Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

02.11.2017р. [PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом Врадіївської селищної ради Миколаївської області (далі - відповідач), в якому просить визнати за нею,як спадкоємцем за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]., право власності на земельну ділянку, площею 0,24 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], посвідченого державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 29.11.1993р. на підставі рішення виконкому Врадіївської селищної ради від 22.12.1993р. № 208, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. Позов мотивований тим, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] та вчасно після його смерті звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини. Спадщина складається із земельної ділянки площею 0,24 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що у неї оригінал державного акту на право приватної власності на землю містить виправлення, це було підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку. Позивач в судове засідання не з'явилася, проте 24.11.2017р. звернулася до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності. Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте 21.12.2017р. звернувся до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності, а також просить судові витрати залишити за позивачем. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте 12.12.2017р. звернувся до суду із заявою, в якій не заперечує щодо задоволення позову та просить розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з'явився, проте 13.12.2017р. звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу без участі представника Головного управління. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте 09.12.2017р. звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчив матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи позивач є дружиною [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане повторно 17.10.2017р.). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 07.07.1998р., [PERSON] помер [INFO]. в м. Первомайськ Первомайського району Миколаївської області. Відповідно до довідки Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 4827 від 17.10.2017р. слідує, що на момент смерті [PERSON], разом з ним по [ADDRESS] проживали та вели спільне домашнє господарство дружина [PERSON] та син [PERSON] З матеріалів спадкової справи № 125/98 заведеної 07.12.1998р. вбачається, що позивач після смерті [PERSON] успадкувала житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], що зокрема підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ААР № 751634 від 14.01.1999р., зареєстрованим в реєстрі за № 35. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 29.11.1993р. на підставі рішення виконкому Врадіївської селищної ради від 22.12.1993р. № 208, [PERSON], який проживав [ADDRESS] був власником земельної ділянки площею 0,24 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. При чому вказаний державний акт містить виправлення щодо зазначення номеру будинку, в якому проживав [PERSON] З довідки Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 4827 від 17.10.2017р. вбачається, що земельній ділянці, яка рахувалася за адресою: [ADDRESS], після перенумерації, відповідно до рішення Врадіївської селищної ради Миколаївської області від 01.10.1987р., було присвоєно адресу: [ADDRESS]. Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку станом на 25.10.2017р. ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 17 922 грн. 00 коп. Постановою від 01.11.2017р. державний нотаріус Врадіївської державної нотаріальної контори Поплужна К.А. відмовила позивачу у видачі після [PERSON] свідоцтва на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,24 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], у зв'язку з внесенням виправлення та не пред'явленням оригіналу правовстановлюючого документу. Відповідно до статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено судам, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК України, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Частиною 2 ст. 6 ЗК УРСР (який діяв на час відкриття спадщини) визначено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, суд керується приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", з прийняттям якого друк бланків державних актів, а також державна реєстрація і видача державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано, повноваження по державній реєстрації прав на нерухоме майно територіальними органами земельних ресурсів припинені. В той же час, за загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа лише суб'єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат. Відповідно до чинної на час видачі державного акту Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993р., при втраті (псуванні) державного акта на землю відділ держкомзему міг видавати дублікат зазначеного документу лише власнику або землекористувачу чи уповноваженій ними особі за довіреністю, а тому, отримати дублікат на померлу людину неможливо. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], в даному випадку позивач не має іншої можливості, а ніж у судовому порядку, встановити своє право на спадщину, яке у неї виникло у зв'язку із смертю чоловіка [PERSON], з врахуванням визнання позову відповідачем, позов є законним і обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та думку представника позивача судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: approved