Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вищезазначеною заявою, в якій посилається на те, що він народився 25.06.1965 року в м.Красноводськ, Туркменія, в сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Його батько є німцем за національністю, згідно свідоцтва про його народження та військового квитка на ім'я батька. Заявник зазначає, що з народження він виховувався відповідно до німецьких традицій та культури, які сповідує протягом свого життя, підтримував і підтримую стосунки зі своїми близькими родичами - німцями, які проживають на території Німеччини, відзначає німецькі свята, а тому з народження вважає себе німцем. Однак на підставі постанови Верховною Радою України від 26.06.1992 року «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження національність. Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі, який посвідчує таку особу. У звязку з тим, що в теперішній час заявник має бажання відновити та підтвердити свою дійсну національність, задля вільного вїзду на територію Німеччини, можливого працевлаштування, проживання, він звернувся до суду із даною заявою та просить встановити факт, що має юридичне значення, про те, що він належить до німецької національності. Заявник в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив заявлені вимоги задовольнити. Представник заінтересованої особи\~ Корабельного районного у м.Херсоні відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, покладався на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено з копії паспорта заявника [PERSON], [INFO], що він народився в м.Красноводськ, Туркменія (а.с.5). Згідно актового запису про народження №604, складеного 22.07.1965 року Міським РАГС м.Красноводськ, батьками [PERSON], [INFO], записані: [PERSON], національність - німець, [PERSON], національність росіянка (а.с.6). Згідно військового квитка НТ №2948737, виданого на імя [PERSON], [INFO], його національність вказана німець (а.с.7). Відповідно до положень ст.ст. 234, 256 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Відповідно до п.п.1, 7 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. В заяві не зазначено та до неї не надано заявником доказів, які б підтверджували, що встановлення факту його національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Суд враховує, що в ст.24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські обєднання. Як визначено ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські обєднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати звязки з особами своєї національності та їх громадськими обєднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Суд вважає, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «німець» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від його вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німець» не перешкоджає заявнику відновлювати та зберігати етнічні походженні його роду, частіше відвідувати його родичів у Німеччині, а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed