Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

У січні 2019 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право приватної власності від 11.11.1990 року. У вказаному будинку також зареєстрована відповідачка по справі, яка за вказаною вище адресою тривалий час з 19.07.2011 року не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні будинку. В будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідачки. Просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, підтримала вимоги, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в суд не повідомила. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19.04.2019 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва [NUMBER] про право приватної власності від 11 листопада 1990 року позивачка є власником будинку [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Іллічівського райради народних депутатів №547 від 24.10.1990 року. Право власності зареєстровано в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 11.11.1990 року. Згідно інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26.12.2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З акту, складеного 22.01.2019 року головою КСН «Нікопольський» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не мешкає за вказаною адресою з 19.07.2011 року по теперішній час. Даний факт також підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка не проживає в будинку [ADDRESS] понад сім років, вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved