Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 20.09.2019 року він перебуває в шлюбі з відповідачем. Позивач вказав, що він не бажає проживати з відповідачем спільно. Ухвалою суду від 26.02.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою суду від 15.04.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив вимоги задовольнити. Зазначив, що у такий спосіб він намагається вирішити свої майнові питання. Так, були взяті кредити, банки зобов`язують повернути їх, тому режим окремого проживання необхідний для того, щоб сім`я не відповідала за борги. Проживають вони з дружиною в одному будинку, але на різних поверхах, ведуть спільний бюджет та господарство, підтримують шлюбні стосунки. Проте, у них постійно виникають сварки, суд їм встановив строк для примирення до 14.07.2021 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Вказала, що сім`я існує, вони живуть разом, у них все спільне. Непорозуміння у них виникають лише з-за матеріальних витрат позивача. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2019 року (а.с.2 - свідоцтво про шлюб). Від шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.3- свідоцтво про народження). Із пояснень позивача та відповідача вбачається, що сторони проживають в одному будинку, виховують малолітню дитину, ведуть спільне господарство, підтримують подружні стосунки, а отже не припинили сімейні відносини. Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя (ст. 119 СК України). Відповідно до ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні положень статей119,120 СК України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядкуст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Як вбачається зі змісту ст. 119 СК України, для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. В ході розгляду даної справи судом не встановлено всіх умов та обставин, передбачених ст.119 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом у їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України. За ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що посилання позивача на неможливість спільного проживання з відповідачкою та необхідність встановлення режиму окремого проживання з нею належним чином не обґрунтовані, докази, подані позивачем до суду, не є достатніми для задоволення позовних вимог, його волевиявлення проживати з відповідачкою відокремлено у даному випадку не може слугувати достатньою підставою на підтвердження способу захисту своїх прав, з огляду на те, що сторони проживають разом, сімейні відносини між подружжям не припинені, і позивач у такий спосіб намагається вирішити майнові питання. На підставі викладеного, суд вважає відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя.

Outcome: dismissed