Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 04.01.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] на свою користь витрати, пов'язані з виплатою страхового відшкодування в сумі 28994,69 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.08.2015 року між ПрАТ «СК «КРОНА» та Поьсольством Фпанції в Україні було укладено договір страхування наземного транспорту (КАСКО) ДНТ №68_15_100, за яким страхова компанія застрахувала майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням або розпоряджанням застрахованим транспортним засобом та застрахованим додатковим обладнанням, а саме транспортним засобом «Peugeot 4007», д.н. [NUMBER], в тому числі на випадок пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 26.05.2016 року о 17.30 год. [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] на Набережному шосе у м. Києві, порушила п. 13.1 ПДР України, не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Peugeot 4007», д.н. [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2016 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Внаслідок ДТП, власнику автомобіля «Peugeot 4007», д.н. [NUMBER], було заподіяно збиток, розмір якого, згідно рахунку на оплату по замовленню №6254 від 13.06.2016 року становить 78994,69 грн. На виконання умов договору страхування, враховуючи заяву на виплату страхового відшкодування, рахунок на оплату по замовленню №6254 від 13.06.2016 року, ПрАТ «СК «КРОНА» було виплачено на рахунок СТО, страхове відшкодування в сумі 78994,69 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» та відповідно до платіжного доручення остання сплатила на користь позивача страхове відшкодування в сумі 50000,00 грн. Вважає, що відповідно до ст.ст. 993, 1191 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» відповідач зобов'язана відшкодувати в порядку регресу решту матеріальної шкоди в сумі 28994,69 грн. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" N 6 від 27.03.92р.: «Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них». Згідно вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 4 п. 4 Постанови). Судом встановлено, що 25.08.2015 року між ПрАТ «СК «КРОНА» та Посольством Фпанції в Україні було укладено договір страхування наземного транспорту (КАСКО) ДНТ №68_15_100, за яким страхова компанія застрахувала майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням або розпоряджанням застрахованим транспортним засобом та застрахованим додатковим обладнанням, а саме транспортним засобом «Peugeot 4007», д.н. [NUMBER], в тому числі на випадок пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 26.05.2016 року о 17.30 год. [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] на Набережному шосе у м. Києві, порушила п. 13.1 ПДР України, не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Peugeot 4007», д.н. [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2016 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому вона, як особа, що керувала автомобілем [NUMBER], внаслідок чого позивач поніс значні матеріальні збитки, є єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП. Внаслідок ДТП, власнику автомобіля «Peugeot 4007», д.н. [NUMBER], було заподіяно збиток, розмір якого, згідно рахунку на оплату по замовленню №6254 від 13.06.2016 року становить 78994,69 грн. На виконання умов договору страхування, враховуючи заяву на виплату страхового відшкодування, рахунок на оплату по замовленню №6254 від 13.06.2016 року, ПрАТ «СК «КРОНА» було виплачено на рахунок СТО, страхове відшкодування в сумі 78994,69 грн., що підтверджується розрахунком страхового відшкодування ДНТ №29/16 від 04.07.2016 року, страховим актом ДНТ №29/16 від 04.07.2016 року, платіжними дорученнями №2731 від 29.08.2016 року, №2715 від 25.08.2016 року, №2224 від 21.07.2017 року, №2116 від 15.07.2016 року, №2041 від 12.07.2016 року, №2006 від 08.07.2016 року. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/2566667, яким передбачено ліміт відповідальності за шкоду майну у розмірі 50000,00 грн. Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка буда заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю та майну третьої особи. Відповідно до платіжного доручення №36174 від 28.07.2017 року ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» сплатила на користь позивача страхове відшкодування в сумі 50000,00 грн. Згідно п. г) п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричини дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідач не відшкодував шкоду в добровільному порядку та згідно з положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач отримав право вимоги на таке відшкодування. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню решта суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 28994,69 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 1600,00 грн.

Outcome: approved