Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач 10 лютого 2015 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом (а.с. 2-3),який згодом уточнював (а.с. 103-106), остаточно просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в кімнаті [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що на підставі Рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 28.05.2008 року № 464/2, кімнату [ADDRESS] гуртожитку за адресою [ADDRESS] [ADDRESS] було розподілено двом особам, [PERSON] та [PERSON] . Основним квартиронаймачем кімнати [ADDRESS] [NUMBER] гуртожитку була [PERSON] , яка померла [INFO] , таким чином визнати її такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням є неможливим. Позивачем пред`явлено вказані вимоги до члена її сім`ї, [PERSON] , оскільки він не проживає у вказаному житловому приміщенні з 2014 року, що підтверджується відповідним актом про не проживання від 02 травня 2019 року, затвердженим Директором КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради» С.С. Романій, та відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР має бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою про відкриття провадження від 16 березня 2015 року, згідно вимог ЦПК України, що діяв на той час, відкрито провадження по даній справі. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року позов Комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради було задоволено частково, визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , в іншому відмовлено. 15.12.2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій редакції. У відповідності до п.9 ч.1 Розділу III Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 11 травня 2019 року поновлено [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду та скасовано заочне рішення по вказаній справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Згідно Протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 16 травня 2019 року, судді Рунчевій О. В. передана вказана цивільна справа. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 136). Представник відповідача [PERSON] також подала заяву про слухання справи без її участі, проти задоволення вимог заперечує у повному обсязі (а.с. 137). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 21). Вказане житлове приміщення по [ADDRESS] , є гуртожитком та закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради. Основним квартиронаймачем кімнати [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 42). Позивачем пред`явлено вимоги до сина померлої [PERSON] - [PERSON] , про визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, які обґрунтовані тим, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні з 2014 року, що підтверджується відповідним актом про не проживання від 02 травня 2019 року, затвердженим Директором комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради» С.С. Романій (а.с. 107), в якому зазначено, що відповідач зі слів сусідів, з 2014 року і по теперішній час за вказаною адресою не проживає. Судом встановлено, що відповідач заперечуючи проти вимог позову посилався на те, що належні та допустимі докази щодо його не проживання у гуртожитку понад встановлені строки відсутні, він продовжує проживати у вказаному приміщенні, продовжує сплачувати комунальні послуги, заборгованість по оплаті комунальних послуг відсутня. На підтвердження зазначеного відповідачем додано до матеріалів справи копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с. 44-48), довідку директора комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради», [PERSON] від 09 січня 2020 року за вих. № 14, згідно якої, за адресою [ADDRESS] станом на 09 січня 2020 року заборгованість за квартирну плату та електричну енергію відсутня (а.с. 138). Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд зазначає наступне. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ст. ст.64,65 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За правилами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У роз`ясненнях, що містяться в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2, зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів. Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, при зверненні до суду із позовом, позивач посилався на те, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні з 2014 року і на підтвердження цього факту надав суду акт обстеження від 02 січня 2019 року, в якому сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача з 2014 року, при цьому клопотання про допит свідків позивачем не заявлялось. Будь-яких інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було. Доказів на спростування обставин, викладених відповідачем, позивачем до суду надано не було. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням недоведені та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed