Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Красногдадської районної державної адміністрації Харківської області (далі Красноградська РДА) про оскарження рішення щодо відмови надання згоди на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства та зобовязання вчинити певні дії щодо надання згоди. [PERSON] зазначив в позовній заяві, що він 18.09.2014 року отримав лист з Красноградської РДА про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 50 га із земель на території Красноградського району Харківської області, за підписом голови райдержадміністрації Пересади С.О. з посиланням на ст.122 ЗК України. Вважає, що оскільки згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі , відмова відповідача є недійсною. Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним законодавчим актом прямої дії, який регулює відносини пов"язані з фермерським господарством і повинен був застосовуватись відповідачем. Позивач просить суд ухвалити рішення про задоволення його позову, визнати недійсними відмову Красноградської РДА у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для створення фермерського господарства. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, що наведені у позовній заяві, просила їх задовольнити, вказавши при цьому на протиправну бездіяльність державного органу та порушення норм чинного законодавства, що регулюють право на землю. Представник відповідача Повалєв О.М. позовні вимоги не визнав, свою позицію аргументував тим, що на підставі чинної редакції ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва. Згідно з ч.4 ст.122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Таким чином, Красноградська райдержадміністрація не має повноважень для надання згоди, за результатами розгляду заяви [PERSON], на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Суд вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів приходить до висновку про відмову в задоволені позову з огляду на наступне. Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України та спеціальними законами, зокрема Законом України «Про фермерське господарство» та Законом України «Про місцеві державні адміністрації». Відповідно до преамбули Закону України «Про фермерське господарство», цей Закон визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України. Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України. Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про фермерське господарство», право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Згідно ч. 1 ст.42,43 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ч. 3 ст.122 ЗК України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва. Як передбачено в ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно положень ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Статтею 38 ч.3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», передбачено, що посадові особи місцевих державних адміністрацій зобов'язані розглянути звернення громадян і не пізніше ніж у визначений законом термін прийняти рішення або дати обґрунтовану відповідь. Центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів є Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України), що передбачено Положенням про Державне агентство земельних ресурсів України, яке затверджене Указом Президента України від 08 квітня 2011 року №445. У п.п.6-1 п.4 наведеного положення, передбачено обов'язки Держземагенства, в силу яких, вони передають відповідно до закону безпосередньо або через визначені в установленому порядку територіальні органи земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб. Відповідно до п.7 вказаного положення Держземагентство України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, передбачений ст.123 ЗК України, відповідно до ч.1, якої, визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Згідно частини 2 наведеної вище статті, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. В процесі розгляду справи судом встановлено, що позивач 12.08.2014 звернувся до Красноградської РДА із заявою про надання згоди на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки для отримання у власність та оренду земельної ділянки із земель державної власності на території Красноградського району Харківської області з метою створення фермерського господарства, вказавши бажане місце її розташування та розмір. Листом від 08.09.2014 [PERSON] було роз"яснено , що відповідно до ст.122 ЗК України районні державні адміністрації не мають повноважень щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. Рекомендовано звернутися до відділу Державного агентства земельних ресурсів України. Позивачем не було дотримано процедуру, що унормована ст.122,123 ЗК України, оскільки на його думку застосуванню підлягають положення ст.7 Закону України «Про фермерське господарство». Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на викладене та у контексті приведених вище правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов висновку, що дії відповідача відповідали нормам чинного законодавства. Суд не може задовольнити позовні вимоги та визнати відмову Красноградської РДА недійсною, оскільки земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності передаються у власність або у користування для всіх потреб Державним агентством земельних ресурсів України , тому суд не може перебирати на себе повноваження органу, який згідно закону повинен розглянути заяву позивача про надання згоди на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed