Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.04.2013 року звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить винести рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком на вул. С.Бандери, 44 у м. Миколаїв Львівської області та зобовязати Миколаївський районний сектор ГУ ДМС України у Львівській області зняти відповідача з реєстрації у вищевказаному будинку. В обґрунтування позову наведено наступне. Вищевказаний будинок належить позивачу на праві власності на підставі спадкового договору від 23.01.2009 року. Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21.09.2012 року, яке набрало законної сили 28.02.2013 року відповідачу було відмовлено у задоволенні позову про визання вищевказаного договору недійсним. Відповідач у вищевказаному будинку зареєстрований, однак, фактично там не проживає з 2001 року. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, представник позивача подав заяву про проведення судового розгляду справи у його відсутності, зазначивши, що позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач та його представник в судові засідання не зявлялися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що є відомості в матеріалах справи. Відомостей про причину їх неявки немає. Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до умов спадкового договору, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу [PERSON] 23.01.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №249, позивач, яка доводиться відповідачу тіткою, набула у власність будинок №44 на вул. С.Бандери у м. Миколаєві Львівської області, після смерті [PERSON], який доводився відповідачу дідом та помер 01.02.2011 року. Відповідач на даний час зареєстрований у вищевказаному будинку, однак, там фактично не проживає. Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21.09.2012 року, яке набрало законної сили 28.02.2013 року у задоволенні позову про визання спадкового договору недійсним відмовлено. У ході розгляду справи встановлено, що відповідач на час укладення спадкового договору не проживав у будинку №44 на вул. С.Бандери, у м. Миколаєві Львівської області. Згідно актів про відсутність особи за місцем проживання від 29.04.2013 року та від 16.10.2015 року встановлено, що відповідач не проживає за адресою реєстрації, його речей у будинку немає. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов відповідач не проживає у будинку з 2001 року по дату складення акту - 10.08.2015 року, його речей у будинку немає, він не приймає участі в утриманні будинку. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Що стосується вимог щодо зобов'язання відповідача знятися з реєстрації, суд виходив з того, що ці вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволеними бути не можуть. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права на житлове приміщення або користування житловим приміщенням). Отже, рішення суду вже є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що позов слід задоволити частково, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У решті позовних вимог відмовити. З відповідача підлягає стягненню судовий збір у користь позивача.

Outcome: dismissed