Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № DNI0G100000117 від 24.07.2007, визнання недійсним кредитного договору № DNI0G200000117 від 24.07.2007, укладених між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], визнання недійсним договору іпотеки від 24.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 8273 та в реєстрі заборон за № 338, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24.07.2007, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 8275. Ухвалою суду від 25.11.2015 до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 24.07.2007 між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір DNI0G100000117 (далі - кредитний договір 1), на підставі якого банк надав їй кошти у розмірі 48 150,00 дол. США, з яких 36 000,00 дол. США - на придбання нерухомості та 12 150,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати із строком повернення до 24.07.2037. Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник щомісяця в період сплати повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 446,93 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії (п. 7.1. кредитного договору 1). Також 02.09.2010 з банком укладений договір про внесення змін до кредитного договору № 1, яким сторони погодились збільшити щомісячний платіж до 527,34 дол. США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. При укладенні кредитного договору 1 сторони передбачили повернення кредиту у вигляді ануїтетних платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що включають в себе суму основного боргу, відсотків, винагороди та комісії за весь період дії договору (360 місяців). 24.07.2007 з банком укладено ще один кредитний договір DNI0G200000117 (далі - кредитний договір 2), відповідно до якого банк видав кредитні кошти у розмірі 9 000,00 дол. США на оплату першого внеску, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу із строком повернення до 24.07.2037. Умовами кредитного договору 2 передбачено повернення коштів щомісяця в сумі 111,73 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, з нагороди (п. 7.1. кредитного договору 2). При укладенні даного кредитного договору сторони передбачили повернення кредиту у вигляді ануїтетних платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що з включають в себе суму заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди за весь період дії договору (360 місяців). Для виконання кредитних договорів банк відкрив [PERSON] рахунок № 29092050253901 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитними договорами, 24.07.2007 між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за яким в іпотеку передано житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Житомирська буд. 396. Крім того, 24.07.2007 з банком укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя за кредитними договорами на вказаний будинок. Зазначає, що згідно п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної спеки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо; варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. У п. 2.2. Правил вказано, що інформація про платежі споживача, які зазначені в п. 2.1. цієї з глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої проводиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Згідно із п. 2.4. Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до п. 3.1. Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і баз розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Згідно п. 3.2 кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно з п. 3.6. Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Однак, банк не надав позивачу як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитних договорів, чим було порушено вимоги законодавства. Крім того, графік погашення кредиту взагалі не видавався до жодного з договорів, тобто до позичальника не була доведена інформація про суми нарахованих до кінця кожного періоду (місяця) процентів, винагороди та комісії, і суми, які направляються на по гашення основного боргу і які обчислювалася як різниця між сумою платежу та сумою нарахованих до кінця кожного періоду процентів. Кредитні договори також не містять положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника. При цьому, необхідно врахувати, що строк дії кредитних договорів становить 30 років, тому споживач (позивач), як слабша сторона договору, не може володіти необхідним і достатнім обсягом інформації в такій сфері як кредитування в іноземній валюті, включаючи валютні ризики, зокрема різке підняття курсу долара США стосовно гривні; встановленого НБУ офіційного курсу долара США до гривні на момент укладення кредитних договорів 1 (5,05 грн.) і на момент пред'явлення позову (22.05.2015) - 20,68 грн., а відтак суми щомісячного платежу кредитним договором 1 у гривнях на момент укладення договору становить 2 257,00 грн., а на момент пред'явлення позову - 9 242,51 грн., за кредитним договором 2 у гривнях на момент укладення договору становить 564,24 грн., а на момент пред'явлення позову - 2 310,58 грн., яка є надмірно високою по відношенню до цін, узгоджених в момент укладення договору. Так, фактично відбувається збільшення суми витрат позичальника у гривнях під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитних договорів, що ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобовязаннях. Оскільки банком в належній формі не була доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитних договорів, а відтак банк, як сильна сторона договору, в порушення принципу добросовісності, фактично переклав шкідливі наслідки від невиконання своїх обов'язків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, як слабкої сторони договору, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договорами на шкоду споживача. Згідно положення кредитного договору 1 (пункт 7.1. абз. 1) позичальник за користування кредитом сплачує відсотки у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом», яке суперечить положенню Кредитного договору 1 (пункт 7.1. абз. 3) «позичальник щомісяця в період сплати повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 446,93 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. Таким чином, як зазначає позивач, їй незрозуміло яку суму щомісячного платежу позичальнику необхідно виправляти на погашення заборгованості по відсоткам, так як положення одного кредитного договору 1 суперечать одне одному. Згідно положення кредитного договору 2 (пункт 7.1. абз. 1) позичальник за користування кредитом сплачує відсотки у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом», яке суперечить положенню кредитного договору 2 (пункт 7.1. абз. 3) «позичальник щомісяця в період сплати повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 111,73 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Таким чином, як зазначає позивач, їй незрозуміло, яку суму щомісячного платежу позичальнику необхідно направляти на погашення заборгованості по відсоткам, так як положення одного кредитного договору 2 суперечать одне одному. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно із абзацом 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. В силу положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. При цьому, пунктом 4 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Посилаючись на вказані норми закону, рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, постанову Верховного Суду України в постанові від 11.09.2013 по справі № 6-40цс13, якій надано аналіз норми ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", та іншу судову практику, зазначає, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупність вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, є порушенням п. 2 ч.2 ст. 11 Закону і може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому (ухвали Вашого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2210.2014 у справі № 6-26251св14, від 06.02.2013 у справі № 6-46510св12). Отже, відсутність в кредитному договорі умов про сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, про частки платежів у погашення основного боргу, відсотків, винагороди та комісії, про валютні ризики викликано односторонніми діями (бездіяльністю) банку, який не течив узгодження із споживачем названих умов кредитного договору. У зв'язку із цим, подорожчання для позивача кредитного продукту відносно його повної вартості у гривнях на момент прийняття на себе кредитних зобов'язань вносить істотний дисбаланс між договірними зобовязаннями на шкоду споживача. Умови договору, які не були погоджені сторонами, з урахуванням абз. 1 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним), а також наведених вище нормативних актів і судової практики, є несправедливими в силу ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, як вважає позивач, умови спірних кредитних договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання таких договорів недійсним та відповідно як наслідок визнання недійсним договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки вони є похідними від кредитних договорів. Враховуючи викладене, просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Крім того, просила суд розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав їх незаконності та необґрунтованості. В судовому засіданні та поданих запереченнях свою правову позицію обґрунтовував наступним. Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 24.07.2007 укладено кредитний договір № DNI0G100000117, згідно якого банк зобовязався надати позивачу кредит у розмірі 48150,00 долар США на термін до 24.07.2037, а позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує позивач відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, надав [PERSON] кредит у розмірі, обумовленому договором. Позивач не погашав заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, що відображується у розрахунку заборгованості за договором № DNI0G100000117, чим порушив умови кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України. Не погоджується із позицією позивача про те, що банк не надав відповідні дані в письмовому вигляді разом з іншими документами передбаченими Законом України «Про захист прав споживачів». Сторони підписали кредитний договір, у позивача були відсутні претензій протягом передбачених законом 14 днів й протягом 3-х років (строк позовної давності) щодо умов договору. Інших доказів надання зазначених документів не повинно бути, тому що законом (в редакції 2006 року) не передбачений обовязок для кредитора отримувати від позичальника підписи про ознайомлення, чи в інший спосіб зберігати інформацію про ознайомлення. Таким чином, позовна заява подана не з мотивів захисту прав споживачів. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законом не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Стосовно того, що відсутній графік погашення кредиту, зазначає, що згідно п. 7.1 договору встановлено, що періодом сплати вважати період з 21 по 28 кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 446,93 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Також, у вищевказаному пункті договору вказано, що кредит надається у розмірі 481 500 тис. дол.США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Тобто 1 % помножити на 12 місяців = 12.00 % річних (така відсоткова ставка підтверджується розрахунком заборгованості). Стосовно посилань позивача про те, що при укладанні договору позивача не було повідомлено про валютні ризики банк зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. При цьому, позивачем не враховано, що зазначені валютні коливання суттєво вплинули не тільки на його майнові інтереси, як сторони кредитного договору, а і на майнові інтереси банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки банк так само, як і належить здійснити позивачеві, виконав своє зобов'язання за кредитним договором, тобто надав кредит позивачеві, в валюті договору долар США. При цьому валютні коливання, на які посилається позивач, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а здешевленням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання позивачем своїх зобов'язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв'язку з цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник, що виключає наявність умови визначеної п. 4 частини 2 статті 652 ЦК України. У зв'язку з цим виконання своїх зобов'язань за кредитним договором тягне для позивача витрати абсолютно рівні сумі збитків для банку в разі невиконання позивачем своїх кредитних зобов'язань. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору фактично не змінилось у зв'язку з зазначеними позивачем валютними коливаннями, що виключає наявність умови визначеної п. 3 ч. 2 ст. 652 ЦК України. Окрім того, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин №5 від 30.03.2012, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Цивільним кодексом України встановлено принцип свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так само вільно діяв і позивач при укладенні кредитного договору, чітко усвідомлюючи в момент укладення цього договору, що укладаючи його в валюті - долар США, він несе ризик того, що його зобов'язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. При цьому позивач цілком усвідомлював, що саме у зв'язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Так розмір процентів за спірним договором склав 12,00% річних, що є досить помірним розміром процентів за кредитом в Україні. Тому позивач не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру його кредитних зобов'язань в гривневому еквіваленті. А тому це виключає наявність умови визначеної п. 1 ч. 2 ст. 652 ЦК України, оскільки при укладенні договору сторони виходили саме з імовірної можливості настання таких змін, на які посилається позивач в своєму позові, що підтверджується умовами цього ж договору. Так, в своєму Узагальненні від 07.10.2010 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки)» Верховний Суд України зазначив, що вимагаючи визнання недійсним договору на підставі зміни обставин, позивач з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обовязку доказування повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане. Але позивачем в даному випадку не доведено цю обставину. Окрім того, позивачем також не доведено наявності ідеальної сукупності всіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК, що є обовязковою умовою. У зв'язку з тим, що позивачем не доведено сукупності обставин визначених частиною 2 статті 652 ЦК України, на які він посилається в своєму позові, в даному позові належить відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Крім того, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» заявив суду клопотання про застосування строків позовної давності. Адже кредитні договори, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладені ще у липні 2007 року, а позов до банку позивач подав лише у 2015 році. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З моменту підписання договору пройшло більше трьох років, отже позивач пропустив строки позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Надала письмові заперечення на позов, в яких просила суд відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки останньою пропущений строк позовної давності, про застосування яких заявлено банком та підтримано нею, як третьою особою по справі. Крім того зазначає, що всі правочини, які позивач, просить визнати недійсними, були укладені ще у 2007 році за безпосередньої участі [PERSON], за власним бажанням та ясно вираженою згодою, з дотриманням принципу свободи договору. Таким чином, позивач ще під час укладання цих правочинів, з їх змісту, як їх сторона, переконався у наявності чи, навпаки, відсутності тих обставин, про наявність чи відсутність яких він у 2015 році каже в позовній заяві як про нібито підстави визнання правочинів недійсними. Довідка про розмір заборгованості позивача, датована 2014 роком, з якої позивач начебто дізнався про порушення своїх прав, не має відношення до справи, оскільки заборгованість позивача виникла і зросла не через протиправні дії відповідача, а суто через порушення позивачем власних зобов'язань, і позивач, як сторона, що порушила умови договору, не могла про це не знати. Суть позову зводиться до того, що банк не надав позивачу зрозумілого графіку чи розрахунку кредитних платежів. Але про це позивачу також було відомо вже під час укладення оспорюваних правочинів, тобто у 2007 році. Виходячи з наведеного, приватний нотаріус вважає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, в зв'язку з чим просить відмовити у позові повністю. Вислухавши в судовому засіданні представника відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких обставин. Судом встановлено, що 24.07.2007 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір DNI0G100000117 (далі - Кредитний договір 1), на підставі якого банк надав їй кошти у розмірі 48 150,00 дол. США, з яких 36 000,00 дол. США - на придбання нерухомості та 12 150,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати із строком повернення до 24.07.2037 (а.с. 10 12). Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник щомісяця в період сплати повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 446,93 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії (п. 7.1 кредитного договору 1). Також 02.09.2010 з банком укладений договір про внесення змін до кредитного договору № 1, яким сторони погодились збільшити щомісячний платіж до 527,34 дол. США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. При укладенні кредитного договору 1 сторони передбачили повернення кредиту у вигляді ануїтетних платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що включають в себе суму основного боргу, відсотків, винагороди та комісії за весь період дії договору (360 місяців). 24.07.2007 з банком укладено ще один кредитний договір DNI0G200000117 (далі - кредитний договір 2), відповідно до якого банк видав кредитні кошти у розмірі 9 000,00 дол. США на оплату першого внеску, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу із строком повернення до 24.07.2037 (а.с. 14 16). Умовами кредитного договору 2 передбачено повернення коштів щомісяця в сумі 111,73 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, з нагороди (п. 7.1 кредитного договору 2). При укладенні даного кредитного договору сторони передбачили повернення кредиту у вигляді ануїтетних платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що з включають в себе суму заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди за весь період дії договору (360 місяців). Для виконання кредитних договорів банк відкрив [PERSON] рахунок № 29092050253901 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитними договорами, 24.07.2007 між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за яким в іпотеку передано житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Житомирська буд. 396 (а.с. 17 19). Крім того, 24.07.2007 з банком укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя за кредитними договорами на вказаний будинок (а.с. 20). Банк як кредитор виконав свої зобовязання щодо надання кредиту, що не заперечується позивачем. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит позичальник зобовязується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими кредитним договором. Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, крім того, умови договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами. Обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше, не є саме істотною умовою договору кредитування, а звичайним обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Більш того, згідно п. 7.1 договору встановлено, що періодом сплати вважати період з 21 по 28 кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 446,93 дол. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Також, у вищевказаному пункті договору вказано, що кредит надається у розмірі 481500 тис. дол., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Тобто 1 % помножити на 12 місяців = 12,00 % річних (така відсоткова ставка підтверджується розрахунком заборгованості). 02.09.2010 з банком укладений договір про внесення змін до кредитного договору № 1, яким сторони погодились збільшити щомісячний платіж до 527,34 дол. США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. Умовами кредитного договору 2 передбачено повернення коштів щомісяця в сумі 111,73 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, з нагороди (п. 7.1 кредитного договору 2). При укладенні даного кредитного договору сторони передбачили повернення кредиту у вигляді ануїтетних платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що з включають в себе суму заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди за весь період дії договору (360 місяців). Таким чином, умовами кредитних договорів розписано порядок і строки погашення кредитів, зазначено, що періодом сплати вважати період з 21 по 28 кожного місяця. Суд не приймає посилання позивача на те, що він не був повідомлений про порядок і строки сплату кредитів. У пункті 7.1. кредитних договору встановлено, що періодом сплати є період з 21 по 28 кожного місяця. Погашення заборгованості (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 446,93 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Також, вказано, що кредит надається у розмірі 481 500 тис. дол.США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Тобто 1 % помножити на 12 місяців = 12.00 % річних При цьому, відсутність графіку як окремого документу не є підставою вважати, що позичальник не був повідомлений про суми нарахованих кожного періоду (місяця) процентів, винагороди, комісії, і суми, які направляються на погашення основного боргу. Суд зазначає, що поняття графіку погашення кредиту законом не передбачено. Спосіб погашення кредиту строки, порядок детально розписаний в самому договорі, що і є власне графіком погашення заборгованості. При цьому, як слідує з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Такого відкликання зі сторони позичальника щодо укладених договорів не було. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно частини 2 статті 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Крім того, у разі зміни, на думку позивача, істотних умов кредитного договору, остання не позбавлена у праві, передбаченому зокрема ст. 652 ЦК України розірвати укладених з відповідачем кредитний договір. Вирішуючи питання про правомірність надання банком у кредит грошових коштів в іноземній валюті, суд дійшов наступного висновку. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини 2 статті 47 Закону «Про банки та банківську діяльність» необхідне надання дозволу Національним банком України (у тому числі на здійснення операцій з валютними цінностями). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. \~\~\~\~\~\~ \~\~\~ Згідно п. 2.3 глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України, що діє на даний момент, видано ПАТ КБ «ПриватБанк» за номером 22-3 від 21.09.2009 (до перейменування діяла банківська ліцензія № 22 від 04.01.2001 та дозвіл за номером 22-2 від 29.07.2003). У додатку 1, 2 до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція\~ в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта. Банківська ліцензія та дозвіл на здійснення окремих операцій додаються. Таким чином, Законом України «Про банки та банківську діяльність» встановлено порядок та умови здійснення операцій з валютними цінностями (у тому числі шляхом надання валютних кредитів). Наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною і достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті. Будь-які вимоги інших нормативних актів щодо необхідності отримання додаткових документів, - не можуть прийматись до уваги, оскільки суперечать Закону України «Про банки та банківську діяльність». Частиною 3 статті 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як зазначалося вище, такі випадки, порядок та умови визначені Законом України «Про банки та банківську діяльність». Отже, можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. З огляду на викладене, кредитний договір в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства. Суд критично ставиться до тверджень позивача відносно того, що договір між банком та позивачем, укладений в іноземній валюті, а саме в доларах США, значно погіршує становище позичальника, що надає позичальнику згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати визнання умов договору недійсними з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» \~відносини банку з клієнтом регулюються \~законодавством України, нормативно - правовими \~актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, є укладеним, про що свідчать підписи кожної із сторін на кожному аркуші договору і є обовязковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 ЦК України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. \~ Посилання позивача на те, що укладення вищенаведеного удаваного кредитного договору порушує її права тим, що через значне підвищення курсу долара США до української гривні, позивачка в даний час змушена сплачувати значно більшу суму тіла кредиту в гривні, ніж фактично отриману від відповідача, та значно більшу суму процентів в гривні, ніж фактично передбачену кредитним договором є необґрунтованими виходячи з наступного. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, положенням \~«Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого постановою № 496 Правління НБУ від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні цього договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, (перш за все позивач), повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. \~ Позивач, згідно з ч. 2 ст. 1056 ЦК України, мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом вона не скористалась. Отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позивач не відмовилася від отримання кредитних коштів саме в валюті долари США. \~ Окрім того, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Варто відзначити, що в обґрунтування доводів про визнання недійсними договору іпотеки від 24.07.2007 та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24.07.2007 позивачем у позові не вказано жодних підстав їх недійсності, тому взагалі не визначено, з яких підстав заявлені ці вимоги. В судовому засіданні представником ПАТ КБ «ПриватБанк» було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, оскільки спірний договір укладений ще у 2007 році, а позов до банку позивачем подано лише у 2015 році, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (п. 3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (п. 5 ст. 267 ЦК України). У звязку з тим, що відповідач заявив вимогу про застосування строків позовної давності, враховуючи те, що будь яких заяв про поновлення строку позовної давності з зазначенням поважності причин такого пропуску та відповідними доказами, позивачем до суду подано не було, судом вважає за необхідне та правомірне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк». Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи що позивача було звільнено від сплати судового збору, приймаючи до уваги, що у задоволенні позову було відмовлено, вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed