Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

10.07.2014 року представник позивачів звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що їх батьками є [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], які проживали разом в будинку за адресою: [ADDRESS], що належав батьку на праві власності. Хоча батьки проживали без реєстрації шлюбу з 1977 року по 1981 рік, але були однією сім'єю,поки батько не був засуджений до позбавлення волі за вчинення злочину. Крім них, у батьків є ще син [PERSON] Після того як [PERSON] повернувся з місць позбавлення волі, він не проживав разом з матір'ю [PERSON], мешкав окремо, але від дітей він не відмовлявся та повністю визнавав їх своїми дітьми до моменту своєї смерті. У свідоцтвах про народження позивачів батьком записаний [PERSON] згідно cт. 135 Сімейного Кодексу, у зв'язку з цим позивачі звертаються до суду для встановлення факту визнання батьківства. Крім цього, після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому домоволодіння в [ADDRESS], а позивачі як доньки померлого є спадкоємцями першої черги. Тому просять суд: встановити факт визнання батьківства померлим [PERSON] відносно [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], на будинок [ADDRESS]. В судовому засідання позивачки та їх представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять позов задовольнити. Представник відповідача Сумської міської ради - Горяєва А.І. в судовому засіданні позов не визнала, вказуючи, що позивачами не надано суду достатніх доказів того, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство і проживали як сім»я, що саме [PERSON] був їх біологічним батьком та піклувався про них, як і доказів того, що останньому належав на праві власності будинок [ADDRESS], а тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Третя особа- [PERSON] в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що померлий зовсім не визнав позивачів своїми доньками, а з ним він спілкувався і визнавав своїм сином. Третя особа- [PERSON]., яка є донькою померлого [PERSON] згідно копії свідоцтва про народження (а.с. 44) та її представник [PERSON] в судовому засіданні не згодні із заявленими вимогами, вказуючи, що позивачів знала як мешканок району Баранівкі м. Суми, а також батько при житті про них не розповідав і при його житті до нього ніколи не приходили (а.с. 63) Свідок [PERSON] підтвердила ті обставини, на які посилаються позивачі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що знала померлого [PERSON] із самого дитинства, який приводив додому жінку [PERSON], але разом як сім»я вони не проживали і те, що у цієї жінки від [PERSON] народилися діти, вона не знає і ніколи їх не бачила, оскільки за батьком доглядала та займалася похованням його донька - [PERSON]. Інколи до нього приходив [PERSON], але її невідомо, чи він є сином померлого. Суд, заслухавши представника позивачів, позивачів, представника відповідача, третіх осіб та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у м. Суми, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4) При цьому, позивачка звернулася до суду як [PERSON], однак підтверджуючих документів на зміну прізвища з «[PERSON]» на «[PERSON]» не надала. Як убачається із копії свідоцтва про народження батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] народилася [INFO] у м. Суми, що підтверджується копією свідоцтва про народження та актовим записом про народження (а.с. 5,66), з яких убачається , що батьками дитини також записані [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про народження третьої особи- [PERSON], остання народилася [INFO] і її батьком записаний [PERSON] (а.с. 44) Згідно актового запису про смерть, [PERSON] помер [INFO]. (а.с. 67-68) Частинами 2, 3 ст. 128 СК України передбачено, що позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 129 визначено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. Як слідує із Кодексу про шлюб та сім»ю УРСР, який діяв на час народження позивачів, а саме із ч.ч.2, 3 ст. 53- у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Недоречним є посилання представника позивачів на ст. 135 СК України, адже ця норма статті почала діяти лише з 01.01.2004 року. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи було встановлено, що мати позивачів [PERSON] та [PERSON] не перебували між собою у шлюбі, разом з цим жодного доказу на те, що вони вели спільне господарство і проживали однією сім»єю суду надано не було, як не доведено і те, що [PERSON] піклувався про них них як про своїх дітей, виховував них, надавав матеріальної допомоги тощо. З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку про необгрунтованість та недоведеність вимог з приводу того, що [PERSON] є батьком дитини, адже питання про походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це, зокрема у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", у п. 13 роз»яснювалося, що підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Натомість стороною не було надано жодного беззаперечного, належного, достатнього доказу, на підставі якого суд міг би визнати померлого [PERSON] батьком дітей-позивачів. Слід зазначити, що третя особа- [PERSON] також звертався до суду із аналогічним позовом, за наслідками розгляду якого було ухвалено Ковпаківським районним судом м. Суми рішення від 04.08.2014 року про відмову у задоволенні позовних вимог, яке 02.09.2014 року апеляційною інстанцією залишено без зміни. (а.с. 89-90). Що ж стосується вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на будинок [ADDRESS], такі вимоги також не підлягають задоволенню, адже згідно довідки Управління майна комунальної власності від 28.08.2014 року, домоволодіння за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 64), жодних доказів того, що [PERSON] був власником цього домоволодіння надано суду не було, відповідно і спадкоємці не можуть наслідувати те майно, яке не було у власності спадкодавця, тим паче, що судом не було встановлено, що [PERSON] був біологічним батьком [PERSON] та [PERSON] Статтею 213 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Беручи до уваги вище викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed