Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивач звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом та уточнивши позовні вимоги просила суд: - провести поділ гаражного боксу [NUMBER], розташованого в обслуговуючому кооперативі «Сигнал» по вул. Ю.Фучика, 12 в м. Києві, як спільне майно подружжя; - - виділити в натурі у власність [PERSON] гаражний бокс [NUMBER] в цілому та стягнути з відповідача на користь позивача 99890 грн в якості вартості компенсації ? частини гаражного боксу, що розташований по вул. Ю.Фучика, 12 в м. Києві. В обґрунтування позову зазначила, що з позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.10.1979 по 28.11.2005, на час розлучення донька подружжя була повнолітньою. Справа про поділ спільного майна подружжя розглядалася Броварським міськрайонним судом Київської області за місцезнаходженням основної частини майна. При цьому, вимоги про поділ гаражу у гаражному кооперативі «Сигнал», ухвалою суду були виділені в самостійне провадження за місцем його розташування. Позивач зазначає, що вона зверталася до суду з питанням про поділ гаражу у 2011 році, однак через невиконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, у зв'язку з необхідністю надання доказів права власності на гараж, які не були надані позивачем до суду, матеріали позовної заяви її поверталися. Матеріали виконавчого провадження містять довідку Реєстраційної служби з Єдиного реєстру заборон про відчуження об'єктів нерухомого майна, відповідно до якої вбачається, що відповідач є власником гаражу [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал». Тобто, на даний час на думку позивача докази права власності на гараж є, тому вона і звернулася до суду з вказаним позовом. Крім того позивач зазначає, що у 1991 році, під час шлюбу сторони побудували гараж у ГБК «Сигнал». Рішенням Залізничного райвиконкому № 197 від 24.07.1989 голові авто кооперативу «Сигнал» було рекомендовано прийняти в члени кооператива [PERSON] з наданням йому боксу для його автомобіля. 09.10.1990 [PERSON] було дозволено будівництво гаражу в строк до 01.12.1990, обставини дозволу будівництва викладені в протоколі засідання правління ГБК «Сигнал» від 09.10.1990. 28.10.1990 [PERSON] укладає типовий договір на виконання будівельних робіт по будівництву гаражного боксу та оплачує суму заказу. в листопаді 1990 проводить оплату за 8000 цегли. 25.01.1991 побудований [PERSON] гаражний бокс [NUMBER] приймається в експлуатацію правлінням ГБК «Сигнал». 31.01.1991 відповідач сплачує пайовий та вступний внески за побудований бокс [NUMBER]. Весною 1991 [PERSON] оплачено виконання внутрішніх робіт по боксу. В подальшому нумерація була змінена та гаражний бокс під [NUMBER] став рахуватися під [NUMBER]. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON], який вніс пайовий і вступний внесок 31.01.1991 в гаражний кооператив «Сигнал», став власником цього боксу, який на даний час має номер [NUMBER]. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог просив відмовити у задоволені позову. Зокрема зазначив, що на даний час право власності на гараж не оформлено у відповідному порядку державної реєстрації речових прав на майно, зокрема у зв'язку з неможливістю його оформлення, оскільки гараж розташований над проходженням міських комунікацій та з інших підстав, що викладені в запереченнях (а.с.88-90). Щодо розміру компенсації відповідач не погоджувався у зв'язку з тим, що вважав її розмір за малим та таким, що не відповідає дійсним ринковим цінам. Тобто сторони між собою не узгодили вартість компенсації. Третя особа - обслуговуючий автогаражний кооператив «Сигнал», в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.10.1979 по 28.11.2005. Виходячи з пояснень сторін у період сумісного подружнього життя за спільні кошти будували гаражний бокс [NUMBER], який в подальшому змінив номер на [NUMBER], по вул. Ю.Фучика, 12 в м. Києві у ГБК «Сигнал». Згідно позовних вимог позивачем ставилося питання про стягнення компенсації, то судом за клопотанням сторони позивача була призначена судово-технічна експертиза, за результатами, якої був наданий висновок. Згідно вказано висновку ринкова вартість об'єкта дослідження, а саме гаражного боксу [NUMBER] в гаражному кооперативі «Сигнал» по вул. Фучіка, 12 в м. Києві станом на час проведення дослідження становить 199780 грн (а.с.68-79). Матеріали справи містять дві ксерокопії суперечливих відповідей ГБК «Сигнал» від 05.02.2007 №8 (а.с.22) та від 22.06.2007 №22 (а.с.91), щодо членства у кооперативі [PERSON] та сплати пайових внесків, які підлягають більш детальному дослідженню під час розгляду відповідних позовних вимог щодо визнання права власності тощо. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Такий порядок реєстрації прав на нерухоме майно передбачений ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закону). Згідно частин 3,4 ст.3 Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Підпунктами 1.3, 1.5 п.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права, в тому числі на житлові будинки, яка проводиться реєстраторами БТІ у межах, визначених адміністративно-територіальних одиниць. Відповідно до відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (далі Бюро), наданої на запит суду, вбачається, що згідно з даними Бюро, гаражний бокс [NUMBER] у ГК «Сигнал» по вул. Фучика, 12 на праві власності не зареєстрований. При цьому, відповідь має посилання на те, що починаючи з 01.06.2010 Бюро проводило державну реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна шляхом внесення даних до Реєстру (а.с.60). Таким чином, з даної довідки вбачається, що станом на 01.06.2010 право власності на спірний гаражний бокс зареєстровано не було. Судом неодноразово у відповідній формі направлявся запит до Державної Реєстраційної служби щодо реєстрації права власності на спірний гараж, однак відповіді до суду не надходило. Обговоривши в судовому засіданні можливість розгляду справи по суті, суд з огляду на думку сторін, строки розгляду справи та диспозитивність судового процесу прийшов до висновку про продовження слухання справи. Судом встановлено, що сторонами не надано доказів набуття права власності на спірний гараж. Оскільки Інформаційна довідка з Єдиного реєстру заборон і відчуження об'єктів нерухомого майна на яку посилається позивач, в даному випадку не може бути належним та допустимим доказом реєстрації права власності. Згідно наданої довідки підставою обтяження є постанова Державної виконавчої служби у Солом'янському районі м. Києва АА810711, 11.08.2006, яка в свою чергу не була надана до суду, для з'ясування обставин, у зв'язку з чим в 2006 році держаний виконавець прийшов до висновку про наявність права власності на гараж у [PERSON] Крім цього, ці дані спростовуються вищенаведеною відповіддю Бюро, згідно якої станом на 01.06.2010 право власності на гараж не зареєстроване. Відповідно до ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно положень ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно положень ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст.11 ЦПК України, в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В ході розгляду цивільної справи стороною позивача та відповідача не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про набуття права власності на спірний гараж, позовних вимог щодо визнання права власності на гараж і т.і. від позивача не надходило, тому проведення поділу гаражного боксу, який позивач відносить до спільного майна подружжя з виділом в натурі у власність [PERSON] гаражу та стягненням на користь позивача компенсації за ? частину спірного майна є неможливим. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed