Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

[PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду позов до Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк» в особі ТВБВ № 10008/055 філії Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк» про повернення безпідставно набутих коштів в сумі 23940,12 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн., стягнення судових витрат. В позові зазначено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2011 року було стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] (як позичальника), [PERSON] (як поручителя) та [PERSON] (як поручителя) в користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Богородчанського відділення ВАТ «Ощадбанк» №6378 заборгованість за кредитним договором №98 від 16.06.2007р.в сумі 23940.12грн. та судові витрати. В перегляді заочного рішення та прийнятті апеляційної скарги [PERSON] було відмовлено. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.12.2014 року , яке набрало законної сили 24.12.2014р., позов [PERSON] задоволено та визнано договір поруки №98-1 від 16.06.2007р. недійсним з моменту укладення, оскільки такий договір [PERSON] не підписував. В задоволенні поданої заяви [PERSON] від 18.03.2015 року про визнання виконавчого листа №2-445 виданого 07.10.2011 року на виконання рішення суду від 16.02.2011р., відмовлено ухвалою суду від 30.03.2015 року, яка залишена без змін апеляційним судом. В задоволенні поданої заяви [PERSON] від 20.03.2015 року про перегляд рішення суду за ново виявленими обставинами також відмовлено. Незважаючи на солідарне стягнення коштів з трьох боржників за рішенням суду, органами ДВС у виконавчому провадженні було стягнуто 28.12.2015 року саме з [PERSON] заборгованість в сумі 23940.12грн., хоча договір поруки визнано недійсним з часу його укладення. Банк відмовився повертати кошти позивачу на його лист-вимогу, тому і подано позов до суду. Позивачу діями відповідача завдано моральну шкоду яку він оцінює у 50000грн. Представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, зазначивши те, що позивач добровільно вніс кошти на рахунок органу ДВС після рішення суду про недійсність договору поруки, хоча мав право не робити цього, а тому такі кошти не є безпідставно набуті. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2011 року було стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] (як позичальника), [PERSON] (як поручителя) та [PERSON] (як поручителя) в користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Богородчанського відділення ВАТ «Ощадбанк» №6378 заборгованість за кредитним договором №98 від 16.06.2007р.в сумі 23940.12грн. та судові витрати (а.с.6-9), рішення набрало законної сили, що визнано сторонами в судовому засіданні. Зі змісту позову та пояснень представника позивача в перегляді заочного рішення судом першої інстанції та прийнятті апеляційної скарги [PERSON] судом апеляційної інстанції, було відмовлено (копії доказів до матеріалів даної справи не надано, тому підстав відмови судом не встановлено). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.12.2014 року, яке набрало законної сили 24.12.2014р. (з тверджень представника позивача), позов [PERSON] задоволено та визнано договір поруки №98-1 від 16.06.2007р. недійсним з моменту його укладення (а.с.10-12), оскільки такий договір [PERSON] не підписував, що підтверджено почеркознавчою експертизою у справі. Зі змісту позову та пояснень представника позивача в задоволенні поданої заяви [PERSON] від 18.03.2015 року про визнання виконавчого листа №2-445 виданого 07.10.2011 року на виконання рішення суду від 16.02.2011р., відмовлено ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30.03.2015 року, яка залишена без змін апеляційним судом (доказу не долучено, а тому встановити підстави відмови суд не мав змоги). В задоволенні поданої заяви [PERSON] від 20.03.2015 року про перегляд рішення суду за ново виявленими обставинами також відмовлено (копії доказів до матеріалів даної справи не надано, тому підстав відмови судом не встановлено). Як стверджує позивач у позові та його представник в судовому засіданні, незважаючи на солідарне стягнення коштів з трьох боржників за рішенням суду, органами ДВС у виконавчому провадженні було стягнуто 28.12.2015 року саме з [PERSON] заборгованість в сумі 23940.12грн., хоча договір поруки за рішенням суду визнано недійсним з часу його укладення. Однак, такі доводи є частково підтвердженими в суді, так як дійсно відповідно до платіжного доручення №4225 від 28.12.2015 року відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції було перераховано кошти відповідачу в сумі 23940.12грн., отриманих від боржника [PERSON], який, як встановлено судом з пояснень, самостійно виконав рішення суду, та приніс до ДВС квитанцію про оплату коштів на рахунок ДВС. На зясування судом підстав такої оплати позивачем в грудні 2015 року після визнання недійсним договору поруки ще в грудні 2014 року (тобто рік, з часу отримання рішення суду), представник позивача суду пояснив, що оскільки був накладений арешт на майно, то він вирішив самостійно погасити заборгованість. При цьому, одразу клопотав до банку про повернення йому безпідставно набутих банком коштів вимогою від 15.01.2016р. (а.с.15-16). Відповідно до ст..1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 556 ЦК до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобовязанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Тобто безпосередньо законом закріплено право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обовязку за боржника. Підтвердженням цього є також норма ч. 1 ст. 512 ЦК, якою встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобовязанні, серед яких передбачено і виконання обовязку боржника поручителем. Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобовязанні після виконання ним обовязку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. При цьому слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобовязанням. При цьому, за вимогами чинного законодавства по кредитним зобовязанням фізичної особи, кошти за позичальника може внести будь-яка особа, жодних обмежень щодо цього законом не встановлено. Зважаючи на це, позивач самостійно вніс кошти на рахунок стягувача не будучи вже фактично поручителем за недійсним у судовому порядку правочином, однак при не скасованому (в т.ч. за нововиявленими обставинами) рішенні суду. Тому, на переконання суду, спосіб захисту позивачем вибрано невірно, оскільки він вправі вимагати у позичальника [PERSON] стягнення коштів внесених банку як стягувачу, за виконане ним рішення суду. Як зазначив позивач, банк відмовився повертати кошти позивачу на його лист-вимогу, тому і подано позов до суду, і саме діями відповідача щодо неповернення коштів, позивач вважає що йому завдано моральну шкоду в розмірі 50000грн. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнями, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує вимоги ст.23 ЦК України, зокрема те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Однак, в судовому засіданні не наведено жодних доказів завдання моральної шкоди позивачу діями відповідача, який отримав заборгованість від боржника за рішенням суду, а останній таку заборгованість вніс самостійно. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст.ст. 512, 556, 1212 ЦК України,

Outcome: dismissed