Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивачка [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення порядку користування квартирою. В обґрунтування зазначеного позову позивачка зазначала, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] в розмірі 1/4 частин квартири, згідно свідоцтва про право на житло, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради. Колишній чоловік [PERSON], її сини [PERSON] та [PERSON] є співвласником даної квартири по 1/4 частини. На даний час у квартирі [ADDRESS] згідно довідки форми № 3 зареєстровані позивачка, колишній чоловік, та сини, [PERSON] та [PERSON] Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Протягом останнього року після розлучення у позивачки та відповідача виникають конфлікти щодо користування квартирою та щодо плати за комунальні послуги. Діти перебувають на утриманні позивачки, з відповідача відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва було стягнуто аліменти. Мирно вирішити питання не вдається, тому позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Дана квартира загальною площею 95,6 кв. м., складається з 3 житлових кімнат площею 57,5 кв.м., а саме: 21,8 кв.м., 20,4 кв.м., 15,3 кв.м.; та інших приміщень, а саме: кухні площею 11,9 кв.м.; вбиральні - 2.0 кв.м.; санвузла - 5,5 кв.м.: передпокою 15,0 кв.м. Позивачці та дітям належить ? частини квартири, що становить 43,12 кв. м. житлової площі (57,5/4) х 3 = 43,12 кв.м. В зв'язку з вищевикладеним позивачка просить суд: - «Виділити в натурі позивачці, [PERSON] та [PERSON] ? частини квартири [ADDRESS], а саме: виділити в натурі позивачці, [PERSON], [PERSON] житлові кімнати площею 21,8 кв.м., 20, 4 кв.м.». - «У спільному користуванні залишити кухню площею 11,9 кв. м., вбиральню 2,0 кв.м., санвузла 5,5 кв.м., передпокою 15,0 кв.м. В ході розгляду справи представник позивачки уточнила позовні вимоги. Просила суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] у м. Києві, виділивши в користування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ? частини квартири [ADDRESS], а саме: виділити в користування [PERSON], [PERSON], [PERSON] житлові кімнати площею 21,8 кв.м., 20, 4 кв.м. та залишити у спільному користуванні кухню площею 11,9 кв. м., вбиральню 2,0 кв.м., санвузла 5,5 кв.м., передпокою 15,0 кв.м. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у ньому, та просили його задовольнити, оскільки мирно вирішити питання щодо користування спірною квартирою з відповідачем не вдається. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, зазначив, що відповідач не перешкоджає позивачці та дітям в користуванні квартирою, у зв'язку з чим взагалі відсутній спір між сторонами. Запропонований позивачкою порядок користування квартирою суттєво порушує майнові права відповідача та неповнолітніх дітей. Вказував на те, що в іншій спосіб із збереженням рівності часток співвласників у спірному майні встановити порядок користування квартирою неможливо, у зв'язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника служби. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження (а.с.11) матір'ю [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON], батьком є [PERSON] Згідно наданої копії свідоцтва про право власності на житло від 04.05.2011 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (а.с.7). та копії витягу про державну реєстрацію прав КП БТІ м. Києва № 30242355 від 08.06.2011 року сторони по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах є співвласниками квартири [ADDRESS] Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності позивачів і відповідача та кожному на праві власності належить по 1/4 частині квартири. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], в м. Києві вказана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 57,5 кв.м, в тому числі 1-а кімната - 21,8 кв.м, 2-а кімната - 20,4 кв.м, 3-я кімната - 15,3 кв.м, кухні площею - 11,9 кв.м, вбиральні - 2,0 кв.м, санвузла - 5,5 кв.м, передпокою - 15,0 кв.м, також квартира обладнана балконом площею - 1,3 кв. м, лоджією площею 2,4 кв.м. Загальна площа квартири складає 95,6 кв.м. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. За змістом ч. 4, ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Частиною 3 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У свої поясненнях позивачка вказувала на те, що між нею та її колишнім чоловіком немає домовленості про порядок володіння та користування спірною квартирою, яка є їхньою спільною частковою власністю. Згідно роз'яснень у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У ч. 2 ст. 176 СК України зазначено, що права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Частинами 3, 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, як встановлено в судовому засіданні та не заперчується сторонами по справі неповнолітні діти та позивач [PERSON] і відповідач, проживають у одній квартирі, відповідач не перешкоджає неповнолітнім дітям у користуванні квартирою. У відповідності до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 349 ЦК Укрїни особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову.У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Позивачем по справі не надано жодного належного та допустимого доказу щодо того, що місце проживання неповнолітніх дітей визначено з нею, а не з відповідачем або щодо вчинення відповідачем перешкод дітям користуватися квартирою. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про неможливість встановлення порядку користування квартирою, оскільки судом не встановлено обставин, які підтверджують те, шо відповідач створює перешкоди позивачам [PERSON] та [PERSON] від імені яких діє їх мати у користуванні власністю, також, враховуючи межі позовних вимог та те, що [PERSON] не ставить вимоги про визначення порядку користування квартирою окремо від дітей та відповідача - позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed