Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, [PERSON], треті особи: Державне підприємство «Сетам», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання електронних торгів та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів недійсним, вказавши в обґрунтування позову наступне. В провадженні [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження про стягнення з нього на користь ПАТ «Дельта Банк» суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 685\~393,26 гривень та судових витрат у розмірі 1\~820 гривень. В ході примусового виконання вказаного виконавчого провадження, 17.02.2015 року державним виконавцем було складено акт опису та арешту майна нежитлового приміщення № 29 по бул. Шевченко, 22 у м. Запоріжжі, яке належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності та договору міни, яке перебувало у заставі за кредитним договором, укладеним між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» від 22.01.2007 року. 22.06.2015 року позивачем було отримано повідомлення про проведення оцінки арештованого майна, вартість якого згідно звіту про оцінку майна склала 799\~500 гривень, та про можливість ознайомитися з матеріалами звіту 11.06.2015 року. Зазначена вартість нерухомого майна на думку позивача значно занижена та його право на ознайомлення зі звітом про оцінку нерухомого майна порушено. У звязку з цим 26.06.2015 року позивачем було направлено заперечення щодо зазначеного звіту на адресу державного виконавця. Після цього, 24.03.2016 року позивачем було отримано повідомлення про проведення оцінки арештованого майна, вартість якого згідно звіту про оцінку майна склала 797 824 гривень, та про можливість ознайомитися з матеріалами звіту 17.03.2016 року. Позивач вважає, що його право на ознайомлення зі звітом про оцінку нерухомого майна порушено у звязку з несвоєчасним направленням державним виконавцем на його адресу повідомлення про можливість ознайомлення із вказаним звітом. Крім того, вказана у звіті вартість нерухомого майна, на думку позивача, значно занижена, з тих підстав, що оцінювачем не було здійснено візуального обстеження обєкту оцінки та не зафіксовано його покращень, вчинених позивачем, тому результат оцінки не відповідає ринковій вартості оціненого майна. У звязку з цим 28.03.2016 року позивачем було направлено заперечення щодо зазначеного звіту на адресу державного виконавця. 05.04.2016 року позивач отримав повідомлення від державного виконавця, відповідно до якого, якщо він має заперечення проти результатів оцінки, повинен понести витрати, повязані із рецензуванням звіту, які складають 500,00 гривень, та у разі несплати ним вказаної суми у строк до 05.04.2016 року, рецензування проводитися не буде. Після ознайомлення 30.06.2016 року з матеріалами виконавчого провадження, позивачу стало відомо, що 12.05.2016 року державний виконавець подав керівнику Запорізької філії ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна, що на думку позивача є порушенням вимог про рецензування звіту, враховуючи, що матеріали виконавчого провадження містять довідку про відсутність надходження повідомлення про оскарження оцінки, у якій зазначено, що 08.04.2016 року на адресу позивача було направлено повторне повідомлення про можливість здійснення рецензування оцінки майна після авансування витрат у строк до 22.04.2016 року, яке позивач не отримував. Крім того, позивач зазначає, що ДП «Сетам» не виконано вимоги Закону України «Про іпотеку» в частині порядку реалізації арештованого майна та позивача не було повідомлено про день, час та місце проведення прилюдних торгів нерухомого майна та про початкову ціну реалізації майна, внаслідок чого він був позбавлений права придбати вказане майно. У звязку з цим, посилаючись на допущені порушення Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку», Порядку реалізації майна шляхом проведення електронних торгів позивач просить суд визнати недійсними електронні торги з реалізації нежилого приміщення № 29 по бул. Шевченко, 22 у м. Запоріжжі, які відбулися 08.07.2016 року, протокол № 182205 та свідоцтво про придбання нежилого приміщення № 29 по бул. Шевченко, 22 у м. Запоріжжі з прилюдних торгів, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 14.07.2016 року, зареєстроване в реєстрі за номером №1600. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові, просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, суду надала письмові заперечення проти позову, у яких зазначила, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Посилаючись на те, що позивачем не доведено порушення норм закону при проведенні торгів, порушення його прав та законних інтересів, які б могли вплинути на результат прилюдних торгів, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представники у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, посилаючись на необґрунтованість позову, зазначивши, що вказані позивачем порушення не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Представник третьої особи ДП «Сетам» у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надав письмові заперечення проти позову та пояснив суду, що порядку проведення електронних торгів порушено не було та було здійснено реалізацію арештованого майна, а не предмету іпотеки, у звязку з цим в задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на виконанні у [PERSON] відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження № 45723248 з примусового виконання виконавчого листа № 2-476/11, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11108498000 від 22.01.2007 року в розмірі 685\~393, 26 гривень та судових витрат у розмірі 1 820 гривень. Постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2014 року боржнику [PERSON] було надано строк самостійно виконати рішення суду до 15.12.2014 року, яка ним була отримана особисто відповідно до поштового повідомлення, яке міститься у матеріалах справи. 23.12.2014 року винесена постанова про арешт майна Боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою був накладений арешт на все майно, що належить Боржнику. У звязку із невиконанням боржником самостійно рішення суду, державним виконавцем були вжиті заходи для виявлення майна та встановлено, що боржнику [PERSON] на праві власності належить нежитлове приміщення № 29 по бульвару Шевченка у будинку № 22 у м. Запоріжжі. Зазначене нежитлове приміщення є предметом застави за договором іпотеки від 22.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 95, який укладено між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» в забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 11108498000 від 22.01.2007 року, та, щодо якого існує обтяження у вигляді арешту та заборони його відчуження. В ході вжиття державним виконавцем заходів з виявлення належного боржнику майна, іншого рухомого та нерухомого майна, яке б належало [PERSON], та джерел його доходу виявлено не було. Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Як вбачається з наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження, 17.02.2015 року державним виконавцем був складений акт опису та арешту майна, описано та арештовано нежитлове приміщення № 29 за адресою: м. Запоріжжя бул. Шевченка, буд. 22, та постановою державного виконавця від 17.02.2015 року описане майно передано на відповідальне зберігання Боржнику [PERSON], якою зобовязано [PERSON] бути відповідальним зберігачем нежитлового приміщення № 29 за адресою: м. Запоріжжя бул. Шевченка, буд. 22, копію якої направлео Боржнику для виконання. Постановою державного виконавця від 01.04.2015 року для участі у виконавчому провадженні, призначено експерта, яким визначено [PERSON] та яку обовязано надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна. 04.06.2015 року державний виконавець повідомив Боржника про визначену експертом вартість нежитлового приміщення, яка складає 799 500 гривень та запропоновано ознайомитись з матеріалами звіту та у разі незгоди із вартістю подати заперечення щодо звіту, при цьому розяснено, що витрати повязані з рецензуванням покладаються на сторону, яка заперечує проти результатів оцінки. Постановою державного виконавця від 29.01.2016 року повторно для участі у виконавчому провадженні, призначено експерта, яким визначено [PERSON] та яку обовязано надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна. 11.03.2016 року державний виконавець повідомив Боржника про визначену експертом вартість нежитлового приміщення, яка складає 797 824 гривень та запропоновано ознайомитись з матеріалами звіту 17.03.2016 року з 12-00 до 16-00 години, та у разі незгоди із вартістю подати заперечення щодо звіту в десятиденний строк з дня надходження даного повідомлення, при цьому розяснено, що витрати повязані з рецензуванням покладаються на сторону, яка заперечує проти результатів оцінки. [PERSON] отримав зазначне повідомлення 24.03.2016 року. Таким чином, [PERSON], отримавши 24.03.2016 року вищезазначене повідомлення, мав право у строк до 04.04.2016 року подати державному виконавцю відповідні заперечення щодо звіту із проханням провести рецензування. 28.03.2016 року Боржник надав до ВДВС заперечення щодо звіту нерухомого майна, проте не просив здійснити рецензування звіту, а тільки зазначив що просить надати йому можливість ознайомитись та зробити фотокопії звіту про оцінку нерухомого майна. 31.03.2016 року державний виконавець направив Боржнику лист з вимогою здійснити оплату за рецензування звіту шляхом оплати на депозитний рахунок ВДВС суми у розмірі 500 гривень у строк до 05.04.2016 року (включно). При цьому додатково Боржнику було повідомлено, що відповідно до ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження» витрати, повязані з рецензуванням звіту несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У відповідь на зазначену пропозицію Боржник повідомив державному виконавця, що він дійсно отримав пропозицію по оплаті послуг рецензування звіту 05.04.2016 року, проте не здійснив оплати послуг по рецензування з невідомих причин. Саме тому рецензування звіту не проводилось, оскільки Боржник, особа яка заперечує проти результатів, не здійснила оплату зазначених послуг. 12.05.2016 року державним виконавецем подано заявку на реалізацію арештованого майна керівнику Запорізької філії ДП «СЕТАМ» [PERSON] щодо реалізації нежилого приміщення № 29, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя бул. Шевченка буд. 22. У зазначеній заявці ВДВС зазначив, що лот (вказане приміщення) передається на реалізацію на загальних підставах, як арештоване майно, а не як предмет іпотеки. Відповідно до ст. 383 ЦПК України , сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. 30.06.2016 року Боржник був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження, про що свідчить його особистий підпис. Таким чином, Боржник мав право у 10-денний строк оскаржити у разі незгоди будь-які дії державного виконавця, які вважав неправомірними, проте таких дій в передбачений законом строк не вчинив, а відтак погодився із законністю проведених державним виконавцем дій, у тому числі і передачею на реалізацію нежилого приміщення, як арештованого майна, а не як предмета іпотеки. Матеріалами виконавчого провадження підтверджено, що за результатами електронних торгів нежитлового приміщення № 29, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя бул. Шевченка буд. 22, проведених 08.07.2016 року, переможцем яких став [PERSON], 14.07.2016 року ВДВС повідомив Державне підприємство «СЕТАМ» про надходження грошових коштів від переможця торгів у розмірі 808\~307, 50 гривень та 14.07.2016 року державним виконавцем винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арештів та складено акт № 109/3 з реалізації арештованого нерухомого майна. Після надходження грошових коштів від реалізації нерухомого майна державним виконавцем було розподілено наступним чином: 687\~213,26 гривень на користь ПАТ «ДельтаБанк» на погашення заборгованості за виконавчим листом; 6\~000 гривень на користь ФОП [PERSON] за проведення оцінки майна; 68\~721, 32 гривень виконавчого збору; 316, 05 гривень витрат на проведення виконавчих дій. Залишок грошових коштів у розмірі 46\~056, 87 гривень повернуто боржнику [PERSON] Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Оскільки статтею 575 Цивільного кодексу України іпотеку визначено як окремий вид застави, то норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя. Під час здійснення виконавчих дій в рамках вищезазначеного виконавчого провадження державним виконавцем було встановлено, що у боржника мається заборгованість виключно перед іпотеко держателем ПАТ «Дельта Банк», на виконанні у ВДВС інших виконавчих листів, за якими боржником є Позивач, не перебуває, і у Боржника відсутні грошові кошти, рухоме майно, за рахунок яких можливо було б виконати рішення суду про стягнення з нього боргу на користь Банку. Натомість було встановлено наявність виключно одного майна, на яке можливо було звернути стягнення і, за рахунок якого можливо було виконати рішення суду це спірне нежиле приміщення. Таким чином, при передачі на реалізацію предмету іпотеки в ході примусового виконання рішення суду про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпеченого іпотекою зобов'язань, за умов відсутності у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна було б першочергово звернути стягнення та наявності заборгованості виключно перед іпотеко держателем, державний виконавець діяв в межах закону. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, Боржник неодноразово ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження, жодного разу не оскаржував дій та/або бездіяльності державного виконавця. Позивач належним чином повідомлявся про вартість майна, яке підлягало реалізації, йому розяснювалося право ознайомитися зі звітом про оцінку майна, однак Позивач не просив проводити рецензування і не сплатив визначені кошти для проведення рецензування Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» встановлено наступне: «У справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до\~Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III\~"Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому\~розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Таким чином, Позивач, вважаючи будь-які дії, повязані з оцінкою реалізованого майна, незаконними, в тому числі і не погоджуючись зі звітом про оцінку майна, для належного захисту порушених на його думку прав повинен був звертатися до суду із скаргою у визначеному порядку розділом VII ЦПК України, а не в порядку позовного провадження. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів. Підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме «Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення прилюдних торгів», який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.12.2015 № 2710/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2015 року за № 1620/28065, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів; правил, які регулюють сам порядок проведення торгів; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів. Враховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів як правочин належить до договорів купівлі-продажу, правочин може визнаватися недійсним на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину, у відповідності до вимог ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, всі дії державного виконавця, які були вчинені в рамках вищезазначеного виконавчого провадження, не стосуються моменту вчинення правочину, так як державний виконавець не є стороною правочину, і відповідно, не може брати участь у вчиненні правочину. Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Підставою недійсності прилюдних торгів є недотримання вимог закону саме в момент їх проведення, а не в момент підготовки до них. Тому дії державного виконавця при визначенні вартості арештованого майна, направленні заявки на його реалізацію не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Посилання позивача на порушення його права шляхом неповідомлення організатором торгів про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна, що позбавило його права придбати предмет іпотеки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Позивач не заперечує, що йому відомо про розмір заборгованості за кредитним договором, однак матеріали справи не містять будь-яких даних про вжиття ним заходів щодо погашення заборгованості. Як встановлено ч. 1 ст. 42 Закону України «Про іпотеку», боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Тобто, Позивач, зазначаючи про намір придбати обєкт нерухомого майна, у будь-який момент мав змогу зупинити продаж майна шляхом сплати всієї суми боргу за кредитним зобов'язанням, однак він своїм правом не скористався. Натомість позивач наполягає, що вартість оціненого майна значно занижена. Отже, суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача щодо перешкоджання придбання вказаного майна. Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у Постанові від 18 листопада 2015 року № 6-1884цс15. Таким чином, підставою для пред'явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює та встановлення судом того, що порушення (у разі його наявності) вплинуло на результати торгів. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від № 6-42цс15 від 15 квітня 2015 року, № 6- 813цс15 від 02 вересня 2015 року, № 6-1749цс15 від 25 листопада 2015 року, № 6-2988цс15 від 13 квітня 2016 року. Таким чином, суд повинен перевірити, чи вплинули порушення при проведенні торгів, у разі їх наявності, на результат цих торгів та яке право Позивача при цьому порушене. Статтею ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, слід дійти висновку, що доводи Позивача є необґрунтованими та такими, що суперечать правовим висновкам Верховного суду України. Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР\~ кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» майном у значенні статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається\~\~ законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. В ході розгляду справи також встановлено, що після реалізації нерухомого майна шляхом проведення електронних торгів\~08.07.2016 року на підставі протоколу проведення\~електронних торгів № 182205, постановою державного виконавця від 14.07.2016 року було звільнено з-під арешту майно боржника - нежитлове приміщення\~№29, загальною площею 50,00 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, бул. \~Шевченка, 22, та Боржнику було направлено повідомлення про необхідність отримання коштів, що залишились від реалізації майна. Відповідно до письмової заяви від 05.08.2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зазначивши банківські реквізити для перерахування йому залишку коштів, що залишились після реалізації майна, які йому були перераховані, згідно розпорядження державного виконавця. Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. На виконання зазначеної норми закону постановою державного виконавця від 07.09.2016 року було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-476/11 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в розмірі 685\~393, 26 гривень та судових витрат у розмірі 1\~820 гривень та виконавчий лист повернуто до суду. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу(посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Отже, Позивач постанову про закінчення виконавчого провадження не оскаржував, а відтак погодився з нею, крім того, отримав кошти, що залишилися після реалізації майна, що свідчить про те що його права не порушені, а реалізація майна на прилюдних тогах відбулася в його інтересах, оскільки повністю погашена заборгованість боржника перед банком, а залишок коштів боржник отримав у своє користування. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо порушення його прав та щодо порушень, допущених під час проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed