Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] свій позов мотивує тим, що з 2002 року вона та двоє її дітей - [PERSON] та [PERSON] постійно проживають у [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме №40311338 від 08.07.2015 року, вона є одним із співвласників цієї квартири, несе витрати по її утриманню, оплачує комунальні послуги. Крім них, у квартирі зареєстровані [PERSON], його дружина - [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON] [PERSON], [INFO]. [PERSON] за останні шість місяців ні разу у квартиру не приходив та нею не користувався, а його дружина [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON]П.І. ніколи не проживали у спірній квартирі . Будь-яких особистих речей, належних відповідачам, у квартирі немає. Відповідачі мають інше постійне місце проживання за адресою: [INFO] та проживали там ще задовго до народження малолітньої дитини [PERSON]П.І. Дана квартира є приватною власністю [PERSON] і належить йому з 2007 року. Проживаючи за іншим місцем, відповідачі витрат на утримання спірної квартири не несуть, а формальна реєстрація їх у цій квартирі позбавляє її можливості отримати субсидію. Вона неодноразово просила відповідачів змінити свою адресу реєстрації із пр. Молоді на адресу фактичного місця проживання, проте вони цього не зробили. Викладені вище обставини підтверджуються: довідкою, виданою ЖЕК №8 від 22.09.2016 року №1239 , згідно якої у квартирі [ADDRESS], окрім її та її дітей [PERSON] та [PERSON], більше ніхто не проживає; актом обстеження умов проживання сім'ї [PERSON] від 04.10.2016 року, згідно якого у квартирі постійно проживають вона та її діти [PERSON] і [PERSON], речі малолітніх дітей відсутні; актом обстеження умов проживання сім'ї [PERSON] від 11.10.2016 року, актом перевірки паспортного режиму від 26.04.2011 року, згідно якого факту проживання відповідачів у квартирі не встановлено; довідкою Луцького міського відділу УМВС України у Волинській області, згідно якої [PERSON] та [PERSON] у квартирі впродовж останніх 8 років не проживають; довідкою Луцького відділу поліції ГУ НП у Волинській області, згідно якої [PERSON], [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON]П.І. у квартирі із 2007 року по жовтень 2016 року (дату проведення перевірки) не проживають. З наданих доказів слідує, що [PERSON], [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON]П.І. відсутні за місцем реєстрації та мають інше постійне місце проживання у [INFO], а отже забезпечені житлом. Посилаючись на вищенаведене, позивач просив суд визнати [PERSON], [PERSON] та їх малолітню дочку [PERSON] [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача подав суду заяву про зменшення позовних вимог, згідно з якою просить суд визнати лише [PERSON] та її малолітню дочку [PERSON] [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою №128 по пр. Молоді, 11 у місті Луцьку. В судовому засіданні позовні вимоги , з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнав, подавши суду письмове заперечення, та пояснив, що відповідачі дійсно не проживають у спірній квартирі, а проживають за адресою: [INFO], дана квартира перебуває у власності [PERSON] та останній є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS], вправі нею розпоряджатись на власний розсуд, бути в ній зареєстрованим разом з членами своєї сімї, просив в задоволенні позову відмовити. Представник Служби у справах дітей в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, вважає, що, в разі його задоволення, будуть порушені права малолітньої дитини. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2014року у справі №161/8638/14-ц позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім?єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено. Суд вирішив: встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON], як чоловіка та жінки однією сім?єю без шлюбу в період з 05 листопада 1999 року по 28 травня 2007 року; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності за кожним по ? частині квартири [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений від 04 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1090. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року, подану [PERSON] апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2014року в частині визнання за [PERSON], [PERSON], [PERSON] права власності за кожним по 1/4 частині квартири змінено; визнано за [PERSON] право власності на 31/100 частину квартири [ADDRESS]; визнано за [PERSON], [PERSON] право власності за кожним по 19/100 частин даної квартири. В решті рішення залишено без змін. З довідки №39-32/1632 від 30.11.2016р., виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Луцької міської ради вбачається, що за відомостями Реєстру територіальної громади міста Луцька у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання таких осіб: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Судом встановлено і даного факту не заперечував представник відповідача, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, а лише зареєстровані зі згоди співвласника спірної квартири [PERSON] Крім того, представник відповідача підтвердив той факт, що у власності [PERSON] є квартира за адресою: м. Луцьк, пр. Відродження, 7/92, в якій він проживає разом із дружиною [PERSON] та дитиною [PERSON]П.І., квартира перебуває в іпотеці в рахунок забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як слідує із змісту ст. 41 Конституції України та ч.І ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першої статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п.34 постанови від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, і такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української PCP. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до розяснень, що містяться у п. 15 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України\~ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996року, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно вимог ст.156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом в будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування найманим приміщенням. Таким чином, аналізуючи наведене, та приймаючи до уваги зазначені норми законодавства, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] І. є членами сімї співвласника спірної квартири [PERSON], зареєстровані у квартирі з дозволу співвласника [PERSON], тому вправі користуватись цим житлом. Факт непроживання в цій квартирі відповідача з дитиною в даному випадку не є достатньою підставою для визнання їх такими, що втратили право на проживання в ній. За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed