Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

07.07.2020 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом та просила суд: стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), аліменти на тримання доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову і досягнення дитиною повноліття та стягнути даткові витрати на дитину у розмірі 3683,91 грн.; визначити місце проживання дитини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [INFO] за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) без згоди батька, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); стягнути судові витрати з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), у тому числі витрати на судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані наступним. Згідно позовної заяви, [PERSON] і [PERSON] були співмешканцями. За період мешкання разом у них народилася донька - [PERSON] . Позивачка та її донька проживають за однією адресою: [ADDRESS] , однак, донька не зареєстрована, так як батько не дає своєї згоди. Позивачка стверджує, що батько доньці фінансово не допомагає, тому позивачка вимушена вирішувати дане питання у судовому порядку. [PERSON] із народження є дитиною із особливостями розвитку, має діагноз лактозна непереносимість та потребує безлактозної низькометіонінової дієти і спеціального харчування. Таким чином, позивачка витрачає багато коштів на обстеження та спеціальне харчування доньки, зокрема на купівлю ліків. Згідно позовної заяви, відповідач є фізичною особою-підприємцем та займається торгівлею, згідно витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідач має у власності 147/1000 частки квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивачка просить суд, одноразово стягнути кошти із відповідача, у вигляді додаткових витрат, передбачених ст. 185 ЦПК України, а розмір аліментів у 5000 грн., вважає достатнім для забезпечення потреб дитини на місяць. Стосовно визначення місця проживання дитини, позивачка зазначає, що [PERSON] проживає з матір`ю та повністю перебуває під її доглядом і вихованням. Відповідач не приймає участь у житті дитини та взагалі нею не цікавиться. Згідно письмових пояснень сусідів, які часто спілкуються із позивачкою та її донькою, дитина проживає із матір`ю, батько участі не приймає у житті дитини. Згідно характеристики від 11.06.2020 року, позивачка характеризується як гарна, професійна людина та на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Згідно довідки від 09.06.2020 року, позивачка мала дохід у 2018 році, тобто до народження доньки, після вийшла у декретну відпустку. Наразі, вона отримує грошову допомогу у зв`язку із народженням дитини та допомогу для багатодітних сімей. Згідно позовної заяви, позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а, донька, протягом майже двох років не має місця реєстрації, оскільки, батько не надає згоди на її реєстрацію. Між позивачкою та відповідачем наявний спір, оскільки відповідач не надає письмової згоди на реєстрацію малолітньої дитини, тому, позивачка просить суд, надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька. 12.08.2020 року відповідач подав до суду відзив, в якому зазначив: позовні вимоги у частині стягнення аліментів визнає частково, а саме: готовий сплачувати аліменти на користь позивачки [PERSON] на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1500 грн. щомісячно; позовні вимоги у частині стягнення одноразово додаткових витрат на утримання дитини не визнає повністю та вважає їх необґрунтованими; позовні вимоги у частині визначення місця проживання дитини з позивачкою позивач визнає; позовні вимоги у частині надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька, позивач не визнає, оскільки спору щодо місця проживання та реєстрації дитини у сторін не було; вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. не визнає. 16.09.2020 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, у якому просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання позивачка з`явилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій він вказав, що визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] і [PERSON] перебували у цивільному шлюбі. В період шлюбних відносин [INFO] народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане Київським районним у місті Одесі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Одеській області, актовий запис №1370, серія [NUMBER] . Позивачка та донька проживають за однією адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою - випискою з домової книги про склад сім`ї і реєстрації. На теперішній час, відповідач надає фінансову допомогу на утримання доньки у розмірі, який не може забезпечити належний фізичний та духовний розвиток дитини. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: ?стан здоров`я та матеріальне становище дитини; ?стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, суд приймає визнання позову відповідачем та задовольняє вимоги позивачки. Судом враховано під час визначення розміру аліментів, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та займається торгівлею, згідно витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та має у власності 147/1000 частки квартиру за адресою: [ADDRESS] . Суд роз`яснює позивачці, що батьки мають рівні обов`язки з надання утримання дітей, прожитковий мінімум на дитину відповідного віку батьки забезпечують порівну, та враховуючи те, що позивачкою не було надано суду ніяких доказів того, що батько дитини має дохід, який дозволить йому сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, суд приходить до висновку про необхідність у частковому задоволенні позову, та про необхідність стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , починаючи з дати подання позову і досягнення дитиною повноліття. Законом України № 2037-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності з 08.07.2017 року, до ч. 2 ст. 182 СК були внесені зміни стосовно того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 2 ст. 182 СК України передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватись з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, держава підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримає захист та допомогу. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно зі ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Судом встановлено, що [PERSON] із народження є дитиною із особливостями розвитку. Згідно Довідки від 06.05.2020 року, виданої КНП «Дитяча міська поліклініка №6» ОМР, [PERSON] має діагноз: лактозна непереносимість, що підтверджується, зокрема, результатами лабораторних досліджень від 13.03.2020 року. Згідно Довідки від 07.05.2020 року, виданої лікарем КНП «Дитяча міська поліклініка №6» ОМР, дитина, потребує безлактозної низькометіонінової дієти і спеціального харчування. Судом встановлено, що позивач витрачає додаткові кошти на обстеження та спеціальне харчування доньки, зокрема на купівлю ліків. Згідно Акту наданих медичних послуг від 19.03.2020 року, що видана товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТЛАБ», позивачкою було витрачено 1685,30 грн. на проведення лабораторних досліджень. Згідно чеку від 22.01.2020 року, позивачкою було витрачено 305,56 грн. на ліки. Згідно чеків від 04.03.2020 року, позивачкою було витрачено 536,2 грн. на ліки. Згідно чеку від 12.03.2020 року, позивачкою було витрачено 212,80 грн. на ліки. Згідно чеку від 20.03.2020 року, позивачкою було витрачено 700,85 грн. на ліки. Згідно чеку від 17.05.2020 року, позивачкою було витрачено 247,70 грн. на харчування. Суд роз`яснює позивачці, що витрати на підгузки та сухі дитячі безлактозні суміші не можна розцінювати як особливі обставини у розумінні вимог ст.185 СК України, бо ці витрати охоплюються поняттям утримання дитини, тобто аліментами. Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами разово у розмірі частини суми, що була сплачена позивачкою на лікування доньки - [PERSON] у розмірі 2013, 00 гривень. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно, як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Також, із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Судом встановлено, що відповідач визнав повністю позовні вимоги, що стосуються визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в даній частині. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у частині надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька, з огляду на наступне. Відповідно до п. 18 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою КМУ від 02.03.2016р. №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Судом встановлено, що відповідач не заперечував, щоб дитина проживала та була зареєстрована за місцем проживання позивачки. Крім того, у разі ухвалення судового рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, згода іншого батька на реєстрацію дитини не потрібна, що передбачено п.18 Правил реєстрації місця проживання. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача судових витрат з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), у тому числі витрати на судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Судом встановлено, що позивачкою до позовної заяви надано договір про надання правової допомоги №25/06/20 від 25.06.2020 року. Згідно пункту 4.1 «Оплата за надання послуг» договору, за надані послуги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 20 000 гривень, та у тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг наданих адвокатами Пуленко А.Г. та Гареєвим Є.Ш. для позивачки. 20.10.2020 року представником позивача було надано розрахунок суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020 року, у якому зазначено, що позивачкою було сплачено адвокатам за наданні послуги у розмірі 13 000 грн. та квитанція прибуткового касового ордеру від 16.10.2020 року, який підтверджує оплату у сумі 13 000 грн. Враховуючи вищевикладене, суду не зрозуміло, чому у договорі про надання правової допомоги №25/06/20 від 25.06.2020 року зазначено гонорар у розмірі 20 000 гривень, а згідно розрахунку суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020 року, позивачка сплатила фактично 13 000 гривень. Судом не було встановлено, що розрахунок суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020 року є частиною договору про надання правової допомоги №25/06/20 від 25.06.2020 року, оскільки згідно пункту 4.1 «Оплата за надання послуг», у якому зазначено, що за надані послуги клієнт сплачує адвокатом гонорар у розмірі 20 000 гривень, а у розрахунку - 13 000 грн., а, також, у договорі про надання правової допомоги не зазначення про наявність додатку до договору у вигляді розрахунку суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020 року. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial