Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позовні вимоги мотивовані тим, що\~\~ вона є власником квартири , розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але не мешкає в квартирі з 2007 року. Оскільки відповідач в квартирі не проживає, у позивача виникають проблеми з оплатою комунальних послуг. За таких обставин позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS], та зняти його з реєстраційного обліку із вказаної квартири \~\~\~\~ В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи , приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 2525 від 26 жовтня 2006 року, виданого Селидівською біржею нерухомості, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 листопада 2006 року. Як вбачається з копії довідки ОСББ « Злагода м. Селидове» № 327 від 17 серпня 2017 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS], окрім позивача , зареєстрований також [PERSON]. Згідно з актом про не проживання № 328 від 17 серпня 2017 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає більше 10 років. Згідно зі ст. ст. 368 , 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, відповідач [PERSON] як співвласник квартирі [ADDRESS], може вільно володіти, користуватися квартирою і не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням. Непроживання відповідача, який є співвласником квартири, не може слугувати підставою для його визнання таким, що втратив право користування житлом, оскільки до співвласника квартири такі вимоги, виходячи з непорушності права власності, не можуть бути предявлені. З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні вимог позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити за необґрунтованістю. Разом із тим, положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, зокрема, про позбавлення прав користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації, а отже вимога щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за вказаною адресою в примусовому порядку також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed