Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

03 вересня 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , про визнання договору недійсним, уточнивши свої позовні вимоги 03 вересня 20219 року, просить суд: визнати недійсним договір пожертви, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва 19 вересня 2019 року вказана справа направлена до Білгород - Дністровського міськрайонного суду за підсудністю. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що на підставі виконання попередньої домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо укладання між ними договору дарування з наперед визначеною умовою /пожертви/, позивач 05.11.2016 здійснив переказ грошових коштів з карткового рахунку на рахунок відповідача у сумі 260 000 грн, з метою укладання як того вимагає ЦК України, у письмовій формі з нотаріальним посвідченням договору дарування для виконання обумовленої мети, а саме: відпочинок відповідача та її онуки. Вважає, що вказаний договір пожертви був укладений з порушенням норм цивільного законодавства України, форми його укладання, суперечить публічному порядку, що порушує його цивільні права та обов`язки, а відтак має бути визнаний судом недійсним. З урахуванням наведеного вище, він і звернулась до суду за захистом своїх прав. 06 грудня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області вказана справа прийнята до провадження судді Прийомової О.Ю. та призначена до підготовчого судового розгляду. 02 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області підготовче провадження було закрито та справа призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить заява представника позивача, суд Ухвалою від 06 серпня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 07.11.2016 року позивачем [PERSON] було здійснено переказ на картку відповідача [PERSON] у розмірі 260 000 грн, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] від 12.10.2017. /л.с.5/ 13.10.2017 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 260 000,00 грн., які були надані з метою укладення договору позики, проте через недосягнення істотних умов, такий договір укладено не було /л.с.6-7/. Разом з тим, 01.11.2017 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, та рішенням від 13.11.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.03.2019 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовлено. /л.с.16-19/ У рішенні Святошинського районного суду м. Києва зокрема зазначається, що спірні грошові кошти перераховані позивачем на банківський рахунок відповідача за його власною ініціативою та бажанням для надання можливості здійснити відпочинок, в призначенні платежу зазначено «перевод на карту ПриватБанку». Отримання відповідачем коштів відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб. Оскільки жодних письмових договорів між сторонами укладено не було, згоди щодо всіх істотних умов договору позики вони не дійшли, позивач вважав, що грошові кошти отримані відповідачем безпідставно і підлягають поверненню. Київський апеляційний суд у своїй постанові від 05.03.2019 року дійшов такого висновку, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можуть бути застосовані тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-83цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14. Як вбачається з матеріалів справи, в електронній переписці від 6 листопада 2016 року позивач особисто просив підтвердити доньку відповідача ( [PERSON] ) про можливість надсилання [PERSON] грошових коштів для відпочинку / т.1, л.с. 53-62/. Доказів про намір сторонами укласти договір позики матеріали справи не містять. Установивши, що спірні грошові кошти були перераховані позивачем на рахунок відповідача за власною ініціативою без наміру укладати договір позики, суд першої інстанцій дійшов висновку, що грошові кошти набуті в не заборонений цивільним законодавством спосіб, а тому такі кошти не можна визнати як безпідставно набуте майно. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В свою чергу, в даному судовому провадженні позивач посилався на виникнення між сторонами договірних правовідносин, без укладання, в порушення вимог Закону письмової форми та нотаріального посвідчення, договору пожертви. Згідно з ч. 1 ст. 729 ЦК України: «Пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети». Статтею 730 ЦК України встановлено, що пожертвувач має право здійснювати контроль за використанням пожертви відповідно до мети, встановленої договором про пожертву. Якщо використання пожертви за призначенням виявилося неможливим, використання її за іншим призначенням можливе лише за згодою пожертвувача, а в разі його смерті чи ліквідації юридичної особи - за рішенням суду. Пожертвувач або його правонаступники мають право вимагати розірвання договору про пожертву, якщо пожертва використовується не за призначенням. Наведені норми права узгоджується з вимогами статті 11 Закону України "Про благодійну діяльність та благодійні організації" №5073-VI від 05.07.2012, якою закріплено право благодійників самостійно визначати набувачів благодійної допомоги, та з вимогами статті 3 Закону України "Про гуманітарну допомогу" №1192-XIV від 22.10.1999 року. Відповідно до ч. 3 ст. 729 ЦК України до договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно п.3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та повинен вчинятись у формі встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі статтями 216, 217 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (двостороння реституція). Якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін. Недійсність окремих частин правочину не призводить до недійсності решти його частини і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини. Дійсний правочин покликаний, в тому числі і на задоволення потреб його власника у володінні користуванні та розпорядженні майном. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В контексті розуміння вищенаведених норм чинного законодавства та обставин, на які посилався у своєму позові [PERSON] , судом достовірно не вбачається укладання між позивачем та відповідачем договору пожертви, до якого згідно закону застосовуються положення про договір дарування. Загалом договірний характер правовідносин між сторонами відсутній. Так, дійсно судом встановлено, що 07.11.2016 року [PERSON] здійснив платіж з карткового рахунку № [NUMBER] на банківську картку відповідача та відбулось проведення відповідної транзакції «переказ на картку». Судом апеляційної інстанції при розгляді позову [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів зроблено висновок про недоведеність наміру сторін щодо укладання договору позики. Разом з тим, з мотивувальної частини судового рішення вказано, що в електронній переписці від 6 листопада 2016 року позивач особисто просив підтвердити доньку відповідача ( [PERSON] ) про можливість надсилання [PERSON] грошових коштів для відпочинку. /т. І л.с. 53-62/. Про жодний факт благодійництва /пожертви/ під час дослідження судом питання про стягнення безпідставно отриманих коштів не йшлось. Так само і матеріали даної цивільної справи не містять жодного належного, достовірного та об`єктивного доказу, з якого можливо було б дійсно встановити вчинення позивачем на адресу відповідача саме пожертви, а правова природа платежу містить деталі лише про переказ на картку. Таким чином, за відсутності даних про дійсність вчинення пожертви позивачем на адресу відповідача, неможливо загалом вказувати про договірний характер виниклих між сторонами правовідносин. Намір позивача переказу грошових коштів для цілей відпочинку не свідчить про укладання між сторонами правочину. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За вказаних обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, вимоги щодо стягнення судового збору з відповідача також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed