Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

В липні 2014р. позивач ПАТ "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4) до відповідача [PERSON], в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про зменшення позову (а.с. 53, 54): стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по договору позики № 624130648 від 21 лютого 2013р. (далі по тексту - договір) у розмірі 188512,0 грн., а також понесені судові витрати, які складаються з судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 лютого 2013р. між сторонами, як працівником та роботодавцем, було укладено договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику у сумі 20160,0 євро, що за курсом НБУ складало 215442,0 грн. на термін до 30 листопада 2015р. для оплати навчання на програмі EMBA+ English Blended INSTITUTO DE EMPRESA, а відповідач в свою чергу зобов'язаний повинен повернути зазначену суму позики, згідно графіку № 2 до договору, шляхом утримання суми позики із заробітної плати відповідача на підставі письмової заяви, або шляхом внесення відповідної суми у касу позивача. 11 квітня 2014р. відповідача було звільнено з займаної посади з роботи, а тому відповідно до п. 3.6 договору, відповідач зобов'язаний був повернути всю суму позики в термін 30 робочих днів з дати направлення вимоги, проте відповідач не виконує умови договору, і позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту свого права. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримала повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про зменшення позову, просила суд позов задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи, що відсутні підстави для сплати ним всієї суми позики, оскільки його звільнення відбулося не за власним бажанням, а також звертав увагу суду, що ним здійснюється погашення заборгованості, відповідно до графіку, який є невід'ємною частиною договору. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 21 лютого 2013р. між позивачем, як роботодавцем і відповідачем, як працівником було укладено договір, відповідно до п.1.1 якого позивач зобов'язується надати відповідачу, який перебуває у трудових відносинах з позивачем позику у сумі 20160,0 євро, що за курсом НБУ на час укладення договору складає 215442,0 грн., на термін до 30 листопада 2015р. для оплати навчання на програмі EMBA+ English Blended INSTITUTO DE EMPRESA, а відповідач в свою чергу зобов'язаний повинен повернути зазначену суму позики, згідно графіку № 2 до договору, шляхом утримання суми позики із заробітної плати відповідача на підставі письмової заяви, або шляхом внесення відповідної суми у касу позивача. Позика надається кількома траншами на протязі дії договору (п. 1.2. договору). Відповідно до п. 3.1. договору відповідач зобов'язувався погашати позику згідно графіка (додаток № 2 до цього договору), зробити остаточне погашення позики не пізніше 30 листопада 2015р. В судовому засіданні представник позивача, підтвердила, що відповідачем здійснюється погашення заборгованості, і станом на 21 січня 2015р. сума заборгованості відповідача за договором позики складає 148117,0 грн. Згідно з п. 3.6 договору, позичальник (відповідач) зобов'язується, у випадку розірвання трудових відносин (звільнення) з позивачем за ініціативою позичальника, а також за ініціативою позивача на підставі п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 КЗпП України, повернути відповідачу, за його вимогою, несплачену суму позики в повному обсязі протягом 30 робочих днів з дати надіслання такої вимоги. Як встановлено судом, 20 листопада 2013р., згідно з наказом відповідача у останнього було змінено штатну чисельність на підприємстві. 11 квітня 2014р. відповідачем було подано позивачу заяву про звільнення з підстав, визначених п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою продовжувати працювати, внаслідок зміни умов праці. 11 квітня позивачем було звільнено відповідача з займаної посади наказом № 474/к за п. 6 ст. 36 КЗпП України. У відповідності з п. 6) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що відповідно до п. 3.6 договору, відповідач зобов'язаний був повернути всю суму позики, оскільки звільнення відповідача відбулося за його власним бажанням. Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Враховуючи те, що відповідача було звільнено з займаної посади за п. 6) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, суд не вважає, що його звільнення відбулося за ст. 38 КЗпП України, тобто за його ініціативою, аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у рішенні від 05 березня 2008р. у справі № 6-11052св07. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed