Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Мар'їнської загальноосвітньої школи інтернат І-ІІІ ступенів № 3 ім. А.С. Макаренка Донецької обласної ради, третя особа Департамент освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації в якому із урахуванням уточнень просила стягнути заборгованість по заробітній платі з 01.04.2015 року по день ухвалення рішення суду та скасувати наказ Марїнської ЗОШ-інтернат І-ІІІ ступенів № 3 ім. О.С. Макаренка № 20-к від 01.04.2015 року «Про відпустки». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебуває в трудових відносинах з відповідачем на посаді кухаря з 10.01.2002 року. Відповідачем, 01.04.2015 року та до завершення АТО, без її згоди та відповідної заяви було надано відпустку без збереження заробітної плати, позивач зазначає, що такий період можна вважати простоєм, який виник не з вини працівника оплачується в розмірі двох третіх від розміру окладу. Наполягаючи на позовних вимогах, з урахуванням уточнень, позивач просила суд стягнути за період її незаконного знаходження у відпустці з 01.04.2015 року без збереження заробітної плати та по день ухвалення рішення суду середній заробіток, стягнути моральну компенсацію, скасувати наказ Марїнської ЗОШ-інтернат І-ІІІ ступенів № 3 ім. О.С. Макаренка № 20-к від 01.04.2015 року «Про відпустки». В судовому засіданні позивач та представник позивача свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог заперечували. Третя особа Департамент освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації про час та місце судового розгляду повідомлений в установленому законом порядку у судове засідання не зявився, представника не направив, надіслав до суду пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні позову, вважає дії відповідача по наданню працівникам відпусток без збереження заробітної плати законними. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з трудової книжки АВ за № 160442 з 10.01.2002 року позивача прийнято на роботу до Мар'їнської школи інтернату. З довідки за № 01/72 від 06.05.2016 року, довідки про індивідуальні відомості про застраховану особу від 12.05.2016 року, вбачається, що позивач працює на посаді кухаря з 10.01.2002 року, та з 01.04.2015 року та по день видання довідки перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, доходи відсутні. З витягу наказів про відпустки, вбачається, що [PERSON] надано відпустки без збереження заробітної плати починаючи з 01.04.2015 року, наказ за № 20-к, та в подальшому до завершення АТО, наказ № 34-к від 01.10.2016 року. З акту обстеження технічного стану будівлі Мар'їнської ЗОШ ім. А.С. Макаренка від 01.10.2014 року та від 06.10.2016 року вбачається, що є суттєві пошкодження навчального закладу. Листом першого заступника ВЦА м. Мар'їнка від 27.02.2017 року за № 199/04-13 повідомлено відповідача про те, що Мар'їнська ЗОШ - інтернат ім. А.С. Макаренка знаходиться на лінії розмежування, що унеможливлює повернення працівників закладу на роботу у зв'язку з небезпекою їхньому життю та здоров'ю. З наказу за № 22-к від 20.01.2015 року, виписки з ЄДРПОУ, Статуту, в редакції від 13.08.2013 року, довідки про включення розпорядника бюджетних коштів до Єдиного розпорядження бюджетних коштів, Мар'їнська ЗОШ - інтернат ім. А.С. Макаренка є юридичною особою та розпорядником/одержувачем бюджетних коштів. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, позивачем та відповідачем не заперечувались обставини того, що Марїнська ЗОШ-інтернат ім. А.С. Макаренка знаходиться на лінії розмежування. Відповідачем в запереченнях визнано обставини того, у період з 01.08.2014 року по 01.04.2015 року відповідними наказами за № 112-к від 07.10.2014 рок року, запроваджено період простою, саме з 01.08.2014 року, який продовжувався наказами, в тому числі наказом від 28.01.2015 року, а в подальшому було прийнято рішення про вихід з простою та видання з 01.04.2015 року наказів у відпустку без збереження заробітної плати. Відповідачем також не заперечується і обставина того, що накази про надання відпусток без збереження заробітної плати видавались без написання заяв позивачем про надання останній відпусток у зв'язку із закінченням простою . Позивачем в судовому засіданні не заперечувались обставини того, що на роботу вона не виходила, актів щодо не допуску її до роботи не складала, накази про відправлення її у відпустку без збереження заробітної плати не оскаржувала. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1 закону України від 02.09.2014 року за № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014. Крім того, Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України, від 07 жовтня 2014 року №33/6/а визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька і Луганська області - з 07 квітня 2014 року; Харківська область - з 07 квітня 2014 року до 14 вересня 2014 року. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим Розпорядженням КМУ від 30.10.2014 року зазначено м. Мар`їнка. Розпорядженням Кабінету Міністрів від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, де зазначено м. Мар`їнка. Суд зазначає, що у відповідності до ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Положеннями п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» (редакція на час виникнення правовідносин) відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції. З системного аналізу зазначених норм вбачається, що для надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати на термін визначений законом, тобто 15 днів необхідна письмова згода працівника. Посилання відповідача та третьої особи на Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року за № 76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015 року, судом до уваги не приймаються з огляду на таке. Так, пунктом 9 Перехідних положень Закону України за № 76-VIII встановлено, що під час здійснення органами виконавчої влади та іншими державними органами заходів передбачених положеннями статті 26 Закону України «Про відпустки» та статей 32, 56, 84 КЗпП України (у частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються. Разом із тим, з досліджених в судовому засіданні доказів, вбачається, що відповідач є окремою юридичною особою публічного права у формі комунальної організації, розпорядником та отримувачем бюджетних коштів, та не є органом виконавчої влади чи іншим державним органом, відтак положення п. 9 Перехідних положень Закону України за № 76-VIII застосовуються щодо керівників органів виконавчої влади та інших державних органів, та не можуть застосовуватись відповідачем в межах заявлених позовних вимог та фактичних обставин справи встановлених судом. З огляду на викладене відповідачем порушено вимоги ст. 25 Закону України «Про відпустки» та ст. 84 КЗпП України, оскільки позивачем [PERSON] заяви про надання їй відпусток без збереження заробітної плати не складались, відтак дії відповідача щодо невиконання положень ст. 25 Закону України «Про відпустки» та ст. 84 КЗпП України, є грубим порушенням трудових прав позивача [PERSON]. Разом із тим у відповідності до уточнених вимог позивач ставить питання про відшкодування середнього заробітку за час простою у звязку із перебуванням у відпустці без збереження заробітної плати з вини підприємства, наполягає на уточнених позовних вимогах скасувати наказ Марїнської ЗОШ-інтернат І-ІІІ ступенів № 3 ім. О.С. Макаренка № 20-к від 01.04.2015 року «Про відпустки». Так, положеннями ст. 34 КЗпП України визначено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 113 КЗпП України визначено, що про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток ( ч. 2, 3 ст. 113 КЗпП України). Час простою з вини працівника не оплачується. Відповідно до листа Мінпраці від 23.10.2007 року № 257/06/187-07 на час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу. Якщо простій має цілодобовий (тижневий ) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2010, який затверджено Наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 р. № 327 встановлено поняття робота. Робота - це певні завдання та обов'язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою. Відповідно до визначень поняття «заробітна плата» та «робота», обов'язковою умовою нарахування та виплати робітнику заробітної плати є здійснення працівником певних обов'язків. Суд зазначає, що по даній справі відсутні докази вини відповідача Мар'їнської загальноосвітньої школи-інтернату в тому, що позивач не працював, оскільки школа інтернат знаходиться у зруйнованому стані в наслідок проведення бойових дій на лінії зіткнення у зв'язку із АТО, та позивачем визнано обставини того, що на роботу вона не виходила, актів щодо не допуску її до роботи не складала, накази про відправлення у відпустку без збереження заробітної плати позивач не оскаржувала. Відтак судом встановлено, що жодного акту щодо фіксації простою Мар'їнської школи-інтернату починаючи з 01.04.2015 року та по день ухвалення рішення суду не виявлено (вчинено) не було, як і не було видано наказу щодо простою школи інтернату, натомість встановлено, що наказами відповідача, які видавались з порушенням позивача відправлено у відпустку без збереження заробітної плати у зв'язку з виходом з простою. Тобто матеріалами справи підтверджено, що позивачка не виконувала і не могла виконувати свої трудові обов'язки на своєму робочому місці. Іншого, на спростування фактичних обставин встановлених судом, позивачем надано не було. Отже, всі вищенаведені обставини свідчать про факт відсутності позивачки на роботі з 01.04.2015 року, і як наслідок не нарахування та не виплату їй заробітної плати за цей період. Відтак, якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України (Постанова Верховного Суду України по справі 6-21724св10 від 13.07.2011 року). Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Хоча й відповідачем в запереченнях визнано обставини того, що підприємство не працює та значна частина його зруйнована, а працівника [PERSON] відправлено у відпустку без збереження заробітної плати у зв'язку з проведенням АТО та раціонального використання бюджетних коштів, та з порушенням вимог КЗпП України проте позивачем не доведено обставин простою у відповідності до положень ст. 113 КЗпП України, відтак і відсутні підстави, передбачені ст. 113 КЗпП України для виплати позивачці середнього заробітку за час простою. Крім того суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди є похідною від матеріальної вимоги, яка в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження, а тому вимога щодо стягнення з відповідача моральної шкоди також не підлягає до задоволення. Позовна вимога, щодо скасування спірного наказу Марїнської ЗОШ-інтернат І-ІІІ ступенів № 3 ім. О.С. Макаренка № 20-к від 01.04.2015 року «Про відпустки» не підлягає задоволенню, у зв'язку з тим, що суд не може виходити за межі наданих йому повноважень, перебираючи на себе повноваження органу, що видав наказ. Оскільки, згідно п.п. 84, 89 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 1242 від 30 листопада 2011 року, накази (розпорядження) є рішенням організаційно-розпорядчого чи нормативно-правового характеру підприємтсва, установи чи організації, де вони видаються. Після підписання наказу (розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання нового наказу (розпорядження) про внесення змін. З аналізу наведених вище положень вбачається, що внести зміни до наказу про надання відпустки, а отже і скасувати його, може лише орган (підприємство, установа, організація), що його видав. Тому позов у частині оскарження скасування наказу № 20-к від 01.04.2015 року не підлягає задоволенню. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення за період незаконного знаходження у відпустці без збереження заробітної плати середнього заробітку, моральної шкоди та скасування наказу не можуть бути задоволені. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються в рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Законом України "Про судовий збір", а саме п. 1 ч. 1 ст. 5 вказано, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У зв'язку з чим судові витрати компенсуються в рахунок держави, в порядку передбаченому законодавством.

Outcome: dismissed