Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» (надалі [PERSON] «УДП») звернулось до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом, який згодом був уточнений, згідно якого просить суд стягнути з [PERSON] суму нанесеного матеріального збитку у розмірі 1840грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач відмовляється добровільно відшкодовувати нанесений збиток у розмірі вартості зниклого майна на судні зчалу т/х «Валериан Зорин». На час зникнення майна відповідач [PERSON] займав посаду капітана та ніс відповідальність за його збереження. За своїми посадовими обовязками та сферою професійних знань відповідач зобовязаний був здійснювати контроль за цілісністю та збереженням всіх механізмів на судні. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що [PERSON] у період його роботи на посаді капітана т/х «Валериан Зорин» не здійснювався належним чином контроль за його підлеглими, а також контроль за ввіреними йому матеріальними цінностями, що спричинило можливість їх викрадення з судна зчалу, а саме т/х «Валериан Зорин», що нанесло збитки [PERSON] «УДП». Згідно письмових заперечень відповідач [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] «УДП» відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, посилаючись на наступне. Так, він неодноразово надавав рапорти керівництву про факти нестачі майна і на нього не може бути покладена відповідальність за відсутність майна, що виявлено, з огляду на те, що позивачем не доведена його вина у зникненні товарно-матеріальних цінностей. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] «УДП» підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] призначено на посаду капітана т/х «В. Зорин» 16.11.2012р., що вбачається з виписки з наказу про призначення на посаду №229 від 27.11.2012 р. Працював відповідач на зазначеній посаді по 18.03.2014 р. 13.12.2013 року відділом безпеки та охорони [PERSON] «УДП» було проведено обстеження машинних відділень на суднах зчалу т/х «Валериан Зорин», в результаті якого було виявлено відсутність деяких вузлів загальною вартістю 12 350грн. 27.02.2014 року комісією у складі суперінтендантів технічної служби [PERSON] «УДП» [PERSON], [PERSON] та старшого інспектора відділу безпеки та охорони [PERSON] «УДП» [PERSON] було проведено обстеження суден зчалу т/х «Валериан Зорин» та була встановлена фактична відсутність наступного майна: три оглядових скла ДУ-50; насос у зборі танку фекальних вод; два клапани ДУ-50. Згідно даних технічної служби [PERSON] «УДП» загальна вартість демонтованого майна складає 9200 грн. За фактом зникнення зазначеного майна [PERSON] «УДП» було проведено службове розслідування, за результатами якого було видано наказ № 33л від 14.04.2014 року про притягнення до матеріальної відповідальності осіб. Вказаним наказом капітану т/х «Валериан Зорин» [PERSON], старшому помічнику капітана т/х «Валериан Зорин» [PERSON], старшому механіку т/х «Валериан Зорин» [PERSON] та другому механіку т/х «Валериан Зорин» [PERSON] було запропоновано добровільно, протягом семи днів, внести солідарно до каси [PERSON] «УДП» суму нанесеного збитку у розмірі 9200грн., тобто по 2300грн. кожному. Із вищезазначеним наказом члени екіпажу т/х «Валериан Зорин» були ознайомлені 16.04.2014 року із зазначенням про незгоду із ним. Відповідно до службової записки ГБ - 566 від 31.07.2014 року [PERSON] не сплатив суму нанесеного [PERSON] «УДП» матеріального збитку у розмірі 2300 грн. У звязку із викладеним позивач звернувся до суду з цим позовом. У поданій позивачем заяві про уточнення розміру позовних вимог зазначено, що під час проведення службового розслідування була допущена помилка та не притягнуто до матеріальної відповідальності другого помічника капітана т/х «Валериан Зорин» [PERSON], який в той період часу також працював на даному судні і відносився до командного складу судна. Тому на цій підставі [PERSON] «УДП» зменшило розмір позовних вимог щодо стягнення матеріального збитку з відповідача [PERSON] та зазначило, що стягненню з [PERSON] підлягає сума нанесеного матеріального збитку у розмірі 1840грн. Суд не погоджується з доводами позивача та вважає, що позовні вимоги [PERSON] «УДП» не підлягають задоволенню, враховуючи наступне. За змістом ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до вимог ст. ст.10,60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно із ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації визначені у ст.134 КЗпП України. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідальність відповідача підпадає під виключний перелік випадків, визначених статтею 134 КЗпП України. В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Статтею 138 КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпПУ залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За змістом закону підставою покладення відповідальності за завдану шкоду є винні дії працівника. Однак позивачем не надано суду належних доказів наявності визначених ст.130 КЗпП України умов, необхідних для притягнення працівника до матеріальної відповідальності за зникле майно. Так, як вбачається з акту внутрішнього розслідування від 24.01.2014р. після переходу т/х «В. Зорин», т/х «Г.Агафонов», т/х «Н.Савицький» в розпорядження [PERSON] «УДП» екіпажі вказаних суден перестали виконувати свої обовязки та покинули судна без належної передачі будь-кому справ та майна, а до 13.07.2012р. на вказаному зчалі суден була не зайнята посада старшого механіка. Згідно рапорту старшого механіка [PERSON] на імя капітана зчалу суден відстою [PERSON] від 01.11.2012р. та рапорту від 20.07.2012р. [PERSON] прийняв обовязки старшого механіка зчалу морських суден 13.07.2012р. без прийому-передачі справ та майна у звязку із відсутністю в штаті старшого механіка. СЕУ, прилади, системи, палубні механізми виведені з експлуатації та перевірити їх технічний стан неможливо. Майно, що відноситься до відання механіків та електромеханіка опечатано в приміщенні пломбами комісією [PERSON] «УДП». Судом встановлено, що [PERSON] під час вступу до виконання службових обовязків не було складено відповідного акту прийому-передачі ТМЦ, а отже немає можливості зробити висновок, що зникле майно (три оглядових скла ДУ-50; насос у зборі танку фекальних вод; два клапани ДУ-50) було у наявності під час призначення відповідача на посаду капітана і передавалось у його відання та що вказане майно зникло саме у період виконання [PERSON] покладених на нього службових обовязків. Посилання позивача на положення Статуту служби на суднах Міністерства морського флоту СРСР, затвердженого наказом Міністерства морського флоту № 6 від 09.01.1976 року, також не свідчать про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] «УДП». Згідно ч. 2 ст.37 Статуту, всі члени екіпажу залежно від виконуваних функцій розподіляються по службах (групам). Відповідно до ст. 45 Статуту члени суднового екіпажу несуть в установленому законом порядку матеріальну відповідальність за збереження довірених їм цінностей. Разом з тим, відповідних доказів передачі [PERSON] зниклих ТМЦ представником позивача суду не надано. Відповідно до ст. 392 Статуту вахтова служба (вахта) на судах є особливим видом виконання службових обов'язків, які вимагають підвищеної уваги і безперервного присутності на посту або робочому місці. Члени суднового екіпажу, що знаходяться на вахті, іменуються вахтовими. На всіх суднах, які перебувають в експлуатації, повинна бути встановлена цілодобова вахтова служба. На судах, виведених з експлуатації, порядок несення вахтової служби встановлюється судновласником. Вахтова служба повинна забезпечувати управління судном, його безпеку, живучість, виробничу діяльність і контроль за відвідуванням судна сторонніми особами. Відповідальність за організацію вахтової служби покладається на капітана судна, а безпосереднє керівництво організацією вахтової служби - на старшого помічника капітана і старшого механіка. Відповідальність за належне несення вахти покладається на осіб, які несуть вахту. Доказів неналежного ведення та організації вахтової служби з боку відповідача [PERSON], що спричинило втрату майна, суду позивачем також не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на відповідача не може бути покладена матеріальна відповідальність за зникле майно, факт нестачі якого було встановлено представниками позивача обстеженнями від 13.12.2013 р. та 27.02.2014 р., а отже позовні вимоги [PERSON] «УДП» задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Приймаючи до уваги, що відмовлено у задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» до [PERSON] про стягнення матеріального збитку то відповідно судом відмовляється позивачу у стягненні судових витрат з відповідача.

Outcome: dismissed