Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

У серпні 2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до Оболонського районного суду м. Києва суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] обґрунтовували тим, що 08 липня 2015 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 25000,00 доларів США, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Борг відповідач зобов`язався повернути за вимогою позикодавця. Ще 10000,00 доларів США [PERSON] отримав в позику за договором від 06 жовтня 2015 року. 31 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачеві в позику грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США. [PERSON] взяв на себе обов`язок повернути позику за вимогою позикодавця. Але, як стверджували позивачі, отримавши вимоги про повернення боргу, [PERSON] кошти, отримані в позику, не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов`язань, взятих на себе за договорами позики від 08 липня 2015 року, від 31 серпня 2015 року та від 06 жовтня 2015 року. Оскільки відповідач прострочив виконання взятих на себе за договорами позики від 08 липня 2015 року, від 06 жовтня 2015 року зобов`язання щодо повернення позики, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 35000,00 доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2039,59 доларів США. Позивач [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 31 серпня 2015 року у сумі 20000,00 доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1165,48 доларів США. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги свого довірителя, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справ за його відсутності не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивачів, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 08 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 25000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути за вимогою позикодавця. На підтвердження укладнення між сторонами договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 25000,00 доларів США (а. с. 21). 06 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами до якого позивач надав відповідачеві в позику грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США з обов`язком повернути позику за вимогою позикодавця. Указані обставини підтверджуються розпискою про отримання коштів від 06 жовтня 2015 року (а. с. 23). 31 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надала в позику [PERSON] в позику грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Позику [PERSON] зобов`язався повернути за вимогою позикодавця (а. с. 25). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з умовами договорів позики від 08 липня 2015 року, від 31 серпня 2015 року, від 06 жовтня 2015 року позичальник [PERSON] зобов`язався повернути кошти, отримані в позику, за вимогою позикодавців. 26 липня 2017 року [PERSON] та [PERSON] пред`явили [PERSON] вимоги про повернення боргу (а. с. 22, 24, 26), проте після спливу тридцяти днів після їх пред`явлення відповідач не повернув позивачам кошти, отримані в позику. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц). Отже, стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає заборгованість за договорами позики від 08 липня 2015 року та 06 жовтня 2015 року у сумі 35000,00 доларів США. Також суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики від 31 серпня 2015 року у сумі 20000,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц зазначила, що при обрахунку трьох процентів річних від простроченої суми за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Зважаючи на те, що прострочення виконання боржником за договорами позики від 08 липня 2015 року, 31 серпня 2015 року та 06 жовтня 2015 року розпочалось з 26 серпня 2017 року, а нарахування трьох процентів річних здійснено позивачами до 05 серпня 2019 року, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2039,59 доларів США ((25000,00 доларів США + 10000,00 доларів США) х 3% / 365 днів х 709 днів (з 26 серпня 2017 року до 05 серпня 2019 року) = 2039,59 доларів США); стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1165,48 доларів США (20000,00 доларів США) х 3% / 365 днів х 709 днів (з 26 серпня 2017 року до 05 серпня 2019 року) = 1165,48 доларів США). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача [PERSON] судовий збір у сумі 9459,06 грн, а на користь позивача [PERSON] - 5405,19 грн.

Outcome: approved