Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У жовтні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання спадщини відумерлою, якою просила -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 09.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., зареєстрований за №1179; скасувати державну реєстрацію права власності від 09.10.2018, номер запису про право власності 28311113, а також скасувати державну реєстрацію права власності від 21.09.2017, номер запису про право власності 22501790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1360896012101; -визнати спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою; -передати квартиру [ADDRESS] , у комунальну власність територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради; -стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.08.2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності задоволено: визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 30 грудня 2015 року між ним та [PERSON] , дійсним; припинено право власності та скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнано та зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON] 21 вересня 2017 року, на підставі вказаного рішення, [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру. Згодом, 09 жовтня 2018 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу спірної квартири, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] . Згодом, постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року скасовано, провадження у справі закрито. Міська рада вважає, що право власності на спірну квартиру незаконно перейшло спочатку до [PERSON] , а потім до [PERSON] , внаслідок чого, було порушено права територіальної громади міста, в особі Міської ради на визнання зазначеного майна відумерлою спадщиною, у зв`язку з чим, вимушені звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 27 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] надав суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти задоволення позову, зазначав, що вимоги про визнання спадщини відумерлою мають розглядатися в порядку окремого провадження, в свою чергу, витребування майна у нього є неможливим, оскільки він є його добросовісним набувачем, також зазначив, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , його представник - адвокат Бразалук С.С., третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву не надавав. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши сторони, які з`явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Способи судового захисту передбачені ст.16 ЦК України. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності: б/н від 31.03.2009, яке видано Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством "Південне" Дніпропетровської міської ради (а.с.68, 155-156). Громадянка [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується листом ВДРАЦС УДР ГТУЮ у Дніпропетровській області №23431/1661/03.1-41 від 21.10.2019 року (а.с.103). В свою чергу, [PERSON] , спірна квартира належить на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1179 (а.с.66, 69-72). [PERSON] квартира [ADDRESS] належала на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.08.2017 року у цивільній справі №202/4559/17-ц, яке набрало законної сили 31.08.2017 року, що підтверджується також п.1.3. договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2018 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав (а.с.66-68,69-72). Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.08.2017 року в рахунок погашення боргу за договором позики вирішено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності задовольнити в повному обсязі, визнано договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 30.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнано за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язано органи нотаріату (державним або приватним нотаріусам), які здійснюють функції державного реєстратора прав на нерухоме майно здійснити державну реєстрацію права власності за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.69-72). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року скасовано, провадження у справі закрито (а.с.73-75). Вирішуючи позовні вимоги Дніпровської міської ради щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 09.10.2018 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Звертаючись до суду з позовом, Міська рада просила визнати недійсними договір купівлі-продажу спірної квартири від 09.10.2018 року, оскільки [PERSON] фактично незаконно набув право власності на квартиру внаслідок судового рішення щодо прав та обов`язків [PERSON] та [PERSON] ухваленого вже після її смерті, а тому відповідно і не володів правом продажу спірної квартири й на момент укладання договору від 09.10.2018 року. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, слід зазначити, що стаття 215 цього Кодексу також розмежовує недійсні правочини на нікчемні якщо їх недійсність прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але які у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, можуть бути судом визнані недійсними. Кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Відповідно до частини другої статті 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Пунктом 8 Постанови ПВС України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Так, в ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] не мала процесуальної дієздатності під час вирішення справи №202/4559/17 за позовом [PERSON] до неї, щодо права власності на належну їй квартиру [ADDRESS] , що і було встановлено судом апеляційної інстанції. Тобто право власності на зазначену квартиру [PERSON] набув на підставі рішення суду, яке внаслідок неврахування зазначених обставин було скасовано постановою апеляційного суду та закрито провадження у справі, а тому на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] , [PERSON] не мав необхідного обсягу повноважень власника квартири. Отже, договір купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Шуваєвою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1179, не відповідає вимогам закону, а тому підстав для визнання цього договору недійсним є неналежним способом захисту, оскільки такий спосіб захисту з огляду на положення статей 15, 16 ЦК України за наведених обставин не є ефективним. Так, стаття 228 ЦК України визначає, що нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Отже, спрямованість правочину, що порушує публічний порядок, визначається встановленням мети відповідного волевиявлення на момент його здійснення. Тобто, для віднесення правочину до тих, що порушують публічний порядок, достатньо встановлення в особи, яка його здійснила, мети щодо настання неправомірних наслідків уже на стадії укладення договору, а не його виконання. При цьому у зазначених випадках особі не можна повертати все, що вона передала за недійсним правочином (частина перша статті 216 ЦК України). У такому разі настають наслідки, передбачені публічним законодавством (у тому числі й повернення майна власнику). Отже, на відміну від положень частини першої статті 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається перш за все порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, що в цілому не виключає того, що одночасно порушуються вимоги інших актів, що регламентують приватноправові відносини. Правами і свободами людини і громадянина, закріпленими у Конституції України, зокрема є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41). Судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 09.10.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не був власником квартири та не мав правових підстав для укладання цього договору, тобто розпорядився чужою власністю. Таким чином, можна дійти висновку, що вказаний правочин був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та незаконне заволодіння нерухомим майном фізичної особи [PERSON] (її можливих правонаступників) та на використання всупереч закону її приватної власності, а тому, такий правочин порушує публічний порядок, є нікчемним, і визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому в разі пред`явлення такої вимоги вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Відтак, пред`явивши вимогу про визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження спірної квартири, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Зі змісту роз`яснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому в разі пред`явлення такої вимоги вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Тобто в резолютивній частині рішення суду ця обставина констатується, а не вирішується як окрема вимога. Наведена позиція узгоджується з правовою позицією ВСУ від 02.03.2016 у справі №6-308цс16. Водночас відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексах випадках. Разом з тим, Дніпровська міська рада не зверталась до суду з вимогою про встановлення нікчемності правочину; вимога про застосування наслідків недійсного правочину не була заявлена у встановленому порядку, а тому за правилами статті 13 ЦПК України не може бути предметом розгляду і щодо неї не може бути ухвалено рішення. У зв`язку із викладеним, суд вважає необхідним відмовити в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09 жовтня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1179 та скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] (запис № 22501790), з підстав, які наведені у позові. Вказана позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові суду від 14.11.2019 року у справі № 204/2341/17. Позовні вимоги Дніпровської міської ради про скасування державної реєстрації договору від 09.10.2018 року, про визнання спадщини відумерлою та передання її у власність територіальної громади міста Дніпра є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 09.10.2018 року, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цих вимог. Крім того, суд вважає за необхідне наголосити на наступному. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. З системного аналізу положень ст.1277 ЦК України вбачається, що підставами визнання спадщини відумерлою є: 1) фізична відсутність спадкоємців за заповітом та (або) за законом; 2) позбавлення їх права на спадкування або усунення від права на спадкування; 3) відмова від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом та (або) за законом; 4) неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом та (або) за законом. Відумерлість спадщини означає, що на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця ніхто з його спадкоємців не претендує з будь-яких причин: у спадкодавця може не бути спадкоємців за законом; усі спадкоємці, як за законом, так і за заповітом відмовилися від прийняття спадщини або не встигли прийняти її, або усі спадкоємці усунені від спадщини. Натомість, з наявної у матеріалах справи інформації з Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори вбачається, що до Третьої ДДНК із заявами про відмову/прийняття спадщини після померлої [PERSON] ніхто не звертався, окрім того, інформації зі Спадкового реєстру про заведення спадкової справи чи її відсутність за заявами поданими до будь-якої іншої нотаріальної контори чи нотаріуса надано не було (а.с.180). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.3,4 ст.1268, ст.1269 ЦК України. Так, згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Судом не вбачається, а позивачем не доведено, що після смерті [PERSON] жодна особа не прийняла спадщину, внаслідок постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Наявний в матеріалах справи лист Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 23.10.2019 року № 2/5-506, про відсутність зареєстрованих осіб за адресою спірної квартири не може бути безумовним доказом неприйняття спадщини певною собою. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання за адресою, відмінною від адреси спадкодавця на час відкриття спадщини, не може свідчити відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України про неприйняття спадщини. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 03 листопада 2010 року у справі 6-7165св09. Підсумовуючи, суд зазначає, що відсутність реєстрації будь-яких осіб за адресою спірної квартири, за однією адресою з спадкодавцем, не є безумовним доказом відсутності осіб, які відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Виходячи з наведеного, при вирішенні судом питання про визнання спадщини відумерлою підлягають дослідженню відомості наявні у Спадковому реєстрі, а також підлягають встановленню обставини пов`язані, із наявністю/відсутністю осіб, що фактично прийняли спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, яке відбувається без звернення до нотаріуса. Проте, Міською радою не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відсутності осіб, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, що свідчило б про прийняття ними спадщини, окрім того, відповідних клопотань про отримання та дослідження витягу зі спадкового реєстру також заявлено не було. Враховуючи вищенаведене, відсутня сукупність обставин, передбачених ст.1277 ЦК України для визнання спадщини відумерлою. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України, покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed