Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

16 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Держави України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 25000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20 листопада 2017 року він звернувся у Львівську місцеву прокуратуру № 2 із заявою про вчинення кримінального правопорушення слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Щербаковою З. О. за ознаками ст. 364 КК України. Проте, в порушення вимог ст. 214 КПК України, Наказу Генеральної прокуратури України № 139 від 06 квітня 2016 року працівниками Львівської місцевої прокуратури № 2 необґрунтовано, безпідставно не було внесено відомості до ЄРДР за вищезазначеною заявою про вчинення злочину. 27 листопада 2017 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із скаргою про протиправну бездіяльність працівників Львівської місцевої прокуратури № 2. 11 грудня 2017 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/9343/17 його скаргу задоволено та зобов'язано службову особу Львівської місцевої прокуратури № 2, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати його заяву про вчинення кримінального правопорушення від 20 листопада 2017 року та внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, надіслати йому копію витягу з реєстру. Вбачає в діях працівників Львівської місцевої прокуратури № 2 зловживання владою, службовим становищем, тобто умисну бездіяльність з метою покрити злочин, скоєний проти нього слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Щербаковою З. О. Вказує на наявність в вищезазначених діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України. Позивач зауважив, що незаконними, протиправними діями працівників Львівської місцевої прокуратури № 2 йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну, через їх повну бездіяльність слідчих, умисел на приховання злочину, скоєного проти нього слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Щербаковою З. О., що негативно вплинуло на звичний ритм його життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 25000 грн. Зазначає, що повна бездіяльність працівників Львівської місцевої прокурати № 2 доведена та встановлена ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року у справі № 466/9343/17 та не потребує додаткового доказування. У зв'язку з вищевказаним, просить суд позов задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони. Залучено до участі третьою особою Прокуратуру Львівської області. Відповідно до повідомлень про вручення поштового відправлення, які повернулися на адресу суду, Прокуратура Львівської області та Львівська місцева прокуратура № 2 отримала ухвалу від 31 липня 2018 року та позовну заяву з доданими матеріалами 08 серпня 2018 року, Державна казначейська служба України отримала зазначені документи 09 серпня 2018 року, позивач по справі ухвалу від 31 липня 2018 року отримав 08 серпня 2018 року. Відповідачем Державною казначейською службою України було подано відзив від 23 серпня 2018 року № 175/13-11/02, який був одержаний судом 30 серпня 2018 року в якому просить розглядати справу в порядку загального позовного провадження за участі представника Державної казначейської служби України, врахувати даний відзив при постановленні рішення по справі, відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. В відзиві відповідач посилається на те, що, на їх думку, справа має розглядатися в порядку загального позовного провадження, оскільки така справа має значення для Державної казначейської служби України, а саме відповідно до пп. 2 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державною (Автономною республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України, а згідно пп. 9 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України кошти, відшкодовані державою з державного бюджету (Автономною республікою Крим, органами місцевого самоврядування з місцевих бюджетів) згідно з цим пунктом, вважаються збитками державного бюджету (місцевих бюджетів), а також у необхідності дослідження поданих доказів. Прокуратурою Львівської області також було подано відзив № 05/2-1254 вих. 18 від 22 серпня 2018 року на позовну заяву [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, який був одержаний судом 23 серпня 2018 року, а також клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. По суті заперечень Прокуратура Львівської області посилається на те, що позивачем належно не обґрунтовано, в чому саме полягає моральна шкода, яким чином порушено його права, не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог, не наведено доказів щодо характеру, глибини та тривалості його страждань, а також не викладено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до органів прокуратури Львівської області про відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 25000 грн. і не зазначено доказів, що підтверджуються дану обставину. З огляду на зазначене просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Судом встановлено, що прокуратура Львівської області подала клопотання від 17 серпня 2018 року № 05/2-1240 вих. 18, в якому просить розглядати справу в порядку загального позовного провадження, з огляду на характер спірних правовідносин, мету повного і об'єктивного з'ясування всіх обставин справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Враховуючи аргументацію заперечень відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку, що вони є недостатньо обґрунтованими і справу слід розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. 03 вересня 2018 року позивач подав відповідь на відзив Державної казначейською служби України, в якій зазначає, що справа в силу приписів п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України дана справа може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, згідно з п. 10-1 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Зазначає, що в КПК України не передбачено визнання дій незаконними, протиправними, а сам факт скасування постанови про закриття кримінального провадження вказує на це. Окрім цього 03 серпня 2018 року позивач подав відповідь на відзив прокуратури Львівської області, в якій зазначає, що незаконними та протиправними діями працівників Львівської місцевої прокуратури № 2 йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає в нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну тощо. Зазначає, що повна бездіяльність працівників Львівської місцевої прокуратури № 2 доведена та встановлена ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року по справі № 466/9343/17. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Частиною 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що оскільки підставою для відшкодування шкоди позивач зазначав бездіяльність працівників Львівської місцевої прокуратури № 2 в частині неналежного виконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, на підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його переконання, свідчать про незаконність і протиправність дій (бездіяльності) працівників прокуратури. Суд зазначає, що незаконність та протиправність цих обставин у встановленому законом порядку встановлена не була. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує, зокрема, тим, що працівники Львівської місцевої прокуратури № 2 не внесли відомості про кримінальне правопорушення за заявою позивача в Єдиний реєстр досудових розслідувань, вважаючи таке рішення незаконним і протиправним лише з огляду на подальше його скасування заступником керівника Львівської місцевої прокуратури № 2. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Львівської міської прокуратури № 2 з заявою про вчинення злочину слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Щербаковою З. О. за ознаками ст. 364 КК України. Проте його заяву зареєстровано належним чином не було. Судом встановлено, що 11 грудня 2017 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/9343/17 скаргу позивача було задоволено і зобов'язано службову особу Львівської місцевої прокуратури № 2, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати заяву [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 20 листопада 2018 року та у відповідності до ст. 214 КПК України внести відомості до ЄРДР, надіславши йому копію витягу з ЄРДР./а.с.3-3 зворот/ Суд зазначає, що скасування процесуального рішення слідчого або органу прокуратури не є безумовним доказом неправомірності такого процесуального рішення, дії або бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. Окрім цього, ця обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вищезазначена постанова Львівської місцевої прокуратури № 2 свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає [PERSON], по своєму інтерпретуючи зміст частини 6 статті 1176 ЦК України. Окрім цього суд зазначає, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому Львівською місцевою прокуратурою № 2 моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Виходячи з вищезазначеного, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Такі висновки збігаються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed