Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, в якому просила визнати недійсними кредитний договір № 107 М-08 від 13 березня 2008 року, укладений між сторонами, а також іпотечний договір від 13 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1417. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що 13 березня 2008 року між нею та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № 107 М-08, відповідно до умов якого відповідач надав позичальникові грошові кошти в сумі 67\~500 дол. США на придбання однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м., зі строком повернення до 10 березня 2023 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 16 % річних. В рахунок забезпечення виконання до договором кредиту [PERSON] передала в іпотеку ПАТ «КБ «Приватбанк» зазначену вище квартиру. Позивач вважає, що у порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав [PERSON] як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та даних щодо порядку обрахунку винагороди банку за оформлення кредитного договору, що встановлена у розмірі 0,5 % від суми кредиту. Враховуючи все вище наведене, й те, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що погіршують становище позичальника, [PERSON] звернулася до суду із вказаним вище позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позові вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник ПАТ «КБ «Приватбанк» [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що під час укладення кредитного договору позивачу [PERSON] було надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого стало підписання відповідного договору. Даний договір вчинено відповідно до норм чинного законодавства й він є чинним. Щодо посилання позивача на незрозумілість порядку нарахування винагороди за договором кредиту, то представник відповідача пояснив, що під терміном «кредит» розуміється сума коштів, надано позичальнику при укладенні кредитного договору, тому винагорода нараховується на відповідний «кредит». Додатково зазначив, що за даним кредитним договором не проводилося фактичного нарахування зазначених сум 0,5 % кредиту. У звязку з безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, а також пропуском строків позовної давності, про застосування якої подав відповідну заяву, представник ПАТ «КБ «Приватбанк» просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 березня 2008 року [PERSON] та закрите акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк», правонаступником всіх прав та обовязків є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк», уклали кредитний договір № 107 М-08 (а.с. 4-9). Відповідно до п.п. 1.1. 1.2 кредитного договору Банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 67\~500 доларів США, на строк та згідно умов договору, а позичальник зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти у визначений договором строк, а також виконати інші зобовязання згідно з даним договором в повному обсязі. З п.1.3, 1.4, 4.1 кредитного договору встановлено, що позивачу надано кредитні кошти на придбання однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м., зі строком повернення кредиту до 10 березня 2023 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 16 % річних. Позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття рахунку в розмірі 3\~428 грн. 75 коп. в день укладення договору (п.4.5 кредитного договору). За правилами п. 2.2.3 кредитного договору позичальник зобовязалася здійснювати погашення кредиту в дату сплати відповідно до Графіку погашення процентів та винагороди, вказаному в Додатку № 1 до даного кредитного договору (а.с. 8-9). З матеріалів справи також вбачається, що 13 березня 2008 року [PERSON] в рахунок забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 107 М-08 від 13 березня 2008 року передала відповідачу в іпотеку належну їй на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: Київська обл., м. Бровари, бул. Незалежності[ADDRESS], яку набула у власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13 березня 2008 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 1410 (а.с. 10-14). Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Ч. 1 ст.215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст. 60 ЦПК України). Застосування Закону України "Про захист прав споживачів" до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливо у тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типу відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні відносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, який діяв на момент укладення правочину та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 257 ЦК України закріплено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 5 ст. 261 ЦК України) Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Виходячи з наведеного, на момент звернення позивача із даним позовом до суду сплив трирічний строк позовної давності, оскільки договір був укладений 13 березня 2008 року, позивачу було відомо про умови договору та на момент укладення договору вона визнала їх прийнятними для себе. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed