Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якої просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником вказаної квартири, але у цій квартирі залишається зареєстрованим колишній чоловік Позивача - відповідач [PERSON], який не проживає в цій квартирі і на даний час не є членом сім»ї власника житла. Оскільки відповідач не проживає в цій квартирі з березня 2014 року, а позивачка не бажає сплачувати кошти за комунальні платежі за відповідача, який у квартирі не проживає, тому позивач звернулась до суду із цим позовом про визнання відповідача таким, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Свідки [PERSON], [PERSON] з боки позивача у судовому засіданні підтвердили те, що відповідач не проживає в зазначеній квартирі більше 2 років та особисті речі останнього в зазначеній квартирі відсутні. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування від 21.05.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 828, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 21.05.2014р. (а.с. 4-6). Відповідно до Довідки виданої КП «Центр коммунального сервісу» № 2965 від 18.12.2015р. в даній квартирі зареєстрована позивачка разом з колишнім чоловіком [PERSON] (а.с. 3), факт розірвання шлюбу між сторонами підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року (а.с 7). Відповідно до Актів від 19.06.2015, 29.10.2015, 12.01.2016рр. обстеження сусідами вказаної квартири встановлено, що відповідач [PERSON] під час обстеження був відсутній. (а.с. 9-11). За таких обставин, наведені докази у справі вказують про не проживання відповідача у вказаній квартирі позивача та не перебування його у родинних відносинах із позивачем. Як передбачено ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами,наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.(п.9 Постанови). Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З врахуванням наведеного, оскільки на даний час позивач є власником квартири [ADDRESS] а зареєстрований в цій квартирі відповідач [PERSON] в ній не проживає та не перебуває з позивачем у родинних відносинах, суд вважає, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved