Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

24.04.2015 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія "ВИБІР КОМФОРТ» в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00404 від 29.12.2014 р., укладений між громадянином [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ВИБІР КОМФОРТ», внаслідок здійснення останнім нечесної підприємницької практики; застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ВИБІР КОМФОРТ» на його користь грошові кошти, сплачені ним за договором фінансового лізингу № 00404 від 29.12.2014 р. в розмірі 105225,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що в грудні 2014 року він вирішив отримати в лізинг з подальшим викупом автомобіль Hyundai модель Tucson 2.00 MTGLS 4WD. Для цього він звернувся до відповідача, співробітники якого в усній формій повідомили його про те, що вказаний автомобіль можна придбати за ціною 210450,00 грн. на наступних умовах: сплативши 50% від вартості (105 225,00 грн.) автомобіль можна отримати протягом кількох днів в користування без будь-яких обмежень, а після оплати другої частини вартості (105 225,00 грн.) - отримати його у власність. Довірившись представнику відповідача щодо умов договору, він 29 грудня 2014 року підписав запропонований відповідачем договір фінансового лізингу № 00404, на виконання умов якого 30 грудня 2014 року перерахував на рахунок відповідача перший лізинговий платіж в розмірі 50% вартості автомобіля - 105 225,00 грн. Здійснивши оплату першого лізингового платежу, він був впевнений, що виконав свою частину домовленості, оскільки розмір першого та другого лізингових платежів було визначено в додатку № 1 до договору, і вони становили по 105 225,00 грн. кожен. Однак, станом на 15 квітня 2015 року він так і не отримав від відповідача обраний ним автомобіль марки Hyundai модель Tucson 2.00 MTGLS 4WD 2012 року випуску. Він вважає, що умови вказаного договору не відповідають положенням ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику, яка виявляється у вчиненні дій, якими його як споживача введено в оману. Зокрема, завертає увагу на те, що в договорі неоднозначно визначений момент передачі предмета лізингу позивачу, а саме в договорі наявні пункти, положення яких змінює визначення моменту передачі. Так, пунктом 4.1 договору визначено, що відповідач передає позивачу предмет лізингу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання завдатку на свій поточний рахунок. Відповідно до значення термінів завдаток - це сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу а вказується в додатку до договору. В додатку № 1 до договору сума завдатку визначена в розмірі 105 225,00 грн. В той же час в пункті 1.7 визначено зовсім інші умови, після яких передається предмет лізингу: з моменту сплати лізингоодержувачем завдатку (50% вартості предмета лізингу), оплати по договору та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Тобто від нього для отримання предмета лізингу вимагається сплатити ще два платежі, що становлять додаткові 13% від вартості предмета лізингу. Крім того, звертає увагу суду на те, що умови договору визначені у п.п. 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 8.14, 8.15 та 10.1-10.13 є несправедливим відповідно до положень п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також на включення до договору умов, які порушують положення Закону України «Про фінансовий лізинг». В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія "ВИБІР КОМФОРТ» в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, про поважність причин неявки представника суду не повідомив, про розгляд справи за його відсутності не просив. За таких обставин з урахуванням положень ст. 169 ЦПК України суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, 29.12.2014 між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» було укладено договір фінансового лізингу №00404, за яким ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Hyundai модель Tucson 2.00 MTGLS 4WD у власність та передати предмет лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до додатку 1 до договору сторонами погоджену ціну товару у розмірі 210450,00 грн. Згідно з п. 3.2.3 договору позивач зобов'язався у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг». За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізінг»). Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК). За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В той же час частиною другою вказаної статті передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з позовної заяви позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 29.12.2014 №00404, на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Виходячи з фактичних обставин справи доказуванню з боку позивача підлягають обставини, які свідчать про використання відповідачем нечесної підприємницької практики при укладанні договору фінансового лізингу від 29.12.2014 №00404. При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вбачається, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які свідчать про використання відповідачем нечесної підприємницької практики при укладанні оспорюваного договору. Позивачем не обґрунтовано, яким діями чи бездіяльністю відповідач спонукав або які дії чи бездіяльність відповідача могли спонукати позивача дати згоду на здійснення оспорюваного правочину, не надано доказів, які свідчать, що під час пропонування продукції - послуг фінансового лізингу, - відповідачу не надавалася або надавалася у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що положення пунктів 4.1 та 1.7 оспорюваного договору вводять його в оману, оскільки сам по собі факт існування у вказаних пунктах розбіжностей не може свідчити про вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, спрямованих на введення його в оману. Крім того, п. 4.1договору за своїм змістом суперечить пункту 1.7 лише в разі його обмежувального тлумачення, в іншому випадку притиріч між змістом вказаних пунктів не має. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що умови договору визначені у п.п. 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 8.14, 8.15 та 10.1-10.13 є несправедливим відповідно до положень п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також на включення до договору умов, які порушують положення Закону України «Про фінансовий лізинг»., оскільки за фактичних обставин справи вони не мають правового значення для визнання оспорюваного договору не дійсним на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем обставин, які є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed