Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.04.2017 року, зареєстрованого в реєстрі №2-1250 нотаріусом Першої Краматорської нотаріальної контори, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці Краматорської міської ради за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.2 договору купівлі-продажу продаж будинку вчиняється за 83600 грн, які покупець сплатив продавцям до підписання цього договору, про що маються підписи сторін в договорі (т.2 а.с.1). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 07.04.2017 року, державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Фареником О.О. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2-1250 від 07.04.2017 року внесено запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , власник - [PERSON] (т.1 а.с.17). Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2020 року у справі №234/16394/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Перша краматорська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним правочином відмовлено у задоволенні позову. Постановою Донецького апеляційного суду від 21.04.2021 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2020 року по вищезазначеній справі залишено без змін. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно оригіналу розписки від 07.04.2017 року, [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON] отримала 3000 доларів США від [PERSON] за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.2). Позивачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала, що підписувала вказану розписку та посилалася на висновки почеркознавчої експертизи, яка була проведена при розгляді цивільної справи №234/16394/18. Як вбачається з рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12.11.2020 року у справі №234/16394/18 (т.2 а.с.3-10) зазначена розписка була предметом почеркознавчої експертизи від 03.06.2020 року №7498/7499/20-32, відповідно до висновку якої підпис від імені [PERSON] у правому нижньому куті розписки від 07.04.2017 року, в якій зазначено, що [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 3000 доларів США від [PERSON] за проданий нею будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , виконаний за допомогою писального приладу, а саме кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки та без застосування технічних засобів. Встановити, чи виконаний підпис від імені [PERSON] у правому нижньому куті розписки від 07.04.2017 року, в якій зазначено, що [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 3000 доларів США від [PERSON] за проданий нею будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] або іншою особою не виявилося можливим з причин, наведених у п.2 дослідницької частини висновку експертів, а саме форму лінії основи підпису та її напрямок встановити неможливо через відсутність нижніх частин елементів підпису. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі зняті з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] з 03.04.2018 року, що підтверджується копією листа Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради від 25.03.2021 року та копіями довідок про реєстрацію місця проживання особи (т.1 а.с.143-147). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 15.09.2020 року, позивачі проживають у спірному будинку за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.140). На підтвердження оплати комунальних послуг за адресою [ADDRESS] позивачами надані копії квитанцій (т.1 а.с.178-186). Судом також встановлено, що [PERSON] зверталась до правоохоронних органів з заявою про те, що невстановлені особи шляхом зловживання довірою у період квітня 2017 року заволоділи правами власності на будинок [ADDRESS] , відомості за її заявою було внесено до ЄРДР за №42018051390000054 від 27.04.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Постановою слідчого СВ Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області Болієва А.О. від 28.10.2019 року кримінальне провадження за №42018051390000054 від 27.08.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (т.1 а.с.194). Зазначена постанова позивачами оскаржена не була та на даний час є чинною. Щодо позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] недійсним, суд дійшов наступних висновків. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст.626, ст.629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом частин 1, 3 ст. 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору. За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов`язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов`язується прийняти майно (товар). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 656, 657 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній вол, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як на підставу визнання договору купівлі-продажу спірного будинку недійсним позивачі посилаються на вчинення правочину під впливом обману з боку відповідачів (ст. 230 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визначених у частині 1 статті 229 ЦК України (щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), тобто обставин, які впливають на вчинення правочину. Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивачі. Відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману ( у даному випадку позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачі у судовому засіданні не довели, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку вони умисно були введені [PERSON] та [PERSON] в оману щодо природи правочину та його умов. Як вбачається зі змісту спірного договору купівлі продажу, його підписано сторонами в присутності нотаріуса, який ознайомив сторони з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). Встановлено особи сторін правочин, перевірено їх дієздатність та належність позивачам будинку, що відчужувалася. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу спірного будинку, його продаж за домовленістю сторін вчинено за 83600 грн, які покупець ( [PERSON] ) повністю сплатив Продавцям ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) до підписання цього договору. Таким чином, сторони договору засвідчили, що зазначена ціна предмету договору відповідає домовленості продавця та покупця, підтвердили факт повного розрахунку та отримання позивачем грошей за будинок, підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу, метою якого є реальний оплатний перехід права власності на будинок. При нотаріальному посвідченні правочину позивачі усвідомлювали значення своїх дій і керували ними, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачами не доведено. Доводи позивачів про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] шляхом обману вмовили їх укласти договір купівлі-продажу будинку, посилаючись на неможливість укладення договору застави із позикодавцем [PERSON] , не підтверджується жодним доказом. Надана позивачами копія розписки від 07.04.2017 року про те, що позивачка [PERSON] , взяла в борг суму грошей в розмірі 3000 доларів США у [PERSON] під заставу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не є доказом введення позивачів в оману та підставою визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, оскільки [PERSON] не є стороною вказаного договору купівлі-продажу. Доводи позивачів про те, що у спірному договорі купівлі-продажу відсутня умова зняття позивачів з реєстрації, виселення їх до певного терміну та передачі ключів від будинку, що свідчить про укладення договору під впливом обману, суд не приймає до уваги, оскільки зазначені умови не є істотними умовами укладення договору купівлі-продажу та їх відсутність у договорі не впливає на його дійсність. Доводи позивачів щодо того, що вони фактично не отримували грошових коштів за продаж спірного будинку не можуть бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність. Згідно договору купівлі-продажу, грошові кошти за договором повністю сплачені покупцем продавцям до підписання договору. Доказів того, що такі умови договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався з позивачами, суду не надано. Щодо посилання позивачів на правову позицію Верховного Суду зокрема у справі №640/9850/19, суд зазначає, що фактичні обставини у цій справі не є аналогічними з даною справою, оскільки зі змісту Постанови Верховного суду від 30.01.2019 року у справі №640/9850/16 убачається, що вина та умисел сторони оспорюваного правочину на введення в оману іншої сторони в цій справі підтверджується вироком суду, яким встановлена вина та умисел в діях осіб, які були спрямовані на те, щоб ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення спірних правочинів. Належних та допустимих доказів про те, що позивачі були введені в оману саме відповідачем [PERSON] , як стороною правочину, щодо обставин, які мають істотне значення (невідповідність природи правочину намірам позивача), суду не надано. З огляду на відсутність доказів обману відповідача щодо укладеного спірного договору купівлі - продажу, відсутні правові підстави для визнання його недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] від 07.04.2017 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про скасування рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, тому задоволенню також не підлягають. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed