Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, в якій вказала, що в 2009 році вона приїхала працювати лікарем - терапевтом в Клинівську лікарську амбулаторію, де вона і працює по теперішній час. В вересні 2010 року директор АФ «Промінь» [PERSON] передав їй у власність житловий будинок по [ADDRESS] . Замітка про факт передачі їй житла міститься в газеті «Вісник Голованівщини» від 18.09.2010р. Договір купівлі-продажу між нею та власником будинку оформлений не був. Протягом 10 років вона проживає в будинку із своєю сім?єю, сплачує комунальні послуги, але вона не може там зареєструватись та зареєструвати своїх трьох дітей. Вона багатодітна мати, житла не має. Двоє її дітей малолітнього віку, які ніде не зареєстровані. Власником житла була [PERSON] , яка померла в 2014 році. Позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.09.2020р. позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 13.10.2020р. до суду надійшло клопотання про усунення недоліків відповідно до ухвали суду 29.09.2020р. 20.10.20 р. ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 02.11.20 р. на виконання ухвали Голованівського районного суду Кіровоградської області від 29.09.20 р. до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Клинівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. 14.12.20 р. у підготовчому судовому засіданні під час вирішення питання щодо залучення до матеріалів справи уточненої позовної заяви від 02.11.20 р. позивач зазначила, що вона її не підписувала, з даною уточненою позовною заявою не ознайомлена. Підписав її брат, оскільки вона находилась в лікарні, у зв`язку з чим судом постановлено ухвалу про повернення уточненої позовної заяви [PERSON] до Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Клинівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, яка подана до суду 02.11.2020 р. 19.01.2021р. судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою витребувано у Державного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бурдейної Ганни Іванівни належним чином завірену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , №106/2014. Ухвалою суду від 23.02.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з?явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якому просить розглядати справу у його відсутності, проти заявлених позовних вимог не заперечує. Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи зі слідуючого. Судом встановлено, що 05.10.2009р. [PERSON] зареєструвала шлюб у відділі РАЦС Голованівського районного управління юстиції у Кіровоградській області з [PERSON] , прізвище після одруження змінила на « [PERSON] » (а/с 39). Відповідно до замітки в газеті «Вісник Голованівщини» від 18 вересня 2010 року лікарю-терапевту Клинівської дільничної лікарні [PERSON] було надано житло в [ADDRESS] у придбанні якого допоміг директор АФ «Промінь» [PERSON] (а.с.40-41). Згідно копії паспорта позивач [PERSON] зареєстрована у будинку [ADDRESS] . Відповідно до квитанцій про сплату послуг за електроенергію, [PERSON] сплачує за електроенергію в будинку по [ADDRESS] (а/с 44-48). За замовленням [PERSON] комунальним підприємством «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентерезації» було виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок по [ADDRESS] , а також виготовлено звіт про проведення незалежної оцінки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а/с 49-65). Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог статті 89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Пунктом другим частини першої ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно з п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як вбачається із позовних вимог позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . При цьому в самій позовній заяві позивач не посилається на жодні норми чинного законодавства. Однак зазначає, що вона разом із своєю сім?єю проживає в даному будинку більше 10 років, в зв?язку з чим, суд приходить до висновку про звернення [PERSON] до суду з позовом за захистом своїх прав щодо визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень ст.ст. 335, 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст..ст. 15,16 ЦК України, а також ч.4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 Постанови) Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.14 Постанови). Як вбачається із витребуваної судом спадкової справи №106/2014 від 11.07.2014р. заведеної на ім?я [PERSON] , яка померла [INFO] , останній належав на праві власності будинок [ADDRESS] .(а.с. 159). 08.12.2015р. за заявою [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Інші спадкоємці за оформленням спадщини стосовно житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] на час розгляду справи не звертались. (а/с 112-114, 126-180). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] є не належним відповідачем у даній справі. Під час розгляду справи позивач не зверталась до суду із клопотанням щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем на підставі ст.51 ЦПК України, а суд в свою чергу враховуючи норми ЦПК України позбавлений можливості залучити (замінити) належного відповідача з власної ініціативи. Оскільки суд прийшов до висновку про звернення позивача до суду до не належного відповідача, суд не проводить оцінку інших наданих сторонами доказів (вищезазначених доповідних записок та актів), при цьому застосовує практику Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 по справі "Серявін та інші проти України", який у пункті 58 зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір залишити за позивачем. На підставі поданих по справі доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача мали місце і підтверджуються письмовими матеріалами справи, які не викликають сумніву, вони являються достовірними та вичерпними. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed