Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

31.07.2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що їй належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS], де, крім неї, зареєстровані та проживають також її дочка [PERSON], разом з чоловіком [PERSON], та онуки - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Стверджує, що від самого початку одруження дочки [PERSON] з чоловіком [PERSON], в їхній сім'ї почалися лайки, погрози та бійки в її (позивачки) сторону, які відбуваються в присутності неповнолітніх онуків, що негативно впливає на їх виховання. Відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями, разом із відповідачкою [PERSON] ображають та принижують її (позивачку), здійснюють над нею фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталася в правоохоронні органи за захистом, в результаті чого з відповідачами проводились профілактичні бесіди виховного характеру щодо недопущення протиправних дій в майбутньому. Зазначає, що 05.03.2008року вироком Мостиського районного суду Львівської області [PERSON] був визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.125 КК України до штрафу в 510 гривень за спричинені їй тілесні ушкодження. Вказує, що вона є людиною похилого віку, потребує догляду, спокою та поваги до себе. Після кожного її звернення до Мостиського РВ ГУ МВС України у Львівській області поведінка відповідачів ставала ще гіршою. За таких умов спільне проживання з відповідачами в одному будинку вважає неможливим. З огляду на наведене, просить суд виселити [PERSON] та [PERSON] з належного їй житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати ВГІРФО Мостиського РВ ГУ МВС України у Львівській області зняти їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Островська Л.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Пояснили, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для позивачки, яка є особою похилого віку, спільне проживання з ними, що негативно впливає на її здоров'я, відповідачі неодноразово попереджалися про неприпустимість такої їх поведінки по відношенню до позивачки, однак, незважаючи на попередження, вони продовжують свою протиправну поведінку, вчиняючи насильство відносно неї та інші неправомірні дії, тим самим порушуючи права позивачки як власника будинку на належне володіння та користування житловим будинком. А тому просять суд виселити відповідачів із житлового будинку позивачки без надання іншого житлового приміщення та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили. Стверджують, що усі звинувачення позивачки є безпідставними та надуманими, позивачка є людиною похилого віку, сама постійно провокує їх на конфлікти та сварки, виганяє із будинку, наводить на них та їхню сім'ю наклепи, безпричинно звертається до міліції з приводу вчинення ними сімейних скандалів та побиття, що не відповідає дійсності. Заперечують будь-які образи чи насильство з їхнього боку відносно позивачки. Просять в позові відмовити в повному обсязі, оскільки іншого житла у них немає. Представник третьої особи - Мостиського районного сектору ГУДМС України у Львівській області у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.1973 року та згідно реєстраційного посвідчення Самбірського МБТІ від 24.03.1975 року. У даному будинку, крім позивачки, також проживають та є зареєстрованими її дочка [PERSON], разом зі своїм чоловіком [PERSON] (зятем позивачки), тобто відповідачі у справі, та онуки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією реєстраційного посвідчення Самбірського МБТІ від 24.03.1975 року (а.с.5); копією договору купівлі-продажу від 11.10.1973 року (а.с.6,7); довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради №1316 від 23.07.2015року про склад сім'ї [PERSON]; копією паспорта громадянина України [PERSON]. В судовому засіданні також встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] існують тривалі неприязні відносини. Як вбачається із змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень позивачки та її представника, звертаючись до суду із даним позовом про виселення, позивачка [PERSON] посилалась на ст.116 ЖК України, а саме на систематичне порушення відповідачами правил співжиття та вжиття відносно них повторних заходів запобігання і громадського впливу, які не дали позитивних результатів, продовження протиправної поведінки відповідачів по відношенню до позивачки як до власника житла, що унеможливлює їх подальше спільне проживання в одному будинку. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Відповідно до ч.3 цієї статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст. 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як зазначалось вище, відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Зокрема, згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, позивачкою та її представником не було надано до суду доказів, які б підтверджували факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення відповідачами, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які б робили неможливим проживання позивачки з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу, які б застосовувалися до відповідачів виявились безрезультатними. Згідно вироку Мостиського районного суду Львівської області від 05.03.2008року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.8), встановлено, що 26.10.2007року [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння і знаходячись за місцем свого проживання в [ADDRESS], в ході сварки, що виникла на ґрунті різних побутових причин між ним і його тещею [PERSON], наніс останній удар рукою в голову, заподіявши потерпілій [PERSON] легке тілесне ушкодження. Даним вироком відповідача [PERSON] визнано винним та засуджено за ч.1 ст.125 КК України до штрафу в розмірі 510 гривень. В той же час, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо систематичності порушення правил співжиття відповідачем [PERSON], тобто вчинення ним двох і більше таких правопорушень. При цьому, суд враховує те, що вищевказаний інцидент, підтверджений вироком Мостиського районного суду Львівської області від 05.03.2008року, мав місце ще у 2007 році, а в подальшому фактів неправомірної поведінки відповідача [PERSON] матеріалами справи не встановлено. Щодо відповідачки [PERSON] в матеріалах справи взагалі відсутні будь - які докази її вини у вчиненні неправомірних дій відносно позивачки. Посилання позивачки та її представника, як на підставу для виселення відповідачів, на факти звернення позивачки в міліцію зі скаргами на дії відповідачів, не дають підстав для задоволення позову, оскільки за результатами розгляду звернень позивачки, не було встановлено, що відповідачі вчиняли дії, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України. Так, із наданих до суду матеріалів із Мостиського РВ ГУМВСУ у Львівській області вбачається, що позивачка у 2010 році та протягом 2014 - 2015років неодноразово зверталася із заявами до міліції щодо вчинення відповідачами відносно неї протиправних дій, однак ні до адміністративної ні до кримінальної відповідальності відповідачі не притягувалися, їхня вина в ході проведення перевірок за фактами звернень [PERSON] встановлена не була, обставини викладені у заяві позивачки спростовувались, зокрема, шляхом опитування сусідів, після чого у кожному випадку приймалось рішення про припинення перевірки. Також, згідно постанови слідчого СВ Мостиського ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області Лесняка Ю.Р. про закриття кримінального провадження від 26.11.2015року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12015140230000428 17.07.2015року за заявою [PERSON] про те, що 11.07.2015року в приміщенні будинку [ADDRESS] її побив [PERSON], слідчим після дослідження всіх обставин закрито у зв'язку з встановленням відсутності в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. До адміністративної відповідальності за фактом даного звернення позивачки відповідач [PERSON] також не притягувався. Посилання позивачки та її представника на те, що відповідачі були офіційно попередженні працівниками міліції про недопустимість з їхньої сторони вчинення насильства в сім'ї, також не дають підстав для задоволення позову, оскільки як вбачається із матеріалів справи такі попередження вживались органами внутрішніх справ в якості профілактичної роботи, попередньо не встановивши вину відповідачів у вчиненні правопорушень. Надані в судовому засіданні пояснення позивачки [PERSON] щодо систематичного вчинення відповідачами протиправних дій щодо неї та порушення ними правил співжиття, які б роблять неможливим для неї проживання разом з ними, суд не бере до уваги в якості належних та допустимих доказів вищевказаних обставин, з огляду на наступне. Згідно вимог ст.62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ст. 184 ЦПК, якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їх згодою можуть бути допитані як свідки. Як роз'яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування. З наведеного вбачається, що засобом доказування вважають не будь-які пояснення сторін, а лише ті, які одержані під час допиту цих осіб як свідків. І тільки в тому разі відомі їм факти стануть доказами, що відповідатимуть правилу належності та допустимості. Однак, в ході судового розгляду [PERSON] не була допитана в якості свідка, клопотання про допит її як свідка особами, які беруть участь у справі заявлено не було, остання в судовому засіданні надавала особисті пояснення з приводу спору, які не є засобом доказування. Своїми процесуальними правами сторони розпорядились на власний розсуд. При цьому, обставини, наведені позивачкою у своїх поясненнях, повністю заперечуються відповідачами, тому такі відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, потребують доведення, однак доказів на їх підтвердження в ході розгляду справи позивачкою та її представником суду не надано. Чинне житлове законодавство не передбачає такої підстави для виселення з жилого приміщення без надання іншого житла членів сім'ї власника будинку, як існування між власником жилого приміщення та членами його сім'ї неприязних відносин чи наявність у членів сім'ї іншого житла. Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає, що звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, позивачкою та її представником, всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, не доведено факту систематичного порушення відповідачами норм співжиття, з чого суд робить висновок про відсутність таких обставин, а відтак і підстав для задоволення позовних вимог про виселення. Щодо позовних вимог в частині зобов'язання ВГІРФО Мостиського РВ ГУ МВС України у Львівській області (Мостиський РС ГУДМС України у Львівській області) зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, то суд вважає, що вирішення цього питання залежить, зокрема, від вирішення питання про їх виселення відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, в тому числі і про виселення. Тобто питання зняття особи з реєстрації місця проживання є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Наявність же остаточного рішення про виселення є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. З огляду на наведене та враховуючи те, що вимоги про виселення відповідачів задоволенню не підлягають, то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстрації місця проживання. Крім того, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають також з огляду і на те, що такі вимоги заявлені до неналежних відповідачів, оскільки вирішення питання зняття з реєстрації фізичних осіб належить до компетенції відповідного державного органу, у даному випадку - Мостиського РС ГУДМС України у Львівській області, що є третьою особою у даній справі, а не відповідачем. Беручи до уваги усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed