Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

Позивачка у липні 2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування позовних вимог вказує про те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] Полтавської області. Разом з нею у будинку проживає та зареєстрований її колишній чоловік [PERSON]., шлюб з яким був розірваний 09.12.2013 року. Проте, відповідач до цього часу проживає у будинку, продовжує зловживати алкогольними напоями та ображати позивачку. Шукаючи захисту від постійних сварок та бійок позивачка зверталася до органів міліції, проте відповідач продовжує сварки та з періодичністю проживати за вказаною адресою. Відповідач не приймає жодної участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг, ремонт позивач проводить за власні кошти. Таке проживання відповідача у будинку спричиняє некомфортні умови для проживання позивачки та порушує її права як власника та завдає моральної шкоди. Враховуючи викладене, просила виселити відповідача з належного їй на праві власності будинку та зобов'язати Пирятинський РС УДМС України у Полтавській області зняти його з реєстрації у вказаному будинку. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та просила задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що на даний час відповідач зібрав свої речі, виїхав та у будинку не проживає, проте вона не впевнена, що він не повернеться знову проживати до її помешкання. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення слухання справи від нього до суду не надійшло, своїм процесуальним правом подати заперечення проти позову не скористався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як зазначено у ст. ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 24 березня 2008 року позивачці [PERSON] належить на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] Полтавської області, житловою площею 23,2 кв. м, (а.с.10-11). У вказаному будинку сторони проживали як подружжя з 2008 року. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5). Однак відповідач й надалі продовжує проживати в будинку позивачки. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу (далі -ЖК) УРСР передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Встановлено, що відповідач вселився до спірного будинку на правах члена сім'ї позивачки і в установленому законом порядку набув прав і обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК України. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР. Виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Проте, в ході розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів (протоколів адміністративної комісії, рішення компетентних органів, тощо), що вказують на порушення відповідачем правил співжиття, зокрема даних про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення цих правил. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що до відповідача були застосовані які-небудь заходи попередження чи громадського впливу. Сам факт лише звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення відповідачем сварок в сім'ї не доводить протиправної поведінки відповідача. (а.с.21). Позивачем не надано будь-яких інших достатніх доказів того, що спільне проживання з відповідачем є неможливим, крім того, в ході судового розгляду позивач пояснила, що відповідач добровільно зібрав речі та виїхав з будинку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивачка у судовому засіданні не довела, які перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження будинком створює відповідач, який періодично там проживає, тому підстав для задоволення позовних вимог про його виселення суд не вбачає. Крім того, суд не вбачає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Безпідставними є також вимоги позивачки про зобов'язання Пирятинського РС УДМС України у Полтавській області зняти відповідача з реєстрації у будинку, що належить позивачці. Відповідно до ст. 7 Закону України в ред. від 05.07.2012 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Оскільки у ході судового розгляду, визначені цивільним та житловим законодавством підстави позбавлення відповідача права на користування жилим приміщення не були встановлені, у задоволенні позову про його зняття з реєстрації у спірному будинку також повинно бути відмовлено. До того ж, ставити у суді питання про зняття особи з реєстрації можливо за наявності відмови органу, уповноваженого на здійснення таких дій. У матеріалах справи відсутні дані про звернення позивачки до Пирятинського РС УДМС України у Полтавській області із заявою про зняття відповідача з реєстрації. Крім того, покладаючи обов'язок на уповноважений орган щодо вчинення таких дій позивач не залучила його до справи як співвідповідача. У зв'язку з викладеним, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed