Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕІС ІНДУСТРІЯ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ», а саме 24 липня 2015 року рішенням установчих зборів засновників ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» [PERSON] був призначений директором даного товариства, про що була внесена відповідна інформація до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, оформлений наказ про призначення директора та зроблений відповідний запис у його трудовій книжці. Так, на керівника товариства, який є його виконавчим органом, розповсюджуються норми трудового законодавства, а між сторонами було укладено трудовий договір та у останніх виникли певні права і обов`язки. Позивачеві з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань була внесена інформація про іншого керівника ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» - Шаповалова Артура Вадимовича, з невідомих позивачу причини. Позивач вважає, що учасником даного товариства прийнято рішення про зміну директора, про яке [PERSON] нічого не відомо. Позивач звертався до відповідача з заявою щодо повідомлення йому підстав припинення його повноважень як виконуючого органу товариства з роз`ясненням причин його звільнення та надання копії відповідного рішення товариства, однак звернення [PERSON] було проігноровано відповідачем. До теперішнього часу позивач не ознайомлений з наказом про його звільнення та не отримав трудову книжку з відповідним записом про звільнення, а печатка товариства до теперішнього часу знаходиться в останнього. Тому, позивач вважає, що з роботи з посади директора ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» він звільнений незаконно та безпідставно, з порушенням конституційних прав. Окрім того, позивач зазначає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим [PERSON] зазначає, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року у розмірі 6496,00 гривень. Вищезазначені дії роботодавця призвели до моральних страждань позивача, а саме невиконання відповідачем своїх обов`язків спричинило [PERSON] моральні страждання, які знаходяться між собою в причинно-наслідковому зв`язку, оскільки він не був попереджений про звільнення та про звільнення дізнався випадково, у останнього виник психоемоційний стрес, він змушений виступати в ролі прохача, що грубо порушує його людську гідність. Крім того, [PERSON] був позбавлений засобів для існування, а дана ситуація негативно відобразилась на його психічному та емоційному стані, він став знервований та дратівливий, втратив сон, знаходиться у стані нервового стресу. Тому, позивач просить суд визнати його звільнення з посади директора ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» незаконним та поновити [PERSON] на посаді директора даного товариства з дня звільнення, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на 30 квітня 2020 року становить 6496,00 гривень, а в подальшому стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення судового рішення. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень, а також втрати з оплати юридичних послуг у розмірі 4740,00 гривень та сплачений судовий збір у розмірі 1681,60 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін та призначено судове засідання з розгляду справи на 15 липня 2020 року. Від позивача [PERSON] на адресу суду 14 липня 2020 року надійшла письмова заява про збільшення позовних вимог, однак, в порушення вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України, до даної заяви позивача не додано докази направлення її копії та доданих до неї документів іншим учасникам справи, а тому, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] в прийнятті до розгляду заява про збільшення розміру позовних вимог та повернути її позивачу. Окрім того, від позивача на адресу суду 23 червня 2020 року, у межах строків, визначених ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року, надійшла відповідь на відзив, однак в порушення вимог ч. 3 ст. 179, п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, до даної відповіді на відзив не додано докази направлення її копії та доданих до неї документів іншим учасникам справи, а тому, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] в прийнятті до розгляду в межах даної цивільної справи відповіді на відзив та повернути її позивачу. Відповідачем ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» надіслано на адресу суду 11 червня 2020 року відзив на позовну заяву, у відповідності до строків, встановлених ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року, з доданням до нього доказів про підтвердження направлення копії даного відзиву та доданих до нього документів позивачеві, а тому, суд приходить до висновку про доцільність прийняття відзиву на позову до судового розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» зазначає, що згідно статуту товариства позивач [PERSON] та [PERSON] були учасниками товариства з частками у Статутному капіталі 5% та 95% відповідно, однак, згідно з договорами купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю від 24 жовтня 2019 року та від 26 жовтня 2019 року останні продали, а [PERSON] купив належні їм частки у статутному капіталі товариства, а тому після 26 жовтня 2019 року [PERSON] набув у власність 100% часток у Статутному капіталі ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» та став його єдиним учасником. Рішенням Єдиного учасника ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» - [PERSON] від 13 березня 2020 року позивача звільнено з посади директора даного товариства та призначено на зазначену посаду іншу особу - [PERSON] , змінено місцезнаходження товариства та здійснено державну реєстрацію відповідних змін. Так, ст. ст. 28-30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а також п. 10.6 Статуту ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» до виключної компетенції загальних зборів належить призначення та звільнення директора товариства. Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи на підставі положень КЗпП України, саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права. Зміст положень ч. 3 ст. 99 ЦК України надає право компетентному органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. Предметом спору у даній справі є рішення найвищого органу управління - єдиного учасника товариства з обмеженою відповідальністю щодо реалізації його права на припинення повноважень виконавчого органу товариства, відповідно спір є таким, що виникає з корпоративних відносин та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Відповідач зазначає, що вимога позивача про скасування чи визнання незаконним самого рішення про звільнення останнім не заявляється, а порушується питання лише щодо незаконності самого факту звільнення з посади. Тому, саме по собі рішення про звільнення позивачем не оскаржується, то вимога про незаконність звільнення з поновленням на посаді та інші похідні від цього вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та інших збитків, є також не обґрунтованими, оскільки єдиною підставою для припинення повноважень директора товариства з обмеженою відповідальністю є наявність волевиявлення найвищого органу управління, оформлене у відповідному рішенні. Іншої чи додаткової умови для реалізації найвищим органом цього повноваження ані законом, ані Статутом ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» не передбачено. Окрім того, в позовній заяві не міститься жодного аргументу та відповідного йому доказу того, які саме порушення допущено єдиним учасником товариства при припиненні повноважень позивача як директора товариства, а один лише факт того, як вказує позивач, що він не отримав рішення про звільнення, неотримання трудової книжки, неповернення печатки товариства не є обставинами, з якими законодавство пов`язує можливість поновлення позивача на посаді директора товариства. Тому, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з нормами чинного законодавства, а тому просив суд відмовити в задоволенні вимог позову. Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно наказу ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» про призначення директора від 24 липня 2015 року, [PERSON] вступив на посаду Директора ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» з 24 липня 2015 року. Наказ підписано Директором ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» [PERSON] (а.с. 2). Позивачем 29 квітня 2020 року одночасно зі написанням/підписанням позовної заяви складено претензію до відповідача в порядку досудового врегулювання спору, однак відомостей про направлення даної претензії до ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» матеріали даної цивільної справи не містять та позивачем суду не надано (а.с 28-35). Відповідно до п. п. 2.1, 6.2, 6.3 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕІС ІНДУСТРІЯ», затвердженого протоколом загальних зборів Учасників Товариства №2/2015 від 24 липня 2015 року (далі - Статут), учасниками товариства є: [PERSON] та [PERSON] . Статутний капітал Товариства складає 2000,00 гривень, з яких [PERSON] володіє часткою вартістю 1900,00 гривень, що становить 95% Статутного капіталу Товариства, [PERSON] володіє часткою вартістю 100,00 гривень, що становить 5% Статутного капіталу Товариства. Згідно п. 10.6 Статуту до виключної компетенції Загальних зборів Учасників належить, зокрема, призначення та звільнення Директора Товариства. Відповідно до п. 10.7 Статуту Виконавчим органом Товариства є Директор, що призначається (обирається) Загальними зборами Учасників та здійснює керівництво поточною діяльністю Товариства в межах своєї компетенції (а.с. 47-54). Згідно договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю від 24 жовтня 2019 року [PERSON] як продавець, з однієї сторони, та [PERSON] , як покупець, з іншої сторони, уклали даний договір, яким позивач передав у власність [PERSON] свою частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕІС ІНДУСТРІЯ», а саме частку розміром 5% номінальною вартістю 100,00 гривень. Даний договір набув чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (а.с. 55-56). Відповідно до договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю від 26 жовтня 2019 року [PERSON] як продавець, з однієї сторони, та [PERSON] , як покупець, з іншої сторони, уклали даний договір, яким позивач передав у власність [PERSON] свою частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕІС ІНДУСТРІЯ», а саме частку розміром 95% номінальною вартістю 1900,00 гривень. Даний договір набув чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (а.с. 57). Рішенням Єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕІС ІНДУСТРІЯ» від 13 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим В.І., [PERSON] , який є власником частки у розмірі 100% Статутного капіталу, що відповідає 100% голосів ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» вирішив звільнити з посади директора Товариства [PERSON] , [INFO] , за згодою сторін з 13 березня 2020 року та призначити (обрати) директором товариства - [PERSON] з 14 березня 2020 року. Окрім того, змінено місцезнаходження Товариства на: 84510 , Донецька область, місто Бахмут, вулиця Декабристів , будинок 25а . На підставі даного рішення здійснено реєстрацію зазначених змін у Єдиному державному реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується відповідним витягом з реєстру (а.с. 58, 59-60). Відповідно до статті 99 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законі про працю України (далі - КЗпП України) крім підстав, передбачених статею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Частинами 1, 2 статті 235 КЗпП України, визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (далі - Закон) органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Згідно ч. 1 ст. 29, п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону загальні збори учасників є вищим органом товариства , до компетенції яких належать, зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них) . Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 39 Закону виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Згідно п. 13 ст. 39 Закону повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу. Згідно рішення Конституційного Суду України №1-рп/2010 від 12 січня 2010 року «члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків» слід розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства у будь-який час і з будь-яких підстав усунути особу (осіб) від виконання обов`язків члена (членів) виконавчого органу за умови, якщо в установчих документах товариства не визначено таких підстав. Системний аналіз положень п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та ч. 3 ст. 99 ЦК України дає підстави дійти висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. Припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. Встановлена п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівників. При цьому, за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, підставою для розірвання договору є рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Таким чином, припинення трудового договору з посадовою особою на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України залежить від волі власника. Аналогічні висновки міститься у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року по справі №724/140/16-ц та від 23 січня 2018 року по справі № 273/212/16-ц, на які в свою чергу посилається і позивач у позові. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. Так, з досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що єдиним учасником ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» є [PERSON] , який є власником частки у розмірі 100% Статутного капіталу, що відповідає 100% голосів ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ». Отже, [PERSON] діючи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 99 ЦК України, як єдиний учасник ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ», в межах наданих йому повноважень прийняв рішення про звільнення позивача з посади директора даного товариства, а тому суд враховуючи положення вищезазначених норм чинного законодавства та аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням норм чинного законодавства, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позову останнього в частині визнання його звільнення з посади директора ТОВ «ЕІС ІНДУСТРІЯ» незаконним та поновлення на даній посаді. Окрім того, зважаючи, що вимоги позову [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є взаємопов`язаними та похідними від вимоги позову про визнання звільнення позивача незаконним та його поновлення роботі щодо яких суд дійшов висновку про відмову в задоволенні, а тому і зазначені похідні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про не доцільність задоволення вимог позову [PERSON] в повному обсязі, у відповідності до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає будь-яких правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу та витрат зі сплати судового збору, а тому вважає необхідним в дані частині вимог позову відмовити. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed