Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась 18.07.2016 року в суд з даним позовом, вказуючи, що з 12.12.1994 року вона працювала на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт». З 18.06.2013 року - на посаді начальника відділу кадрів. 01.07.2016 року Наказом директора ДП «Одеський порт» за №270/к-а Позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату. Позивач вважає звільнення незаконним та просить суд поновити її на роботі на посаді начальника відділу кадрів Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», а також стягнути з Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 02.07.2016 року, а також моральну шкоду в сумі 70 000.00 грн. 28.02.17 р. Позивачем подана та прийнята до розгляду Заява про збільшення розміру позовних вимог з вимогою додатково стягнути з Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» матеріальну допомогу в розмірі посадового окладу 11 381,15 грн. (наказ №626 від 30.11.2016 р.); разову премію в розмірі посадового окладу 11 381,15 грн. (наказ №692 від 21.12.2016 р.); разову премію в розмірі посадового окладу 11 381,15 грн. (наказ №713 від 29.12.2016 р.); матеріальну допомогу в розмірі посадового окладу 11 381,15 грн. (наказ №96 від 06.02.2017 р.). Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, оскільки вважає, що [PERSON] було звільнено на законних підставах. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 18.06.2013 року була переведена на посаду начальника відділу кадрів Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт». Наказом директора Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» №168 від 16.04.15 р. було виключено зі штатного розпису Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» відділ кадрів у повному складі, отже і посаду яку обіймала Позивач - начальника відділу кадрів. З даним наказом Позивач була ознайомлена 03.11.15 р. під особистий підпис. Частиною 3 ст. 64 ГК України передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Виходячи із наведених вимог закону, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженого органу підприємства. Власник має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис. Суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності (абзац 6 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Також 03.11.15 р. Позивач під особистий підпис ознайомлена з вакансіями на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» та відмовилась від переводу на іншу посаду. Наказом в.о. директора Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» від 03.11.15 р. №610/к з 04.11.15 р. по 31.12.15 р. Позивача було направлено на роботу у призовній дільниці Приморського району м. Одеса. 30.11.15 р. до профспілкового комітету управління порту було направлено Подання на звільнення [PERSON] з 04.01.16 р. Останнім днем прийняття рішення профсоюзного органу щодо звільнення [PERSON] згідно до ч. 2 ст. 43 КЗпП України було 15.12.15 р., з урахуванням письмового повідомлення (ч. 5 ст. 43 КЗпП України) - 18.12.15 р. Рішення профсоюзного органу станом на 04.03.16 р. не було отримано Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт», отже згідно до ч. 5 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору. Крім того, у матеріалах справи наявний лист за підписом Голови Профспілки робітників морського транспорту Одеського морського порту від 14.06.2017 року №45/55 в якому зазначається, що у зв'язку з відсутністю прийнятого рішення у письмовій формі у встановлений Законом строк, враховуючи зміст ч. 5 ст. 43 КЗпП України, вважається, що Профспілка робітників морського транспорту Одеського морського порту дала згоду на розірвання трудового договору з [PERSON], а отже звільнення проведено з відома та за згоди Профспілки у відповідності до вимог чинного законодавства. Наказом директора Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» від 09.03.2016 р. № 90К 3-1 Позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату. При звільнені їй було виплачено вихідну допомогу в розмірі посадового окладу 8 976,12 грн., яку було обчислено, виходячи із заробітку за 2 останніх місяці, що передують місяцю звільнення, тобто січень лютий 2016 р. Наказом директора Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» від 25.03.2016 р. № 118/К-а було частково змінено наказ від 09.03.2016 р. № 90К 3-1 та на підставі листка непрацездатності №453340 перенесено дату звільнення на «день виходу на роботу після закриття листка непрацездатності». Після цього, дата звільнення ще неодноразово змінювалася наказами директора Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» від 29.03.2016 р. № 128/К на 04.04.2016 р., від 04.04.2016 р. № 137 К на 05.05.2016 р., від 16.05.2016 р. № 232/К 3-1 на 30.05.2016 р., від 01.06.2016 р. № 270/к-а на 01.07.2016 р. 26.05.2016 р. ДП «Одеський порт» листом за №02-7/434 повідомив [PERSON] про звільнення з проханням отримати трудову книжку. 01.07.2016 р., на підставі наказу директора Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» № 270/к-а, Позивача було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату. Також 01.07.2016 року Позивача під особистий підпис ознайомлено зі списком вакансій, які існували на дату звільнення, проте на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» станом на 01.07.2016 року були відсутні вакантні посади, що відповідали кваліфікації (професії) Позивача. В постанові Верховного суду України від 01.04.2015 року у справі за № 6-40цс15 зазначено, що оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Крім того, 01.07.16 р. з Позивачем було проведено остаточний розрахунок за звільненням та перераховано на картковий рахунок грошові кошти в розмірі 386,96 грн. Зазначена сума враховує компенсацію за невикористану відпустку, перерахунок заробітної плати за травень 2016 р., заробітну плату за червень 2016 р. та індексацію. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 р. (копія додається на 4 арк.), яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.03.2017 р. (копія додається на 6 арк.), у справі №522/11992/16-ц за позовом [PERSON] до ДП «Одеський порт» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні та сплату відшкодування за несвоєчасну виплату належних сум при звільненні встановлено наступні обставини: «Наказом директора ДП «Одеський порт» від 09.03.2016 р. № 90К 3-1 позивачку було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку задоволенню не підлягають, оскільки при звільненні позивачці було виплачено вихідну допомогу в розмірі посадового окладу в розмірі 8 976,12 грн. відповідно до наказу № 90К 3-1 від 09.03.2016 р.». В Ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 01.03.2017 р. (Номер провадження: 22-ц/785/3162/17) зазначено: «Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] та представник ДП «ОМТП» подали апеляційні скарги, в яких посилалися на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального права та порушення процесуального права. [PERSON] просила рішення суду змінити, заявлені нею позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апеляційну скаргу [PERSON] мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що вона була фактично звільнена з 01.07.2016 року, а не з 09.03.2016 року та при звільненні підприємство повинно було виплатити їй та не виплатило вихідну допомогу при звільненні, обчислену з урахуванням її заробітку за останні 2 місяці, що передують місяцю звільнення, тобто за травень - червень 2016 року, тоді як сума виплаченої вихідної допомоги в розмірі 8 976,12 грн., є на думку [PERSON] такою, що виплачена безпідставно, оскільки розрахована виходячи із її заробітку за січень-лютий 2016 року». Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.03.17 р. (номер провадження: 22-ц/785/3162/17) рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.16 р. у справі №522/11992/16-ц залишено без змін. Судами першої та апеляційної інстанцій у вищевказаній справі встановлено факт звільнення Позивача 09.03.16 р. на підставі наказу № 90К 3-1 від 09.03.2016 р., який не оскаржувався. Сам факт задоволення позову у іншій справі, у якій позовні вимоги стосувались розрахунків при звільненні, доводить встановлення іншим судом законності процедури та порядку звільнення Позивача. Листами [PERSON] від 09.03.16 р., від 17.03.16 р. та від 25.03.16 р. №б/н на ім'я керівника Відповідача вбачається, що про своє звільнення 09.03.2016 р. та про відповідний наказ про звільнення [PERSON] було відомо вже 09 березня 2016 року, тобто у день винесення наказу. Враховуючи викладене, те, що у відповідача дійсно відбулося реальне скорочення штату, позивач була завчасно попереджена про майбутнє звільнення, у переведені на вільні вакансії на момент звільнення позивача, які б відповідали її кваліфікації, спеціальності, посаді, позивач відмовилась, суд приходить до висновку про те, що звільнення [PERSON] відбулось відповідно до закону, а тому і не має підстав для її поновлення на роботі. Отже, вимоги позивачки стягнути з відповідача на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суми разових премій та матеріальної допомоги не підлягають задоволенню. В частині вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди також слід відмовити. Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.15 р. у справі (№6-15768св15 передбачено, що незалежно від підстав відмови в позові про поновлення на роботі (по суті вимог чи за пропуском строку звернення до суду) право позивачки є незахищеним, порушене право не відновлено, а отже, й підстав для відшкодування моральної шкоди, як похідної позовної вимоги за такі дії відповідача, немає. Згідно норм ст. 10, ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 3 ЦК України встановлює загальні засади цивільного законодавства , а саме : неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом ; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом ; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Стаття 13 ЦК України передбачає , що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція ; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов,язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки встановлені законом.. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Outcome: dismissed