Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживачів, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, та просить суд визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу № 000316 від 31.08.2015р. недійсним, розірвати договір фінансового лізингу № 000316 від 31.08.2015р., стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» сплачені кошти в розмірі 25\~000 грн. та моральну школу в розмірі 5\~000 грн. та стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 31.08.2015р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено договір фінансового лізингу № 000316 з додатками, згідно якого предметом лізингу є Chevrolet Aveo. В усній формі представник ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» розяснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в розмірі 25\~000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть у користування предмет лізингу. Позивачем в було сплачено зазначену суму, однак представником не було розяснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Однак позивач вважав, що дані кошти це часткова оплата вартості транспортного засобу, в договорі це передбачено, але позивачем не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, представник відповідача спонукала його до швидшого підписання договору, оскільки всі істотні умови договору вона пояснила та на неї чекають інші особи, які також бажають укласти договір лізингу. Внаслідок чого дії представника відповідача ввели його в оману та спричинили матеріальну шкоду в розмірі 25\~000 грн., що в свою чергу призвело до моральної шкоди, яку ним визначено в розмірі 5\~000 грн. За даних обставин позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами. Позивач в судовому засідання заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити, та пояснив, що з письмовою заявою про повернення грошових коштів до відповідача не звертався, йому було усно повідомлено про неможливість повернення коштів. Крім того зазначив, що договір він не читав, а підписав його лише після того як сплатив, на його думку аванс, але дана сума виявилася адміністративним платежем, інших виплат не здійснював, також повідомив, що хотів придбати [PERSON] Кобальт, а не [PERSON]. Представник відповідача надав до суду письмові заперечення щодо позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те що, позивачем було підписано добровільно договір лізингу, в даному договорі детально прописано всі умови договору, права та обовязки сторін договору, даний договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та Закону України «Про фінансовий лізинг». За даних обставин із сторони відповідача не було порушено норм законодавства та порушення прав та обовязків позивача. Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 31.08.2015р. між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено договір фінансового лізингу № 000316 з додатками (Графік сплати авансового платежу та специфікація предмету лізингу), відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль марки Chevrolet Aveo, зазначений у п. 1.1. Договору та специфікації, що є додатком № 2 до Договору, вартістю 10\~638,30 доларів США у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених Договором. (а.с. 10-17) Того ж дня, позивачембуло сплачено платіж в розмірі 25 000 грн., на користь ТОВ «ЛК «Ваш авто» згідно лізингового договору від 31.08.2015р. № 000316, що підтверджується копією квитанції № N194542156 від 31.08.2015р. (а.с. 18) Протягом обіцяного строку, предмет лізингу не був переданий позивачу, з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 25 000 грн., є адміністративним платежем тільки за оформлення договору. У п.12.1 договору фінансового лізингу, який позивач просить визнати недійсним, сторони встановили, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізигнгодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Як стверджує позивач, в подальшому ознайомившись з умовами договору він дізнався, що відповідач не надав йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконав та спонукав підписати договір швидше, чим ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, що є порушенням прав позивача як споживача, оскільки умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». З матеріалів справи та як зазначив сам позивача, він не звертався до відповідача з письмовою заявою, щодо розірвання договору або повернення сплаченої ним суми. Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що правовідносини, яки виникли між сторонами, врегульовані ЦК України, в главі 16 якого зафіксовано законодавцем загальні положення про правочини та правові наслідки недодержання сторонами при вчинені правочину вимог закону. Так, відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. \~Статтею 203 ЦК України\~врегульоване, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою\~статті 230 ЦК України\~врегульоване - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина першастатті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам розяснено що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як вбачається з матеріалів справи 31.08..2015 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 00316, згідно з ст. 1 якого предметом договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та Специфікації (Додаток № 2 до договору). Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам. Відповідно до п. 17.6. цього договору, лізингоодержувач своїм підписом засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку лізингодавця або його представників. Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу, а Додаток № 1 до цього договору містить інформацію щодо сплати авансових платежів, комісій, графік сплати 50 % авансового платежу протягом одного року, а також інформацію щодо сплати лізингового платежу з відсотками та комісією за супроводження договору. Крім того, у ст. 9 договору міститься детальний опис розрахунку першого лізингового платежу, а у п. 10.1. ст. 10 договору міститься детальний опис розрахунку другого лізингового платежу. Також договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Пункт 4.1. ст. 4 договору передбачає, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до п. 8.2. цього договору, укладаючи даний договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 10\~638,30 дол. США з урахуванням ПДВ, що згідно обмінного курсу долара США до гривні, на фактичну дату укладання договору становить 250 000 грн. Відповідно до ст. 9.7. договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст.. 9 договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст.. 9 даного договору. Того ж дня, позивачем було сплачено суму у розмірі 25 000 грн., які було зараховано згідно умов визначених п. 9.7. договору, а саме в рахунок адміністративного платежу. З огляду на наведене суд вважає недоведеним у судовому засіданні з боку позивача, наявність навмисного введення його представниками відповідача в оману при укладенні договору щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Приймаючи до уваги факт, що сам договір зазначений як договір лізингу, на кожної сторінці договору позивач підписувався в графі лізингоодержувача, а крім того позивач підписав і додатки до договору у вигляді розрахунків виплат лізингових платежів, що а ні як не може відноситься до договору купівлі-продажу, погодження з тим, що сам транспортний засіб відсутній при укладенні договору, та наявність в кожному документі реквізитів відповідачалізингової компанії, суд приходить до висновку про наявність саме при укладенні договору у позивача, наміру укласти саме цей договір. Відмова позивача від подальшого виконання умов укладеного договору не зобовязує відповідача повернути сплачену адміністративну послугу щодо оформлення договору, оскільки робота відповідача уже виконана і вона має бути оплаченою. Оскільки позивач погодився з запропонованою відповідачем ціною адміністративної послуги за оформлення договору. І такі умови договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків сторін. Що стосується посилання позивача про те, що умови оспорюваного договору лізингу є несправедливими та непрозорими, у порушення Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до наступного: Згідно з ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ст.806 ЦК Україниза договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізиног), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідност. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідност. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч. 3 ст. 6 цього Кодексу сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як убачається з укладеного між сторонами договору лізингу, він містить всі істотні його умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови, які сторонами погоджені, що підтверджується їх підписами на кожній сторінці договору. Зазначене спростовує доводи позивача про те, що йому не було надано достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, та що він детально не ознайомлювався з його умовами. Крім того, відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ч. 1ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на те, що відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, твердження позивача про несправедливість умов договору лізингу, у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови пункту 12.1 договору, які передбачають відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору до підписання акту приймання-передачі предмету лізингу порушують принцип добросовісності є не обгрунтованити. Враховуючи зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про залишення позовних вимог позивача без задоволення.

Outcome: dismissed