Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

05 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька. До початку першого судового засідання представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги у яких просить надати дозвіл [PERSON] на виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди - [PERSON] до країн: Греції, Польщі, Єгипту строком на чотири місяці, починаючи строк з дати набрання чинності винесеним судовим рішенням. Також позивач просить надати дозвіл на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України неповнолітньої доньки [PERSON] без згоди її батька - [PERSON] В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вони з відповідачем з 25 червня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 13 листопада 2014 року був розірваний. Від шлюбних відносин у них є неповнолітня донька - [PERSON]. [INFO]. З моменту розлучення дитина мешкає з нею та знаходиться на її утриманні. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.03.2014 з відповідача були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] Позивач самостійно несе усі витрати по утриманні дитини, відповідач не приймає участі в її утриманні. Позивачка має намір забезпечити відпочинок дитини в країнах Європейського Союзу та у кінці серпня 2018 року моє можливість вивезти дитину на оздоровлення та реабілітацію за кордон. На неодноразові звернення [PERSON] до відповідача з проханням надати дозвіл на вивезення доньки за кордон, останній відмовився. У зв'язку з чим вона була вимушена звернутись з вищевказаним позовом до суду. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 травня 2018 року відкрите провадження по справі. Сторони в судове засідання не з'явилися. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що уточнені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 33). Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, через оголошення на офіційному сайті судової влади, відповідно до ст. 128 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив (а.с.21, 29). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з»явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 червня 2005 року сторони уклали шлюб, який рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2014 року був розірваний, що підтверджу4ється рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 листопада 2014 року (а.с.6). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського управління юстиції, 14 березня 2006 року (а.с. 7) Згідно копії Виписки із санаторно-курортної карти від 11.05.2018 [PERSON] дитині рекомендовано курортне лікування у санаторії «Соланкі» м. Іновроцлав, Польша (а.с.28). Як зазначила у позовній заяві [PERSON] вона неодноразово зверталась в усній формі та письмово до відповідача [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд їхньої спільної доньки [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення на підтвердження чого до позовної заяви додала лист-звернення від 04.05.2018, який було відправлено на адресу відповідача цінним листом (а.с. 10-11)., однак батько не надає згоди на виїзд дитини закордон. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. На підставі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Вимогами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За умовами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з наведеного, суд приходить висновку, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.17,31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд вбачає, що не надання дозволу батьком на виїзд [PERSON] за кордон в супроводі матері, з метою відпочинку та оздоровлення, духовного розвитку, порушує її права та інтереси. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на виїзд доньки за кордон повністю узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що це буде відповідати інтересам неповнолітньої [PERSON], [INFO]. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, приймаючи до уваги потребу останньої у профілактичному лікуванні за показниками стану здоров'я, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України, а тому стягує з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 704 грн. 8 коп.(а.с.1). На підставі ст. ст. 33, 51 Конституції України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 р., ст. ст. 6, 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 141, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved