Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

04.11.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом у якому просила надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон, а саме до Російської Федерації неповнолітній громадянці України [PERSON], [INFO], до досягнення нею 16 річного віку у супроводі матері [PERSON], [INFO], або інших осіб уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] та надати дозвіл [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформляти документи для неодноразових тимчасових виїздів малолітньої дитини [PERSON], [INFO], до досягнення нею 16 років за межі України, а саме до Російської Федерації. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.10.2008 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу у них 11.05.2011 року народилась дочка [PERSON]. Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 07.08.2012 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач життям дитини не цікавиться, в її утриманні участі не приймає, має заборгованість по сплаті аліментів. 30.07.2014 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Від вказаного шлюбу у них 21.12.2014 року народилась дочка [PERSON]. На даний час у неї виникла необхідність у виїзді за межі України, а саме до Російської Федерації для зустрічі та побачення з чоловіком [PERSON], який працює у даній країні, для вирішення соціально - побутових та сімейних питань, а також для духовного і морального розвитку неповнолітньої [PERSON]. однак батько дітей [PERSON] безпричинно не надає згоди на виїзд дітей на межі України, що і стало приводом для звернення до суду. Позивач у судове засідання не зявилася надіслала на адресу суду письмове клопотання, у якому просила розглянути справу у її відсутність та ухвалити рішення по суті позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду письмове заперечення, у якому позов не визнав в повному обсязі зазначаючи, що колишня дружина [PERSON] перешкоджає йому у спілкуванні з неповнолітньою дочкою. Аліменти визначені судом він сплачує періодично по мірі можливості, у звязку з тим, що він безробітній. Крім того, у нього є побоювання, що колишня дружина, може залишитись проживати на території Російської Федерації, що в свою чергу позбавить його можливості у спілкуванні з неповнолітньою дочкою. Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на таке. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що сторони перебували у шлюбі, в якому у них 11.05.2011 року народилась дочка [PERSON]. Згідно рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07.08.2012 року шлюб між сторонами було розірвано та неповнолітня дитина [PERSON] за згодою сторін, залишилась проживати разом із матірю. З довідки Державної виконавчої служби Сквирського районного управління юстиції від 12.10.2015 року за № 572 вбачається, що [PERSON] жодного разу не сплатив аліменти і станом на 01.10.2015 року має заборгованість перед [PERSON] по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в сумі 26\~644, грн.. 86 коп. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 згаданої статті СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Стаття 150 СК України визначає обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 2 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції "Про права людини" передбачає, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Відповідачем не було надано доказів того, що на час розгляду справи існують будь-які обмеження для реалізації дочкою [PERSON], [INFO] свого права на виїзд за межі України. Між тим, відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування та може бути обмежена в цьому лише у випадках, встановлених законом. З огляду на викладене, твердження відповідача про те, що відмова в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон обумовлена його бажанням контролювати їх пересування за межами України, суд вважає хибними і такими що суперечить інтересам дитини. Обґрунтування позивачкою позовних вимог наміром тимчасово виїхати за межі України з метою зустрічі дітей з вітчимом та для фізичного і духовного розвитку дитини та приймаючи до уваги, що дитина проживає та перебуває на повному утримані матері не суперечить чинному законодавству, а реалізація права матері і дитини тимчасово виїхати за межі України, відповідає інтересам неповнолітньої дитини. Пунктом 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та ч. 3 ст. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною за межі України відповідає інтересам дитини направлена на виконання батьківського обов'язку щодо виховання дітей, забезпечення піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved