Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

01.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на вищезазначений будинок, що належав [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцем якого була його дружина [PERSON], але не встигла оформити свої спадкові права. 30.09.2016 року приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просив суд визнати за ним право власності на зазначений житловий будинок. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Подали заяву, в якій зазначили, що проти задоволення позову не заперечують та просять проводити розгляд справи без участі представника Орепівської сільської ради. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних доказів. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР від 1968 р., [PERSON] надано право на забудову земельної ділянки в с. Орепи. (а.с. 10) Згідно довідки №160 від 16.02.2017 р. житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], належав [PERSON] згідно погосподарської книги №1, особовий рахунок [NUMBER] за 1967-1969 р. Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Отже, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Таким чином, на підставі довідки з погосподарської книги судом встановлено, що власником спірного будинку був [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.08.2000 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 7) Відповідно до довідки № 460 від 04.07.2016 р. [PERSON] на момент смерті проживав та був зареєстрований за вищевказаною адресою, разом з ним протягом 6 місяців до його смерті проживала дружина [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 р.), який діяв на час смерті [PERSON], при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги визнавались, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00017179425 підтверджується реєстрація шлюбу між [PERSON] і [PERSON] 11.07.1949 рку. Стаття 549 ЦК України (1963 р.) визнавала, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Винекнення права власності на нерухоме майно не повязувалось з його реєстрацією На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що право власності на спірне домоволодіння перейшло до [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] Відповідно до заповіту, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Орепівської сільської ради 21.01.2002 р., [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] Згідно постанови приватного нотаріуса, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкодавцем не було у встановлено порядку зареєстровано право власності на домоволодіння. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). Згідно із ст. 1299 ЦК України, яка була чинна до 04.08.2013 року, передбачалось, що право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. У випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину, не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння належало [PERSON], який померл [INFO], спадкоємицею якого була [PERSON], яка не оформила свої спадкові права. та померла [INFO]. Враховуючи, що [PERSON] за життя набула право власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування після смерті чоловіка, це майно увійшло до спадкової маси, отже, право власності на нього в порядку спадкування перейшло до позивача. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved