Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Представник позивача адвокат Перетятько М.В., що діє на умовах договору укладеного з [PERSON] від 22 лютого 2019 року звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового приміщення, скасування державної реєстрації права власності за нею та визнання права власності за ним, позивачем. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 23 січня 1972 року Чорнушовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області зареєстровано шлюб між ним, позивачем, та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 01. З 1971 року він, позивач, працював монтажником Будинкобудівного комбінату, був зареєстрований та проживав в гуртожитку ДБК за адресою [ADDRESS] . З 1974 року він, позивач, та члени сімї перебував на квартирному обліку за місцем праці - Будинкобудівного комбінату. Зазначають, що позивач був основним квартиронаймачем, членом житлово-будівельного кооперативу № 98 на оформлення ордерів в зв`язку з заселенням 72-квартирного будинку по [ADDRESS] . Члени його, позивача, сім`ї (станом на липень 1976 року), а саме дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] були зареєстровані та проживали в с. Чорнушовичі Пустомитівського району Львівської області. Ним, позивачем, сплачені пайові внески за спірну квартиру, а отже він, позивач, повинен був отримати її у власність, оскільки, в розумінні ч. 3 ст. 384 Цивільного кодексу України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Однак, зазначають далі сторона позивача, 31 серпня 2000 року Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану шлюб, укладений між позивачем та [PERSON] розірвано, актовий запис № 474. У 2005 році [PERSON] з метою зняття його, позивача, з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , а також з метою приватизації та подальшого відчуження вказаної квартири без його, позивача, відома та згоди, подала до суду заяву про визнання [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім яка задоволена рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2005 року Про дане рішення їм, стороні позивача, стало відомо 18 березня 2019 року, у звязку цим оскаржено та відповідним рішенням суду від 26 липня 2019 року скасовано. Зазначають, що весь цей час він, позивач, знаходився на території України у м. Києві, про що було відомо його синам, [PERSON] та [PERSON] , а також і його доньці, [PERSON] , які протягом 2000-2005 рр. неодноразово в нього гостювали. На підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2005р. його, позивача, знято з реєстрації з місця проживання та видано головою Житлово - будівельного кооперативу № 98 Еляшевським В.І. довідку № 1/04-05 про те, що [PERSON] є членом кооперативу та сплачувала за неї пайові внески. У подальшому, розпорядженням Франківської районної адміністрації № 1812 від 11.10.2006 р. «Про оформлення права власності на квартиру у кооперативних будинках» оформлено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею 71,5 кв.м. На підставі вказаного розпорядження 11.10.2006р. [PERSON] видано свідоцтво на право власності на спірну квартиру, а 23 січня 2007 року між [PERSON] та відповідачкою, [PERSON] , укладено договір дарування спірної квартири. [INFO] [PERSON] померла. Огрунтовуючи позовні вимоги далі, сторона позивача зазначає, що лише після того, коли його, позивача, син - [PERSON] звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про відкриття спадщини то йому, позивачу, стало відомо, що спірну квартиру без його відома відчужено на користь [PERSON] . Уважають, що приватизація квартири відбулася із порушенням прав та законних інтересів позивача оскільки [PERSON] не була одноосібним власником спірної квартири, а отже і відчужувати квартиру 23.01.2007р. на користь [PERSON] не мала права. Зважаючи на те, що пайовий внесок за квартиру він, позивач, виплатив, перебуваючи в шлюбі з [PERSON] , то на їх думку, квартира є спільною власністю подружжя. Оскільки він, позивач, не надавав нотаріально посвідченої згоди на відчуження спірної квартири то, знову ж таки на думку сторони позивача, є підстави для визнання недійсним договору дарування від 23.01.2007 року. Не погоджуючись із вказаними позовними вимогами, представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Домінас Г.П. подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити в позові. Зазначає, що позивач був членом кооперативу № 98, перебував на черзі з членами сімї та отримав спірну квартиру на трьох осіб - дружину [PERSON] , доньку [PERSON] та сина [PERSON] . У 2000 році шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано з підстав відсутності спільного господарства, наявності в позивача іншої жінки з якою він проживав. Також протягом 1996 - 2000 рр. позивач фактично жив та працював у м. Трускавець, навідувався до сімї нечасто, а в цей період накопичувались великі борги з оплати утримання квартири та комунальних послуг. З 1995 року син позивача - [PERSON] проживав у Києві, а донька - відповідач у справі, з 2000 року постійно проживає в Італії. У розмові з донькою позивач твердив, що в нього інша сім`я, до нього не може бути ніяких претензій щодо погашення боргів та поточних платежів за квартиру, оскільки квартиру він залишив колишній дружині і квартира його не цікавить. У своєму відзиві представник відповідвча погоджується, що пай за квартиру був виплачений станом на 1991 рік, однак позивач не реєстрував право власності на квартиру, і з даного часу не сплачував витрати на утримання будинку та комунальні платежі, а після розірвання шлюбу взагалі вибув з квартири. 24 березня 2005 року загальними зборами членів житлово-будівельного кооперативу № 98 ухвалено рішення про виключення з членів кооперативу [PERSON] і прийнято в члени кооперативу [PERSON] . 02 квітня 2005 року [PERSON] отримала довідку, що вона є членом житлово-будівельного кооперативу і пайовий внесок сплачено повністю. 14 квітня 2005 року за заявою [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру, а 26 серпня 2005 року Франківським районним судом м. Львова [PERSON] визнано безвісно відсутнім. Відповідно 3 жовтня 2005 р. позивача знято з реєстраційного обліку, а 10 листопада 2006р. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру. [PERSON] 23 січня 2007 року уклала з відповідачкою договір дарування спірної квартири. При укладанні договору, нотаріусу були надані всі необхідні документи. Просить суд звернути увагу, що позивач мав об`єктивну можливість дізнатись про відчуження квартири в межах строку позовної давності, якби це питання його цікавило. Позивач не ставився до спірної квартири як до спільного майна подружжя та ніколи не ставив питання про поділ квартири. Відтак, в задоволенні позову просить відмовити. Через канцелярію суду Головою правління Житлово - будівельного кооперативу № 98 Еляшевським В.І. подано письмовий лист - заяву, в якому він зазначає, що не може прибути в судове засідання для допиту в якості свідка у зв`язку з поганим станом здоров`я, в підтвердження чого долучив відповідні документи. Зазначає, що ним, як головою правління правління Житлово - будівельного кооперативу № 98, було видано недостовірну довідку №1/04905 від 02.04.2005р. про виплату [PERSON] вартості квартири [ADDRESS] . Вказує, що вартість квартира була виплачено членом кооперативу [PERSON] , який на момент виплати там проживав. Довідка в частині виплати вартості квартири була видана помилково. В матеріалах справи містяться заяви третьої особи - Другої Львівської державної нотаріальної контори про розгляд справи за її відсутності,у вирішенні справи покладається на суд. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві. Позивач, який допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що перебував на квартирному обліку за місцем праці - Будинкобудівного комбінату та був основним квартиронаймачем, а також членом житлово-будівельного кооперативу № 98 на оформлення ордерів, у зв`язку з заселенням новозбудованого багатоквартирного будинку. Разом з тим, не пам`ятає, коли був сплачений пай. Як член кооперативу, ніяких довідок не отримував, а доручив займатись цим питанням своїй дружині [PERSON] . Він не був обізнаний про те, що після сплати внесків йому як власнику квартири необхідно було звертатись у відповідні органи для вирішення питання приватизації квартири. Разом з тим, він вважав, що квартира є спільною власністю подружжя. Зазначив, що розлучився з [PERSON] в 2000 році та вибув з міста Львова. Пояснив, що йому не було відомо про те, що існувала заборгованість по квартирі і те, що він виключений з кооперативу, однак стверджує, що надавав кошти голові житлово - будівельного кооперативу. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, надала аналогічні пояснення викладені у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що оспорюваним договором дарування жодним чином не порушуються права та інтереси позивача, що сам позивач після розірвання шлюбу та виїзду за межі Львова жодним чином не проявляв інтересу до своєї колишньої сім`ї та стану квартири. Відсутні будь - які підстави вважати, що гр. [PERSON] в період визнання позивача безвісно відсутнім та укладення договору дарування було достеменно відомо, що її колишній чоловік проживав у м. Києві. Вважає, що жодними доказами позивачем не доведено обґрунтованості заявлених позовних вимог, у звязку з чим, в задоволенні позову просить відмовити. В судовому засідання голова правління Житлово - будівельного кооперативу № 98 [PERSON] повідомила, що є новообраною головою кооперативу, оскільки попередній помер. У підтвердження долучила протокол від 14 березня 2021 року загальних зборів членів Житлово - будівельного кооперативу № 98 за адресою [ADDRESS] . Зазначила, що є мешканкою даного будинку. Їй відомо, що позивач у справі розірвав шлюб з гр. [PERSON] в 2000 році, після чого переїхав у місто Київ. Протоколом загальних зборів 24.03.2005р. позивача виключено як члена з кооперативу внаслідок боргу, що утворився та який був погашений [PERSON] , а останню прийнято в члени кооперативу з подальшим оформленням права власності на спірну квартиру. на двний час [PERSON] померла. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що є сином позивача та покійної [PERSON] . В квартирі проживав з самого народження і до смерті матері [PERSON] . Зазначив, що його батько, позивач у справі, проживав у квартирі до 1999 року. Внески за квартиру в якості паю та оплату комунальних послуг та послуг за утримання будинку здійснювала його мати - [PERSON] та його сестра, відповідач у справі. Пояснив, що йому не було відомо, що [PERSON] зверталась до суду із заявою про визнання його батька безвісно відсутнім, як і не було відомо те, що батько був виключений з членства житлово - будівельного кооперативу та знятий з реєстрації з місця прожимвання. Підтвердив, що декілька разів батько приїжджав до Львова, зокрема, для того, щоб змінити своє пенсійне посвідчення, а він сам приїжджав до свого батька в місто Київ, та проживав у квартирі його другої дружини. При оформленні спадкових прав після смерті своєї матері, з цього приводу батькові, позивачу у справі, нічого не повідомляв. Зазначив, що його покійній матері було відомо про те, що її колишній чоловік, позивач у справі, проживає в місті Києві, однак згадати з якого часу не може. Договору дарування квартири не оскаржував, проживав окремо із попередньою сімєю та на даний час у складі нової сімї. Батько станом на сьогодні проживає у с. Чорнушовичі Пустомитівського району у будинку, що належав матері. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 жовтня 1987 року затверджено статут житлово - будівельного кооперативу № 98, який складається з 72 членів і розміщений по [ADDRESS] . Відповідно до п.п.1.1 Статуту, житлово - будівельний кооператив організовується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного житлового будинку за власні кошти кооперативу за допомогою банківського кредиту, а також для дальнійшої експлуатації і управління цим будинком. В судовому засіданні як стороною позивача так і стороною відповідача підтверджено, а відтак визнається судом факт, що позивач був членом Житлово - будівельного кооперативу № 98, як і визнається той факт, що 31 серпня 2000 року шлюб між позивачем та гр. [PERSON] розірвано. Відповідно до п.46 Статуту, член житлово - будівельного кооперативу зобов`язаний, зокрема, у встановлений термін внести вступний і пайовий внески, своєчасно вносити платежі в покриття витрат кооперативу на експлуатацію та ремонт житлового будинку і утримання прибудинкової території, внески в спеціальні фонди і плату за комунальні послуги. Пунктами 50.6 і 50.7 Статуту передбачено, що член житлово - будівельного кооперативу може бути виключений із кооперативу, зокрема, у випадку несплати пайового внеску та систематичної несплати без поважних причин взносів в погашенні банківського кредиту або взносів на експлуатацію та ремонт будинку. Протоколом № 08 загальних зборів членів житлово - будівельного кооперативу № 98 від 24.03.2005р. встановлено, що у позивача утворився борг в розмірі 8500 гривень по квартирі, який погасила гр. [PERSON] , відтак , даним протоколом [PERSON] виключено з членів кооперативу. В матеріалах справи міститься рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2005 року про визнання [PERSON] , [INFO] безвісно відсутнім, з підстав того, що з 2000 року останній пішов з квартири та не повернувся. Вказане рішення скасовано Франківським районним судом м. Львова через 14 років за заявою адвоката позивача від 19 березня 2019 року. Згіднго вказаної заяви, позивач на час її подачі - 19 березня 2019 року перебував у м. Києві, що на переконання суду підтверджує пояснення сторони відповідача про його відсутність у Львові і зокрема за адресою спірної квартири. Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1812 від 11.10.2006 року за гр. [PERSON] оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,5 кв.м. Дане Розпорядження не скасовано та стало підставою для видачі Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради гр. [PERSON] свідоцтва про право приватної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 71,5 кв.м. від 11 жовтня 2006 року , яке зареєстровано у Львівському комунальному підприємстві Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 10.11.2006 року за реєстровим № 16698951. Таким чином, право власності [PERSON] на спірну квартиру оформлено відповідно до вимог чинного законодавства не оспорювалося протягом 13 років та не оспорюється у встановленому законом порядку й на час розгляду справи судом. Зважаючи на викладене, не відповідає дійсності та не підтверджене жодними належними доказами, за своїм змістом є хибним твердження сторони позивача про те, що саме рішення про визнання позивача безвісно відсутнім є підставою для приватизації та подальшого відчуження квартири без відома позивача. Натомість, матеріалами справи підтверджено, що станом на час оформлення права власності на квартиру, гр. [PERSON] , ЖБК № 98 , Франківська районна адміністрація та інші органи діяли згідно положень про житлово - будівельний кооператив, в межах чинного законодавства, що регулює вказані питання приватизації. Згідно національного законодавства , що діяло на час оформлення права власності квартири за [PERSON] та на час розгляду справи закріплює за власником не тільки права, але й обовязок утримувати належне майно. Однак позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу щодо утримання ним спірної квартири починаючи з 1999 року, а навпаки підтвердив, що проживав у квартири своєї другої дружини у м. Києві. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] укладаючи спірний договір дарування із своєю дочкою - відповідачкою у справі діяла як власник дарованого майна з правом розпоряджатися ним на власний розсуд. Відповідно до договору дарування від 23.01.2007р., посвідченого нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В., гр. [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] , відповідає частині першій статті 717 ЦК України відповідно до якої, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) а друга сторона (обдарована) приймає безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №156032892 від 13.02.2019 року відповідачу у справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 71,5 кв.м. Підствою виникнення права власності є договір дарування № 2-132, посвідчений 23.01.2007р. Другою Львівською державною нотаріальною конторою. Частиною третьою статті 203 ЦК України, встановлено, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що Сторонами спірного договору дарування є померла [PERSON] - дарувальник та її дочка [PERSON] - обдарована. Згідно умов оскаржуваного договору дарування, дарувальниця свідчить, що внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, обтяжень, а також будь - яких прав у третіх осіб щодо квартири немає, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору є зрозумілі і відповідають реальній домовленості, що й посвідчено нотараріусом. Вказана вище норма Закону, а саме ст. 203 ЦК України, встановлює вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Звертаючись до суду з розглядуваним позовом, стороною позивача про існування таких піщдстав та долказів суду не надано, а судом в ході розгляду справи не встанвлено. Покликання сторони позивача на те, що спірна квартира є спільним майонм подружжя суд відхиляє з причин того, що предметом позову не є спір про майно подружжя, а також, що право власності [PERSON] не скасовано. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У відповідності до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивачем не надано жодних доказів, а в матеріалах справи відсутні будь - які документи, які б свідчили про те, що відповідачкою [PERSON] набуто право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,5 кв.м., в порушення вимог чинного законодавства. В позовній заяві відсутні будь - які доводи та аргументи, які б вказували на те, що при укладенні оскаржуваного договору дарування мали місце обставини, які б вказували на недійсність даного правочину, визначені Цивільним кодексом України. Щодо твердження сторони позивача про відсутність нотаріально засвідченої його, позивача, згоди на відчуження квартири, при укладенні договору дарування, то слід зазначити наступне. Як випливає з матеріалів цивільної справи, в момент укладення оскаржуваного договору дарування позивач не був стороною договору, порушення його прав при його укладенні не вбачалося, обєкт дарування належав дарувальниці одноосібно на законних підставах. З договору дарування від 23.01.2007р. вбачається, що нотаріусом, яка посвідчувала договір було встановлено осіб - сторін договору, перевірено їх дієздатність. Також, суд вважає, що при укладанні оспорюваного договору у нотаріуса не виникало обов`язку вимагати від [PERSON] нотаріально - посвідчену згоду позивача на відчуження квартири, зважаючи на те, що за правовстановлюючими документами [PERSON] була одноосібним власником квартири, а позивач на момент укладення договору був визнаний судом безвісно відсутнім та виключений з сисла членів кооперативу. До матеріалів цивільної справи стороною позивача не долучено жодних доказів, які б свідчили про те, що при посвідченні договору дарування, нотаріусом, зокрема, були порушені вимоги Інструкції, встановлені при укладенні оскаржуваного правочину. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.07.2019 року про визнання безвісті відсутнім позивача хоч і скасовано, однак, дане рішення, суд не бере до уваги як доказ для визнання недійсним договору дарування, зважаючи на те, що даним рішенням не встановлені жодні обставини, які б породжували визначені законом підстави для визнання правочину недійсним. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , зважаючи на те, що такі в більшій мірі стосуються обставин підтримування сімейних зв`язків з позивачем та обставин проживання свідка в м. Києві. Разом з тим, суд покази свідка в частині підтвердження проживання позивача у м. Києві з іншою жінкою з якою вів господарство, бере до уваги, оскільки ним самим, тобто свідком, при оформленні спадкових прав після смерті [PERSON] , жодним чином не було повідомлено позивачу про те, що останній немає права на спірну квартиру. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стороною позивача такі докази позовних вимог, у тому числі й уточнених (т.1 ас.102) , суду не наданою. Сторона позивача звертаючись до суду з позовом, який уточнила, просила визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири припинивши право власності на таку частку за [PERSON] , у той же час просить визнати спірний договір дарування недійсним та реєстрацію квартири в цілому. Проте ні в одному, ні у другому випадку сторона позивача не надала належних та допустимих доказів таких позовних вимог, які за своєю сутть самі по собі спростовують самі себе, оскільки позивач так і не визначився яке його право порушено чи підлягає захисту. Натомість сторона позивача такі вимоги спростовує, надавши суду докази для наявності підстав укладення спірного договору дарування квартири. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначається, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed