Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогою поновити її на роботі в Новгородківській центральній районній лікарні на посаді молодшої медичної сестри та стягнути з Новгородківської центральної районної лікарні на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 1268,75 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до наказу Новгородківської центральної районної лікарні - (далі по тексту ЦРЛ), № 20-Л від 25.02.2010 року, 01.03.2010 року її було прийнято на роботу на посаду 0,25 ставки молодшої медичної сестри поліклініки та 0,25 ставки молодшої медичної сестри приймального відділення. Відповідно до наказу Новгородківської ЦРЛ, № 38/1-Л від 18.04.2011 року її було переведено на посаду молодшої медичної сестри поліклініки на 1 ставку. Відповідно до наказу Новгородківської ЦРЛ, Н-95-Л від 01.09.2011 року було переведено на посаду молодшої медичної сестри психонаркологічного кабінету. Відповідно до наказу Новгородківської ЦРЛ, № 59-Л від 16.06.2014 року позивача було звільнено з даної посади у зв'язку із скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним з наступних підстав. Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України) при скороченні чисельності або штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також іншим категоріям працівників. Згідно Закону України від 23 лютого 2014 року № 772-УІІ «Про внесення мараторію на ліквідацію та реорганізацію закладів охорони здоров'я» (вх. № 20/01-01 від 03.03.2014 р.) ст. 1 забороняє реорганізацію закладів охорони здоров'я, що призводить до змін її головного призначення та/або скорочення кількості працівників здоров'я та зменшення обсягів медичної допомоги населенню. Вона працювала молодшою медичною сестрою психіатричного кабінету, але в той же час виконувала роботу й молодшої медичної сестри неврологічного та наркологічного кабінетів. Лікарі психо- та нарко- кабінетів звільнилися за власним бажанням, а не потрапили під скорочення, тому вважає, що її посада скороченню не підлягала. Проте, її було звільнено, що дає підставу вважати, що головний лікар скоротив посаду на власний розсуд, оскільки між ним та її мамою [PERSON] виник конфлікт, коли остання працювала на посаді секретаря в приймальні головного лікаря ЦРЛ та подала заяву на звільнення з роботи. Тоді керівник ЦРЛ [PERSON] їй погрожував, що в разі якщо вона піде з посади, тоді і донька буде страждати. 01.01.2014 року її мама звільнилася і погрози почали переходити в дії. 14.04.2014 року відділ кадрів Новгродківської ЦРЛ повідомили про скорочення її посади з подальшим вивільненням. Оскільки вона була з цим не згідна, адже посада лікаря та молодшої сестри залишалася, тому згідно штатного розпису повинна була залиштися і посада молодшої медичної сестри, тому вона відмовилася його підписувати, про що було складено відповідний Акт. За період роботи в ЦРЛ до дисциплінарної відповідальності не притягувалася, трудового порядку не порушувала, до роботи відносилася із відповідальністю та сумлінням. Порівняно з іншими медсестрами, які залишилися працювати в Новгородківській ЦРЛ, має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. В переважній кількості працюючих осіб, які залишилися на посадах молодших медичних сестер, є пенсіонерами і отримують не тільки пенсію, а й заробітну плату. А в наслідок втрати робочого місця, її позбавлено заробітної плати, яка була єдиним видом доходів та засобом існування. Крім того, вона являється одинокою матір'ю, оскільки 05.08.2011 року розірвала шлюб зі своїм чоловіком [PERSON]. Після розірвання шлюбу на її утриманні залишився неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до 14-ти років, одиноких матерів при наявності дитини віком до 14-ти років або дитини-інваліда з ініціативи власника не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Пленум Верховного Суду України визначив поняття одинокої матері у Постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року. Так, одинокою матір'ю була визнана жінка, яка не перебуває у шлюбі, і у свідоцтві про народження дитини якої, відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, або вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 14 квітня 2008 р. № 235/0/15-08/13 Роз'яснення щодо застосування статті 19 Закону України «Про відпустки» (додаткові відпустки працівникам, які мають дітей)" дається визначення одинокої матері як такої, яка виховує дитину без батька. У зв'язку з тим, що в п.5 ч.12 ст.10, Закону України „Про відпустки" саме так характеризується поняття одинокої матері, Міністерство праці і соціальної політики рекомендує вважати одинокою матір'ю жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину, якщо батько не проживає разом з дитиною та відсутні інші докази його участі у вихованні дитини, і за цих самих умов жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена). Факт перебування на її утриманні неповнолітнього сина, підтверджується довідкою про склад сім'ї, виданою Новгородківською селищною радою від 19.06.2014 року та актом обстеження житлово-побутових умов від 19.06.2014 року. У відповіді на її письмове звернення, начальник територіальної державної інспекції з питань праці у Кіровоградській області, мені повідомив, що згідно письмових пояснень старшого інспектора по кадрам Новгородківської ЦРЛ, було вказано, що вона протягом всього періоду роботи в лікарні, не користувалася податковими пільгами та соціальною відпусткою. Що будь-яка заява та підтверджуючі документи про те, що я маю статус одинокої матері, яка виховує самостійно дитину віком до 14- років, не подавалися. Це не відповідає дійсності, оскільки головними лікарями Новгородківської ЦРЛ їй надавалися соціальні відпустки тривалістю 10 календарних днів, як одинокій матері, а саме: - 14 грудня 2011 року, згідно до Наказу № 78-В; - 27 лютого 2013 року, згідно до Наказу № 16-В; А також у 2010 та у 2012 році, проте у видачі копій даних наказів було відмовлено. Виходячи з вищевикладених та наведених фактів, вважає своє звільнення незаконним. Також, вона має переважне перед іншими працівниками право на залишення на роботі, однак при звільненні цього до уваги не взяли. Іншої посади не запропонували. Для захисту своїх прав та досудового врегулювання спору, вона та її мама [PERSON] зверталася до прокурора прокуратури Новгородківського району, голови Новгородківської районної ради, голови Новгородківської райдержадміністрації, Департаменту охорони здоров'я Кіровоградської облдержадміністрації де їй було запропоновано звернутися за захистом своїх трудових прав до суду. 03.07.2014 року, вона зверталася із письмовою заявою до головного лікаря Новгородківської ЦРЛ [PERSON] про поновлення її на роботі на підставі ст. 42-1 КЗпПУ. Проте ніякого результату це не дало. У разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно з ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. На день пред'явлення позову до суду вона перебувала у вимушеному прогулі 18 днів, з 16.06.2014 року по 10.07.2014 року. За цей час відповідач зобов'язаний виплатити на її користь заробітну плату в сумі 1268,75 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу позовні вимоги збільшила та просила стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме за 55 днів. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали заперечували щодо їх задоволення. Свої заперечення мотивували тим що, згідно Постанови КМУ від 01.03.2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету», розпорядження голови ОДА від 25.03.2014 року № 91, розпорядження Голови Новгородківської РДА Кіровоградської області від 13.03.2014 року № 46-р та у зв'язку із змінами фінансування, оптимізацією ліжкового фонду ЦРЛ та робочих місць, зменшенням обсягів навантажень на персонал та необхідністю скорочення витрат на утримання персоналу лікарні відбулося скорочення штату та звільнення, а саме була скорочена посада молодшої медичної сестри психіатричного кабінету поліклініки, яку обіймала [PERSON], в зв'язку з відсутністю лікаря-психіатра і лікаря-нарколога, зменшення кількості хворих на «Д» обліку, зменшення обсягів роботи та зі зміною дислокації кабінетів. На час скорочення та звільнення вакантних посад для працевлаштування в лікарні не було. Поданням головного лікарня [PERSON] на адресу голови профсоюзного комітету Новгородківської ЦРЛ, просив надати згоду на звільнення працівників в тому числі і [PERSON] за скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Засіданням профспілкового комітету Новгородківської ЦРЛ від 17.04.2014 року (протокол № 7 ) на якому була присутня [PERSON] розглядалися подання про звільнення працівників, де було дано згоду на звільнення працівника [PERSON] за скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Наказом Головного лікаря [PERSON] від 16 червня 2014 року [PERSON] - молодшу медичну сестру психіатричного кабінету поліклініки звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності працівників п.1 ст.40 КЗпП України 16.06.2014 року та бухгалтерії наказано провести повний розрахунок [PERSON] та виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. Вважають, що [PERSON] згідно чинного законодавства не є одинокою матір'ю, оскільки батько її дитини не позбавлений батьківських прав, сплачує аліменти та надає допомогу на утримання сина. А [PERSON] перебуває на обліку в територіальному управлінні служби зайнятості та отримує допомогу. Свідок [PERSON], мати позивача, суду дала показання, що конфлікт між нею та керівником Новгородківської ЦРЛ розпочався коли вона вирішила подати заяву про звільнення з роботи. Тоді головний лікар їй погрожував що якщо вона звільниться з посади, тоді і вона і її сім'я буде страждати. Після того як вона звільнилися з ЦРЛ її донька залишилася працювати в лікарні на посаді молодшої медичної сестри психонаркологічного кабінету. За весь період роботи в лікарні її донька виконувала свою роботу і догани відносно неї винесено не було. Вважає, що скорочення її доньки є примхою головного лікаря. І на момент звільнення [PERSON] була вільна посада оператора комп'ютерного набору, чому їй не запропонували цю посаду не зрозуміло, адже її донька має необхідну для цієї посади освіту. Її донька на утриманні має неповнолітнього сина, тобто є одинокою матір'ю інших заробітків вона не має,батько дитини час від часу надає допомогу, але її не достатньо. Свідок [PERSON], молодша медична сестра поліклінічного відділення Новгородківської ЦРЛ, суду дала пояснення, що вона разом з позивачкою працювала в поліклінічному відділенні, [PERSON] має самий менший стаж роботи в лікарні, зі своїми обов'язками справлялася не відповідально, конфліктувала з працівниками, на даний час в поліклінічному відділенні працює 4 молодші медичні сестри які вчасно справляються з роботою. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до наказу Новгородківської центральної районної лікарні, № 20-Л від 25.02.2010 року, 01.03.2010 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду 0,25 ставки молодшої медичної сестри поліклініки та 0,25 ставки молодшої медичної сестри приймального відділення. Відповідно до наказу Новгородківської ЦРЛ, № 38/1-Л від 18.04.2011 року її було переведено на посаду молодшої медичної сестри поліклініки на 1 ставку. Відповідно до наказу Новгородківської ЦРЛ, Н-95-Л від 01.09.2011 року було переведено на посаду молодшої медичної сестри психонаркологічного кабінету. Наказом головного лікаря [PERSON] від 11 квітня № 40-Л «Про внесення змін до штатного розкладу та скорочення чисельності працівників», згідно Постанови КМУ від 01.03.2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету», розпорядження голови ОДА від 25.03.2014 року № 91, розпорядження Голови Новгородківської РДА Кіровоградської області від 13.03.2014 року № 46-р та у зв'язку із змінами фінансування, оптимізацією ліжкового фонду ЦРЛ та робочих місць, зменшенням обсягів навантажень на персонал та необхідністю скорочення витрат на утримання персоналу лікарні було наказано головному бухгалтеру, внести зміни в штатний розпис з виведенням із нього посад з 16 червня 2014 року - робітник кухні - 1.0; молодша медична сестра психіатричного кабінету поліклініки - 1.0.; ліфтер - 1.0; Старшому інспектору по кадрах попередити [PERSON] про її звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Відповідно до техніко-економічного обґрунтування на скорочення штату та звільнення підписаного головним лікарем Новгородківської ЦРЛ [PERSON], була скорочена посада молодшої медичної сестри психіатричного кабінету поліклініки, яку обіймала [PERSON], в зв'язку з відсутністю лікаря-психіатра і лікаря-нарколога, зменшення кількості хворих на «Д» обліку, зменшення обсягів роботи та зі зміною дислокації кабінетів. На час скорочення та звільнення вакантних посад для працевлаштування в лікарні не було. Актом комісії Новгородківської центральної районної лікарні від 14.04.2014 року було засвідчено, про те що 14 квітня 2014 року молодшу медичну сестру психіатричного кабінету поліклініки [PERSON] було попереджено, що згідно з наказом по лікарні від 11 квітня 2014 року № 40-Л посада молодшої медичної сестри психіатричного кабінету поліклініки, яку обіймає [PERSON] скорочується, а [PERSON] підлягає вивільненню з 16 червня 2014 року. [PERSON] відмовилася ознайомитися під розпис з попередженням про наступне її вивільнення з посади, про що нижче підписалися члени комісії. Згідно подання головного лікарня [PERSON] на адресу голови профсоюзного комітету Новгородківської ЦРЛ, в якому він просив надати згоду на звільнення працівників в тому числі і [PERSON] за скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Засіданням профспілкового комітету Новгородківської ЦРЛ від 17.04.2014 року (протокол № 7 ) на якому була присутня [PERSON] розглядалися подання про звільнення працівників, де було дано згоду на звільнення працівника [PERSON] за скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Наказом Головного лікаря [PERSON] від 16 червня 2014 року [PERSON] - молодшу медичну сестру психіатричного кабінету поліклініки звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності працівників п.1 ст.40 КЗпП України 16.06.2014 року та бухгалтерії наказано провести повний розрахунок [PERSON] та виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. Актом комісії Новгородківської центральної районної лікарні 16.06.2014 року, що в їхній присутності 16 червня 2014 року старший інспектор по кадрах Абияка Н.Г. ознайомила молодшу медичну сестру психіатричного кабінету поліклініки [PERSON] з наказом головного лікаря від 16.06.2014 року № 59-Л про її звільнення 16.06.2014 року в зв'язку з скороченням п.1 ст.40 КЗпП України. [PERSON] відмовилася ставити підпис про ознайомлення з наказом від 16.06.2014 року № 59-Л, про нижче і підписалися. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Тобто наказом головного лікаря від 11.04.2014 року № 40-Л на підставі постанови КМУ від 01.03.2014 № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» та в зв'язку з оптимізацією чисельності працюючих у Новгородківській ЦРЛ було передбачене скорочення трьох штатних одиниць, в тому числі і посади молодшої медичної сестри психіатричного кабінету поліклініки. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. [PERSON] про заплановане вивільнення 16 червня 2014 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України 14 квітня 2014 року була ознайомлена, але від підпису відмовилася про що комісією Новгородківської ЦРЛ було складено відповідний акт від 14.04.2014 року. Відповідно до вимог ст.43 КЗпП України керівник отримав згоду на звільнення [PERSON] від профспілкової організації, хоча вона і не була її членом. Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. [PERSON] іншу роботу не було запропоновано у зв'язку з відсутністю вакантних посад. Твердження позивача та її мами [PERSON], про те що на день звільнення [PERSON] була вакантна посада оператора ЕОМ спростовується довідкою виданою т.в.о. головного лікаря Новгородківської ЦРЛ Калінкою Б.Є. від 04 серпня 2014 року за № 1041, про те що станом на день звільнення молодшої медичної сестри [PERSON] 16.06.2014 року посада оператора ЕОМ була зайнята. 11.04.2014 року за підписом керівника Новгородківської ЦРЛ до територіального органу Державної служби зайнятості у районі була надана інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Де в графі професія (посада) зазначено, що заплановано вивільнення 3-х працівників, одна з них молодша медична сестра псих. кабінету. В позовній заяві та під час розгляду справу позивач зазначала, що вона є одинокою матір'ю та самостійно виховує дитину віком до 14 років. Пленум Верховного Суду України визначив поняття одинокої матері у Постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року. Одинокою матір'ю була визнана жінка, яка не перебуває у шлюбі, і у свідоцтві про народження дитини якої, відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, або вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Листом Міністерства праці та соціальної політики України від 06.07.2006 року № 247/13/116-06 щодо роз'яснення терміну «одинока мати» визначено, що для підтвердження факту, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути пред'явлені, наприклад, довідка з ЖЕКу про реєстрацію особи за місцем проживання, рішення органів опіки та піклування або суду щодо виховання батьком дитини тощо. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьком [PERSON] [INFO] року (сина позивача) є [PERSON]. Згідно відповіді на ухвалу суду, начальника служби у справах дітей Новгородківської районної державної адміністрації Кіровоградської області Беркути С., [PERSON] житель смт.Новгородка Кіровоградської області не позбавлений батьківських прав відносно свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] року. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах наданої державним виконавцем Кривинець В.В. [PERSON]. станом на 01.07.2014 року має заборгованість по аліментам 5511,2 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її мати [PERSON], з якою проживає позивач та її неповнолітня дитина, підтвердили, що батько дитини [PERSON] час від часу надає допомогу дитині, купує деякі речі, продукти харчування, але ця допомога мінімальна і не дає можливості в повному обсязі забезпечувати дитину всім необхідним. Вищевикладене спростовує той факт, що [PERSON] є одинока матір, та пояснює чому керівництвом ЦРЛ не було враховано вимогу ст.184 КЗпП України, якою не допускається звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] не було порушено вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed