Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

01 жовтня 2020 року Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо премета спору на стороні позивача: Широколанівська сільська рада Веселинівського району Миколаївської області, про відібрання малолітньої дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовна заява мотивована тим, що відповідачі є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Вони зловживають алкогольними напоями, не виконують батьківських обов`язків, залишають дітей без належного догляду. Хоча і мають побутові умови для виховання дитини, проте утримують житло у неналежному стані. Будинок, у якому проживає дитина, занедбаний, потребує ремонту, порушені санітарно-гігієнічні норми, відсутні необхідні побутові умови. Із квітня 2020 року родина відповідачів перебуває під соціальним супроводом, а дитина - на обліку в службі у справах дітей Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області. Рекомендацій відповідних органів щодо покращення умов проживання дитини батьки не виконують, ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання дитини, що створює загрозу її життю та здоров`ю. З урахуванням зазначеного, позивач просив відібрати дитину у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав, передати її органу опіки та піклування для подальшого влаштування та стягнути з відповідачів аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача Усликова Н.В. позовні вимоги підтримала, та зокрема вказала, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини: не піклуються про її фізичний, духовний і моральний розвиток, не утримують, не забезпечують нормальні умови для проживання дитини. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, просили суд не відбирати в них їх дитину, вказали, що вони стали на шлях виправлення, покращили житлові та побутові умови, бажають повернути дитину, перестали вживати алкогольні напої. В судове засідання представник третьої особи Широколанівської сільської ради не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду 18.12.2020 року надав заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради. Заслухавши вступне слово представника позивача Усликової Н.В. , відповідачів [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Дитина відповідачів перебуває на обліку служби в справах дітей Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах. Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов життя дітей в сім`ї відповідачів (а.с. 16-18) приготовлена їжа відсутня, запаси продуктів харчування в обмеженій кількості, санітарний стан житла потребує прибирання. Відповідно до висновку від 07.09.2020 року №180/22-01-02/07 (а.с. 6-7) про доцільність відібрання малолітнього [PERSON] від його батьків [PERSON] та [PERSON] , враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] впродовж тривалого часу не виконують належним чином своїх батьківських обов`язків, не створюють безпечних умов для проживання та розвитку свого сина, з метою захисту прав, свобод та законних інтересів малолітньої дитини, водночас надаючи можливість батькам виправити ситуацію на краще, члени комісії дійшли висновку про доцільність відібрання малолітнього [PERSON] від його батьків [PERSON] та [PERSON] . Конвенція про права дитини, у якій закладено принцип інтересів дитини понад усе, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 рокуу справі «М. С. проти України», (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52). Влаштування дитини під опіку слід розцінювати як тимчасовий захід, який повинен бути припинений щойно це дозволятимуть обставини, і будь-які заходи із застосування тимчасової опіки повинні узгоджуватися із остаточною ціллю щодо воз`єднання батьків (батька/матері) та дитини (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2019 року у справі «R.V. and Others v. Italy», пункт 91, рішення ЄСПЛ від 09 травня 2003 року у справі «Covezzi and Morselli v. Italy», пункт 118). Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед повинні виходити з інтересів самої дитини. Конституція України забороняє втручання в особисте і сімейне життя фізичних осіб, крім випадків, передбачених нею (статті 32), та проголошує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51). Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з частиною першою статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відповідно до пунктів 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Положеннями частини четвертої статті 231 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язано уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників. За актом обстеження матеріально-побутових умов, проведеним 18.12.2020 року Широколанівською сільською радою будинок приведений в належний санітарний стан, проведено поточний ремонт будинку, речі, постільна білизна випрана, є ліжко для дитини, продукти харчування. В подвір`ї все прибрано. Обоє батьків перестали вживати алкогольні напої. Обставини, вказані в даному акті підтверджуються також дослідженим в судовому засіданні електронним доказом з мобільного телефону та фотографіями. Відповідно до характеристики Широколанівської сільської ради від 18.12.2020 року на сім`ю відповідачів - [PERSON] та [PERSON] припинили вживати спиртні напої, привели в належний санітарний стан житловий будинок, заготовили дрова та продукти харчування, скарг на їхню поведінку в сільську раду не надходило. Крім того, відповідачі надали допомогу у вигляді підгузників і дитячих речей дітям-сиротам та позбавленим батьківського піклування, які перебувають в КНП "Миколаївський обласний Будинок дитини", що підтверджується квитанціями та подякою головного лікаря КНП "Миколаївський обласний Будинок дитини" від 27.10.2020 року. Враховуючи вказані обставини, з урахуванням вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, враховуючи небайдуже ставлення відповідачів до забезпечення своєї дитини та до факту її відібрання, їх намагання та бажання виправити ситуацію, яка склалась в їх родині, і продовжувати виховувати свою дитину та турбуватися про неї, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для відібрання дитини від батьків, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed