Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

17.12.2019р. [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою в якій просить заборонити перебувати та наближатися на відстань менше 500 метрів до дитячого садка «ДНЗ 786» за адресою: [ADDRESS] ; заборонити перебувати та наближатись в місці проживання (перебування) заявника та його сина [PERSON] ,. його матері (бабусі) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у всі дні, крім днів та часу вказаних в розпорядженні РДА № 386 від 06.06.2019р.. В обгрунтування заяви посилався на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.06.2019 було розірвано шлюб між сторонами. До теперішнього часу заявник та [PERSON] не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Зараз дитина мешкає разом з [PERSON] , він виховує сина самостійно. [PERSON] сином не цікавиться, за останні пів року ні разу не телефонувала - ні до нього, ні до його адвоката. Син [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] за час його проживання разом з [PERSON] постійно його бив, ображав та знущався з нього, що негативно відобразилось на психіці [PERSON] . Навіть незважаючи на те, що [PERSON] з сином [PERSON] близько 6 місяців проживають окремо, [PERSON] часто прокидається серед ночі зі сльозами через те, що йому наснився [PERSON] , а також дуже засмучується лише від одної згадки про нього. Відповідно до Довідки психолога від 05.04.2019, щодо звертався, щодо психологічного стану [PERSON] внаслідок вчинення щодо нього насилля старшим братом та висновку психологічного обстеження від 08.04.2019 психологи підтвердили факт психологічної травми у [PERSON] внаслідок вчинення щодо нього насилля старшим братом. Таким чином, подальше спільне перебування [PERSON] в одній квартирі з [PERSON] негативним чином відобразиться на його здоров`ї та психіці, що є недопустимим. Також щодо неправомірних дій [PERSON] органами Національної поліції та Служби безпеки України розпочато декілька кримінальних проваджень, у яких зараз проводиться досудове розслідування. [PERSON] за дитиною не доглядала, не годувала, залишала хвору дитину на матір заявника , пропадала цілими днями. Дитина була знервована, постійно хворіла. Поліція на всі заяви, щодо спроб [PERSON] вивезти сина до Донецька, та загрозі його життю дає відписки, пропонуючи звернутися до суду або у Службу у справах дітей. Наразі в Святошинському районному суді м. Києва розглядається справа про визначення місця проживання [PERSON] та визначення графіку зустрічей с матір`ю [PERSON] [PERSON] та його матір [PERSON] , разом з сином, живуть у своїй квартирі, де прописані, але не можуть почувати себе спокійно, та знаходяться в постійному психологічному стресі від домашнього та психологічного насилля зі сторони [PERSON] Боїться знаходитися з [PERSON] без свідків, так як не знають, що вона може раптово вчинити і звинуватити його. Також в останній час [PERSON] почала приходити в дитячий садок «Дошкільний навчальний заклад 786», в який ходить син [PERSON] , намагаючись його забрати. [PERSON] за весь цей період, з тих пір як вони перестали з нею жити в одній квартирі, з жовтня 2018р., ні разу не допомагала своїй дитині матеріально. Натомість зареєструвала сина, як тимчасово переміщену особу, та отримує на нього матеріальну допомогу і використовує її в своїх цілях. Заявник у судовому засіданні заяву про видачу обмежувального припису підтримав та просив задовольнити із підстав викладених у заяві. Також зазначив, що [PERSON] погрожує йому та його матері. Заінтересована особа заперечувала проти задоволення заяви, пояснила суду, що [PERSON] не дає їй бачитися з сином, а вона є гарною матір`ю дуже любить, свого сина і намагається його повернути.. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази у їх сукупності та співставленні, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до висновку № 72 від 08.04.2019р. про психологічне обстеження малолітнього [PERSON] , встановлено,що за результатами роботи визначено, що у [PERSON] сформовано надійна емоційна прив`язаність як до батька, так і до матері, спостерігаються дружні , позитвні стосунки між батьком та сином, повага один до одного. За мамою дитина сумує, вона у сприйнятті [PERSON] значима, добра людина, дитина отримує задоволення від контакту з нею. За ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя. Пункт 3 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає домашнім насильством діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно п. 14 ст. 1 цього Закону психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, якими ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає наступні: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно положень п. 7 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Таким чином, обмежувальний припис застосовується виключно відносно кривдника, тобто особи, яка вчинила домашнє насильство. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства встановлено у ст. 126-1 КК України, що передбачає відповідальність за умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи. В свою чергу, у ст. 173-2 КУпАП встановлено адміністративну вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого відповідальність. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом із тим, доказів притягування до відповідальності [PERSON] до відповідальності за вчинення діянь, що мають ознаки домашнього насильства не надано і наведено не було, а відтак на сторін не можуть бути поширені права і обов`язки кривдника і постраждалої особи, визначені законодавством про захист від домашнього насильства. Відсутній головний доказ для такої категорії справ - вирок чи постанова (рішення) суду, яке набрало законної сили про те, що [PERSON] вчинила домашнє насильство і її вина в установленому законом порядку доведена у ході судового розгляду. Стаття 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачає ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (Реєстр), яким є автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Згідно ч. 3 ст. 16 цього Закону до Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства), зокрема, про постраждалу особу - за згодою, наданою у порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті; кривдника та про характер відносин між кривдником і постраждалою особою, у тому числі відповідно до статті 3 цього Закону; випадок домашнього насильства, насильства за ознакою статі (дата вчинення; місце вчинення; форма домашнього насильства; вид шкоди чи страждань, завданих внаслідок насильства за ознакою статі; короткий опис). Відомості про кривдника вносяться до Реєстру у разі наявності обґрунтованої підозри вчинення ним насильства, зокрема після підтвердження такого факту шляхом проведення перевірки відповідної інформації згідно з порядком взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, та/або порядком взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Однак, доказів про вчинення домашнього насилля з боку [PERSON] відносно [PERSON] , сина [PERSON] відомостями з Реєстру також не було наведено. Більш того, будь-яких належних доказів, які б підтверджували викладені в заяві про видачу обмежувального припису факти вчинення насилля щодо [PERSON] суду не надано. Відповідно до частини 3 статті 26 наведеного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису. «Оцінка ризиків» та «наявність ризиків» - є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису. Згідно пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, в заяві про видачу обмежувального припису, заявником не обґрунтовано існування будь-яких ризиків щодо факту, продовження чи вчинення домашнього насильства, якщо таке і мало місце. За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено: обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). В даному випадку, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чітко визначає, що обставинами на підставі яких може бути виданий обмежувальний припис є: ризики продовження скоєння домашнього насильства; ризики повторного вчинення домашнього насильства; ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків; ризики смерті постраждалої особи. В ході судового розгляду заяви, заявником документально не підтверджені обставини, які свідчать про наявність вище перелічених ризиків. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованими особами відносно заявника, настання наслідків його вчинення, суд, приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed