваним та укладений з метою приховання договору купівлі-продажу. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги\~ не підлягають задоволенню не у звязку зі спливом строків позовної давності, а за безпідставністю вимог. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові\~ \~ наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed