Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Гайворонського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.07.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7800.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму, залишку заборгованості за кредитом. На порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов'язань за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 30.09.2014 року становить - 14193,60 грн., яка складається з наступного: - 07800 грн. - заборгованість за кредитом; - 5141.52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 100 грн. - заборгованість за комісіями за користування кредитом: а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500.00 грн. - штраф (фіксована частина). - 652.08 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судове зсідання не з'явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 27-29). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надіслала до суду письмове заперечення в якому вказала, що з позовними вимогами вона не згодна зі слідуючих підстав. Згідно ч.1, ч.2 ст.60 ЦПК „кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається! як на підставу своїх вимог і заперечень", „доказування не може ґрунтуватися на припущеннях". 11.07.2007 року поміж [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту па платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 250 грн., а не 7800 грн., як це вказує в своїй позовній заяві позивач. Про це свідчить заява підписана [PERSON] 11.07.2007 року. Позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог, не надано суду доказів чим обґрунтовується розмір основної кредитної заборгованості в сумі 7800 грн., на яку позивачем здійснено і інші нарахування заборгованості, а саме: Заборгованості про процентам за користування кредитом, яка становить -5141.52 грн.; Заборгованості по комісії за користування кредитом, яка становить -100 грн. Штрафи: 500 грн. (фіксована частина) 652.08 грн. (процентна складова). Всього - 6393,60грн. Також позивачем не надано доказів на який термін надано цей кредит, а саме не надано кредитної картки, з якої б видно було термін дії цієї кредитної картки відповідно і термін дії вищевказаного Договору про надання кредиту, укладеному поміж [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк. З вищевказаного унеможливлюється встановити можливий перерив строку позовної давності. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини 13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Позивачем не надано також доказів про особисте підписання [PERSON] умов і правил надання банківських послуг, на порушення яких посилається в своєму позові позивач, вказавши що ПАТ КБ «Приватбанк письмово ознайомив [PERSON] з цими Умовами кредитування і вона з ними погодилася. А тому вона вважає, що позивачу має бути відмовлено в частині стягнення з [PERSON] основної кредитної заборгованості в сумі 7800 грн. та заборгованості про процентам за користування кредитом, яка становить - 5141.52 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом, яка становить -100 грн. всього - 13041.52 грн. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] штрафів. Згідно зі ст.256 ЦК України «позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Відповідно до ст.257 ЦК України «загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України «позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно пункту 2 вищевказаного договору сам договір складається з: заяви, пам'ятки клієнта, умов і правил надання банківських послуг, тарифів. Згідно пункту 5.4. Пам'ятки клієнта «термін погашення по кредиту по платіжним карткам виконується в наступному порядку: термін погашення відсотків по Кредиту - щомісячно за попередній місяць. Термін погашення Кредиту в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. Відповідно до п..8.6 вищевказаного договору «при порушенні клієнтом термінів сплати платежів по любому з грошових зобов'язань, передбачених вищевказаним договором більше чим на 120 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 500 грн.+ 5% від суми позову. Останній платіж, а саме, внесення коштів на платіжну картку, був зроблений мною 23.02.2013 року. Відповідно ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 28.02.2013 року мав інформацію щодо заборгованості. І після спливу 120 днів ПАТ КБ «Приватбанк не повідомив [PERSON] про заборгованість, про штраф, який [PERSON] мала би сплатити. Згідно розрахунку заборгованості за кредитом термін нарахування штрафу (після спливу 120 днів) - 28.06.2013 року. Ця дата являється початком перебігу спеціальної позовної давності, термін якої сплив 28.06.2014 року, а позивач з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом та штрафу звернувся до суду лише 03 листопада 2014 року. А тому вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» втратило своє право на стягнення суми штрафу, яка складає 1152.08 грн., а тому в цій частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанку також має бути відмовлено. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала посилаючись на його необґрунтованість, а також просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із позовом та відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника відповідача адвоката [PERSON], вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.07.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7800.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму, залишку заборгованості за кредитом [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві від 11.07.2007 року, якою, зокрема визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти; порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами, (а.с. 8). Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично дотується на такий самий термін. Кредитну картку [PERSON], виписку по розрахунку та пам'ятку клієнта, позивач суду не надав, а тому суд виходить з того, що строк дії карточки закінчився 11 липня 2009 року, тобто після того як вона автоматично пролонгувалась ще на рік. За таких обставин суд приходить до висновку. Що у банка виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] з 12 липня 2009 року. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч, 5 ст. 267 ЦК України) ЦК України передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст. 266 ЦПК України зі спливом позовної давності за основною вимогою позивача спливла позовна давність і до додаткових вимог. Укладений між сторонами договір не містить умов про збільшення встановленої ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовної давності. Згідно ст.88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову не підлягають стягненню з відповідача судові витрати по справі в сумі - 243 гривні 60 копійок. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed