Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно її колишнього чоловіка [PERSON] . Заява обґрунтована тим, що з 25.09.2015 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2017 р. було розірвано. Від даного шлюбу вони мають сина: [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що під час побачень з дитиною [PERSON] поводить себе агресивно, у присутності сина декілька разів застосовував фізичне насильство щодо заявниці. Вказує, що 22.12.2019 р. між 11:00 год. та 12:00 год. в приміщенні магазину «Сільпо» по вул. Харківське шосе, 168 у м. Києві, в присутності дитини, [PERSON] вчинив сварку щодо заявниці, висловлювався нецензурною лайкою та намагався її вдарити. 01.03.2020 р. між 14:00 год. та 12:00 год. [PERSON] перешкоджав заявниці з сином повернутися додому, кричав, штовхав та бив її, намагався зайти у під`їзд. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2020 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Зазначає, що 02.03.2020 р. мати заявниці [PERSON] разом з дитиною йшли в поліклініку, випадково зустрілися із [PERSON] , який став чіплятися до неї. Внаслідок вищевказаних дій [PERSON] заявниця боїться за своє життя та вказує, що такі агресивні вчинки її колишнього чоловіка негативно впливають на психологічний стан її сина, у зв`язку із чим просить суд видати обмежувальний припис, за яким заборонити [PERSON] строком на 6 місяців наближатись на відстань 500 метрів до: місця проживання заявниці з дитиною - [ADDRESS] ; місця реєстрації заявниці з дитиною - [ADDRESS] ; місця перебування заявниці з дитиною - [ADDRESS] ; інших місць, місць постійного чи тимчасового проживання(перебування), навчання, роботи відпочинку заявниці з дитиною; особисто і через третіх осіб розшукувати заявницю з дитиною; заборонити вести листування, телефонні переговорами з заявницею. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав, з наведених у ній підстав та просив її задовольнити. [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували щодо задоволення заяви, посилаючись на те, що вказані події не відповідають дійсності. [PERSON] , зазначив, що заявниця перешкоджає йому бачитись із сином, у зв`язку із чим звернулась до суду з даною заявою. Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, проте його неявка не перешкоджає розгляду цієї справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення по суті, заслухавши представника заявника, заінтересовану особу, її представника та свідків, суд приходить до висновку про те, що заява не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що з 25.09.2015 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2017 р. було розірвано. (а.с.8) Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина: [PERSON] , [INFO] (а.с.9) Після припинення шлюбних стосунків у січні 2017 р. [PERSON] разом з дитиною залишила належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , де мешкала разом з чоловіком, і переїхала до квартири своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований та проживає у м. Борисполі, будь-яких спорів та судових справ щодо житла чи іншого майна між колишнім подружжям немає. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 495 від 27.07.2018 визначено участь батька, [PERSON] у вихованні його дитини, [PERSON] , [INFO] за наступним графіком: три дні на тиждень (у вихідні дні батька) з 11.00 години до 13.00 години в присутності матері. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2018 заяву [PERSON] про видачу обмежувального припису задоволено. Видано обмежувальний припис відносно [PERSON] терміном на шість місяців шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.06.2019 заяву [PERSON] задоволено частково. Продовжено дію обмежувального припису відносно [PERSON] строком на шість місяців шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження його прав. Судом встановлено, 05.11.2018 [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Судом встановлено, 16.04.2019 [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. 06.03.2020 [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису терміном на шість місяців. В судовому засіданні заявниця та її представник наполягали на проявах фізичного та психологічного насильства з боку [PERSON] як щодо неї, так і щодо її матері, які носили систематичний характер. Наполягає на тому, що [PERSON] поводить себе вкрай агресивно під час побачень із дитиною, декілька разів він застосовував фізичне насильство щодо неї на очах у дитини, чим доводив сина до істерик та переляку. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2020 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді попередження. Допитана в якості свідка [PERSON] - мати заявниці пояснила, що 01.03.2020 була в супермаркеті, в цей час подзвонила донька та повідомила, що її колишній чоловік не пускає її і дитину додому, дитина плаче, шарахається від нього, як від чуми. Потім приїхала поліція та склала протокол про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] 02.03.2020 вона випадково зустріла зятя, піти з ним в парк разом із дитиною не хотіла, оскільки боялася його, дозволила гуляти біля будинку. Після цього він штовхнув її, зірвав з неї шапку. В цей час працівник ЖЕК запропонував їй піти з нею у приміщення. Зазначає, що [PERSON] весь час кричав, ображав її, погрожував, нецензурно лаявся. Зазначила, що доньці та дитині потрібен спокій. Донька казала, що зять погрожував їй забрати у неї дитину. Просила суд підтримати позов доньки. Свідок [PERSON] працівниця ЖЕК пояснила, що на початку березня, точну дату не пам`ятає побачила як бабуся тримала дитину, а чоловік лаявся. Він просив дати дитину, щоб він з нею погуляв. Після цього свідок запропонував бабусі піти з нею до приміщення ЖЕК. Чоловік показав дитині мобільний телефон, дитина пішла з ним, сила до нього на коліна і дивилася телефон, а як тільки підходила бабуся чоловік знову сварився. Заперечуючи проти заяви, [PERSON] пояснив, що після їх розлучення [PERSON] перестала давати йому дитину. Весь 2018 рік не міг побачити сина, так як їх не було дома, довго шукав. 13.10.2018 побачив світло у вікні, прийшов до дитини, але його не пустили, сказали, що прийшов невчасно. Після цього був обмежувальний припис, протягом дії якого він не міг побачити сина, потім строк дії обмежувального припису було продовжено. Зазначив, що після закінчення дії обмежувального припису колишня дружина не виконує розпорядження Дарницької РДА про визначення участі батька у вихованні дитини, вона зацікавлена в тому, щоб батько не бачив дитину, у зв`язку з чим ним було подано до суду позовну заяву про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Зауважив, що не вчиняв насильство по відношенню до своєї колишньої дружини та тим більше до дитини, не ображав її як жінку, говорив тільки те, що вона підвладна своїй матері. Пояснив, що між колишнім подружжям були сварки, але вони пов`язані виключно з тим, що після 3-4 років прохань дати дитину, її ніхто не давав. Звернув увагу, що під час зустрічей з сином, він починав плакати, реагуючи на крик матері, яка останні 20 хвилин до кінця зустрічей починала скандал та не давала йому сина, а він просто хотів його обійняти. Допитана в якості свідка [PERSON] - мати [PERSON] , пояснила, що її сина постійно ущемляють у його правах побачити сина, [PERSON] постійно треба щось зробити, щоб дитина заплакала, вона хоче, щоб [PERSON] не спілкувався з сином. [PERSON] хоче бачити батька, а вони не дають, хочуть позбавити його батьківських прав. Батько не може бачити сина, так проходять роки. Осінню 2019 року [PERSON] сказала їй, що не хоче бачити ні Вас, ні Вашого сина, ні Вашого чоловіка, ні Вашу доньку. Пояснила, що [PERSON] дуже любить свою дитину, ніколи його не ображав та хоче з ним спілкуватися. Їй не відомо, щоб син застосовував фізичну силу до заявниці чи нецензурно ображав її. Допитаний в якості свідка [PERSON] (знайомий сім`ї) пояснив, що був свідком того, як [PERSON] приходив до свого сина, але йому його не давали, казали, що дитина спить. Вважає, що дитина страждає від конфлікту батьків і третіх осіб, вважає, що обмежувальний припис потрібен заявниці для того, щоб не давати дитину батькові. Відповідно до ч.1, ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2, ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до п.1 ч.1 ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Частиною 2, ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - подружжя; особи, які мають спільну дитину (дітей). Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів, які порушенні від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , має місце посилання заявниці на те, що заінтересованою особою вчинялись щодо неї та її мами фізичне, психологічне насильство. За приписами ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Як вбачається із постанови ВС/Касаційного цивільного суду від 06.02.2020 р. у справі № 753/8626/19 провадження № 61-15016св19 суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів справи між [PERSON] та [PERSON] існують конфліктні відносини лише з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, участі батька у вихованні, спілкуванні з дитиною. Судом встановлено, що в провадженні судів перебувають справи щодо визначення участі батька у спілкуванні з дитиною, позбавлення батьківських прав. Судом не встановлено факт психологічного та фізичного насильства щодо заявника з боку заінтересованої особи не доведено його і заявником, на підтвердження цього факту стороною заявника належних, допустимих та достатніх доказів суду не надано. Сам факт неодноразового звернення заявниці до правоохоронних та інших органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявницею та заінтересованою особою, а не підтверджує факт того, що [PERSON] вчинив щодо неї психологічне або фізичне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування до відповідної особи спеціальних заходів до протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», Таким чином, проаналізувавши вимоги заявника, суд приходить до висновку, що між сторонами фактично існують спірні відносини з приводу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, а тому дані відносини мають бути вирішені в порядку, передбаченому Сімейним кодексом України, а не шляхом застосування вказаних заявником заходів обмежувального припису, а відтак у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Outcome: dismissed