Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

29.12.2017 позивач, як правонаступник ЗАТ КБ "ПриватБанк", звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги невиконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення коштів за кредитним договором № PLXRRX22520237 від 21.03.2007, внаслідок чого на 31.03.2018 утворилася заборгованість відповідача перед банком зі сплати процентів за період 01.12.2007 - 01.12.2017 у сумі 22142,71 грн. Позовна давність складає 5 років. Також заявлено вимогу про стягнення сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору 1600,00 грн. (т. 1 а.с. 2-4, 20). Представник позивача В .М.Забара у судовому засіданні 18.07.2018 позов підтримав повністю, наголосив, що відповідач уклав з позивачем кредитний договір 21.03.2007 підписавши відповідну заяву, він ознайомився з умовами і тарифами банку. Проценти банк має право нараховувати до повного погашення заборгованості, а не у межах строку дії договору. Позовну давність банк не пропустив, яку визначено тривалістю 5 років у п. 5.5 Умов і правил надання послуг у ПриватБанку (т. 1 а.с. 243-246). Надалі позивач представника у судові засідання не направляв, у справі є клопотання позивача про розгляд справи за відсутності його представника; суд неодноразово визнавав обов`язковою явку представника позивача та витребовував двічі у нього оригінал заяви відповідача про отримання кредиту, проте представник позивача у судові засідання не з`являвся, позивач витребувані документи до суду не надіслав. Відповідач у судових засіданнях заперечував проти позову повністю. Вказав, що не брав у банку кредит 21.03.2007. Він брав інші кредити. За першим кредитом розрахувався за судовим наказом суду, а щодо другого суд відмовив у позові через сплив строку позовної давності. Надана позивачем заява позивача є підробленою, до справи додано не ту копію паспорта відповідача. Відповідач вказав, що банк свідомо тривалий час вводить в оману і його і суд, строк звернення з позовом до суду пропущено; у позові слід відмовити через не отримання кредиту і пропуск строку звернення до суду, а справу закрити і перекваліфікувати на шахрайство з боку банку. Суд задовольнив клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи стосовно його підпису на спірній анкеті позичальника, однак висновок експертом не складено через не оплату вартості експертного дослідження, ненадання оригінала досліджуваного документа і порівняльних зразків підпису відповідача (т. 1 а.с. 247, 248; т. 2 а.с. 4, 5, 44). Неодноразова неявка представника позивача у судові засідання, не використання його представником права надати особисті пояснення по суті позову та ненадання витребуваних судом доказів не перешкоджає розгляду справи по суті за відсутності представника позивача. Виконуючи приписи ст.ст. 264, 265 ЦПК України суд зазначає таке. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд встановив, що між позивачем, як банком, і відповідачем, як позичальником, шляхом заповнення та підписання відповідачем 21.03.2007 анкети позичальника (т. 1 а.с. 7) укладено кредитний договір № PLXRRX22520237 від 21.03.2007. За умовами договору відповідач отримав у позивача кредит у сумі 3476,40 грн на строк 24 місяці з 21.03.2007 по 21.03.2009 включно; відсотки 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту 83,43 грн; одноразова винагорода за надання фінансового інструменту 579,40 грн; погашення заборгованості щомісяця з 21 по 26 число у сумі 247,35 грн, яка включає у себе погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що під анкетою проставлено не його підпис. Суд нагадує, що відповідна судова експертиза не була проведена з огляду на не вчинення відповідачем дій, необхідних для складення висновку експерта. Отже, між позивачем і відповідачем укладено кредитний договір (далі Договір). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі (ч. 2 ст. 10561 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивач здійснив нарахування процентів за Договором за період 01.12.2007 - 01.12.2017 у сумі 22142,71 грн (а.с. 5, 6), тобто по дату складення позовної заяви у цій справі. Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 28.03.2018, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зробила, зокрема, такі висновки: 1. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. 2. Щодо виконання зобов`язання простроченого боржника після спливу строку (терміну) такого виконання Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. (1.3) Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. (3) Висновки про правильне застосування норм права 89. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. 90. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 91. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо зазначеної позиції ВП ВС, тобто вказаного позивачем права на стягнення процентів протягом 10-ти років (01.12.2007 - 01.12.2017), суд зазначає, що позивач має право на стягнення процентів у розмірі, визначеному умовами кредитування за Договором до 21.03.2009 включно, а не до повного погашення заборгованості чи до моменту звернення з позовом до суду, оскільки строк дії кредитного договору спливає 21.03.2009. Нарахування відсотків за кредитним договором за межами строку його дії суперечить закону. Тобто, строк сплати відповідачем будь-якої заборгованості за кредитним договором від 21.03.2007 спливає 21.03.2009. Саме 21.03.2009 є терміном виконання зобов`язання та, відповідно, терміном дії кредитного договору, що укладений між сторонами. Згідно розрахунку на 21.03.2009 загальний залишок заборгованості за процентами відповідача перед позивачем за Договором складав 3775,59 грн (т. 1 а.с. 5). Відповідачем зроблено заяву про сплив позовної давності і відмову з цих підстав у позові. Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року, справа № 6-127цс14 вказав, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки (ст. 257 ЦК). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК передбачає, що позовна давність тривалістю один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч.1 та 5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК). Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Відповідачем не заперечено, а позивачем доведено, що строк позовної давності за Договором узгоджено сторонами тривалістю 5 років. Суд повторює, що кінцевий термін повернення заборгованості за Договором складає 21.03.2009 включно. Із наступного дня - 22.03.2009 - у позивача виникло право на позов; саме з цієї дати позивач знав про порушення свого права. Саме з цієї дати починає відлік 5-річний строк позовної давності за вимогами позивача що виникають із Договору, який сплив 22.03.2014. Натомість позивач звернувся з позовом до суду 29.12.2017 (т. 1 а.с. 20), тобто більш як через 3 роки і 9 місяців після закінчення 22.03.2014 строку позовної давності, а загалом більш як через 8 років після закінчення строку кредитування. З огляду на положення ст. 80 ЦПК України згадані докази (строк дії кредитного договору, обрахована позивачем заборгованість, строк позовної давності, дата звернення з позовом до суду) є достатніми для висновку суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову через сплив позовної давності. Ураховуючи зазнане, суд відмовляє у задоволенні позову повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із тим, що у задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору з відповідача на користь позивача. Відповідач не повідомив суд про наявність у нього будь-яких судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed