Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

10.11.2016 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого « Про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди », у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд зобов'язати відповідача у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, а саме на черговому засіданні вченої ради Університету спростувати неправдиву інформацію щодо позивача, а саме : про те, що «[PERSON] досяг граничного віку перебування на посаді»; неправдиву інформацію негативного змісту про невідповідність [PERSON] займати посади в військово-юридичному факультеті через те, що він завалив його роботу, перебуваючи на посаді начальника ВЮФ у 2014-2015 роках і про це свідчить висловлювання : « комісія (Головної інспекції Міністерства оборони України ) визнала роботу за час Вашого перебування на посаді начальника військово - юридичного факультету незадовільною»; невідповідну дійсному стану інформацію, яка вплинула на готовність голосувати присутніх в засіданні вченої ради Університету, про те, що «був затверджений новий штатний розпис по військово - юридичному факультету»; невідповідну дійсному стану інформацію, що «матеріали особистих справ були розглянуті конкурсними комісіями. Конкурсною комісією військово-юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого і конкурсною комісією Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. І спочатку матеріали були розглянуті конкурсною комісією військово- юридичного факультету, а затим були передані до конкурсної комісії вже університету»; невідповідну дійсному стану інформацію, про те, що «конкурсна комісія не рекомендує на зайняття посади начальника кафедри військового управління та права і начальника кафедри загальновійськових дисциплін [PERSON]»; невідповідну дійсному стану інформацію, що про те, що «якщо вони (характеристики) складені з порушення наказу, зареєстрованого у Мінюсті, комісія розглянула їх і не знайшла порушень». Зобов'язати відповідача усунути наслідки неповної і неправдивої інформації, що була поширена на засіданні вченої ради Університету від [INFO] та довести до членів вченої ради університету повну інформацію про переможця конкурсу - [PERSON], який обраний на посаду начальника кафедри всупереч вимогам закону України «Про вищу освіту» оскільки не мав при цьому наукового ступеню, наукового звання, наукового стажу, наукових публікацій. Зобов'язати відповідача - Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого за вчинення ним неправомірних дій, що порушили честь, гідність, ділову репутацію громадянина України [PERSON] офіційно на засіданні вченої ради університету перед ним вибачитись. Стягнути з Відповідача компенсацію за моральну шкоду та лікування позивача у розмірі 226145 гривень та понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO], за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, б. 77, відповідачем під час засідання Вченої ради Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого (далі по тексту - «Університет») при обранні на вакантну посаду начальника кафедри загальновійськових дисциплін було надано не повні та неправдиві дані відносно нього внаслідок чого було порушено його законні права та інтереси, а саме в тому, що він був позбавлений права прийняти участь у конкурсі на вакантну посаду заступника начальника факультету з навчальної та наукової роботи - начальника навчальної частини військово-юридичного факультету Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого, яка є вакантною з 22.04.2016, так як він особисто займається та займався питаннями навчальної та наукової роботи на цьому факультеті з січня 2000 року. Його досвід був врахований Міністром освіти та науки України та він був призначений до складу Науково-методичної ради МОН України, 13 Науково-методичної комісії з воєнних наук, національної та цивільної безпеки Наказом Міністра освіти і науки України від 06.04.2016 № 375. Він планував прийняти участь у цьому конкурсі та продовжити військову службу на посаді - заступника начальника факультету з навчальної та наукової роботи - начальника навчальної частини. На засіданні вченої ради від [INFO] за відсутності ректора, головуючий Битяк Ю.П. - перший проректор Університету, поширив вищезазначену неправдиву інформація про його невідповідність займати посади в військово-юридичному факультеті (далі по тексту -«ВЮФ») за віком, про неналежну організацію діяльності ВЮФ під час його керівництва у 2014-2015 роках і незадовільну оцінку її діяльності Головною інспекцією Міністерства оборони України, що працювала на ВЮФ у листопаді 2015 року. Зазначена інформація зачіпала його честь, гідність та ділову репутацію. У подальшому при голосуванні присутніх щодо його права бути призначеним за результатами конкурсу на посаду у ВЮФ вона негативно вплинула на його результати. Поширена Відповідачем на зборах інформація не відповідає дійсності, а тому вимагає спростування. Поширення даної неправдивої інформації призвело до небажаних наслідків у вигляді негативної реакції присутніх на засіданні членів Вченої ради, їх обурення щодо діяльності позивача, тому що більшість з присутніх на засіданні не знали дійсного, істинного стану речей з питань, викладених у репліках відповідача. На засіданні вченої ради відповідач на протязі тривалого часу виказував на його адресу образливі слова, виставляючи його перед присутніми на засіданні у вкрай негативному світлі. Оприлюднювати перед широким загалом осіб таку інформацію відповідач не мав права, оскільки вона є неправдивою та негативною, містила відомості, що ганьбили його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, наслідок навмисного перекручування даних про одного з претендентів з боку відповідача в особі голови конкурсної комісії Університету [PERSON]„ який також головував на засіданні вченої Університету [INFO], та розповсюджував неправдиву інформацію щодо складання необхідних документів і щодо віку, освіти позивача і тим самим дав поштовх для голосування присутніх за потрібного претендента, у конкурсі на посаду начальника кафедри загальновійськових дисциплін був допущений і переміг полковник [PERSON], якій не має ні наукового ступеню, ні наукового звання, ні педагогічного стажу, попри те, що у позивача - доктора юридичних наук, доцента з 23 річним педагогічним стажем, були усі підстави на перемогу у цьому конкурсі. Під впливом поширених відповідачем відомостей, які не відповідають дійсності, у присутніх на засіданні вченої ради [INFO] створилося негативне враження щодо нього та методично псувалася його ділова репутація, так як з багатьма особами, які були присутні на вченої раді, він у повсякденному житті мав ділові та особисті стосунки, які після зазначеного вчинку були зіпсовані. Неправомірні дії відповідача привело до суттєвого погіршення стану його здоров'я, тому він був вимушений проходити стаціонарне лікування протягом трьох тижнів у квітні-травні 2017 року. Будучи звільненим зі ЗСУ його матеріальний стан значно погіршився у з зв'язку з втратою статусу військовослужбовця та зупиненням отримання ним грошового забезпечення старшого офіцера ЗСУ. Загальна сума заподіяної йому неправомірними діями відповідача морального шкоди та витрат на лікування становить 226145 грн. Дії посадових осіб відповідача суперечать та грубо порушують приписи діючого законодавства, є неправомірними та такими, що не відповідають дійсним обставинам. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі відповідної нотаріально посвідченої довіреності ( а.с. 43 ), в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, на які позивач посилається в своєї позовної заяві та уточнених позовних заявах . При цьому, наголошували на тому, що викладена відповідачем, при зазначених обставинах інформація, є неправдивою та принижує честь, гідність, ділової репутацію позивача. У судовому засіданні представник відповідача НЮУ ім. Ярослава Мудрого - Колдашов О.В., який діє на підставі відповідної довіреності ( а.с. 175 ), проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених ним в своїх письмових запереченнях та відзиві, ( а.с..а.с. 67-72, 127-140, 182-198 ), наголошуючи на тому, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам цивільного законодавства. Суд, вислухав пояснення позивач, представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [INFO], за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, б. 77, відбулося засідання Вченої ради Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого, під головуванням першого проректору Університету [PERSON] з порядком денним : про обранні за конкурсом на вакантну посаду начальника кафедри загальновійськових дисциплін. В зазначеному конкурсі приймали дві особи : позивач [PERSON] та [PERSON] За результатами таємного голосування переможцем конкурсу був визнаний [PERSON] ( за - 58, проти - 1 ), при результатах позивача [PERSON] ( за - 1, проти 58 ). Зазначене засідання Вченої ради Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого фіксувалось технічними засобами, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні стенограмою перебігу засідання та відповідним аудіо записом. При цьому, стенограма та аудіо запис свідчить про наявність інформації на яку посилається позивач в своєї позовної заяві та яку просить суд спростувати. ( а.с.а.с. 7-9, 42, 49, 50, 62, 73-94 ). Також у судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу начальника військово - юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого № 249 від 08.12.2016 полковника юстиції [PERSON], начальника кафедри загальновійськових та правових дисциплін, посада якого була скорочена 30.11.2016 та звільненого наказом Міністра оборони України ( по особовому складу) від 01.12.2016 № 1149 у запас за пунктом «Г» ч. 6 ст. 26 ЗУ « Про військовий обов'язок і військову службу » з урахуванням ч. 8 зазначеної статті, вважати, що 08.12.2016 справи та посаду здав. ( а.с. 48 ). З витягу з наказу Міністра оборони України № 1149 від 0112.2016 вбачається, що позивача [PERSON], начальника кафедри загальновійськових та правових дисциплін військово - юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, було звільнено у запас за пунктом «Г» ч. 6 ст. 26 ЗУ « Про військовий обов'язок і військову службу » з урахуванням ч. 8 зазначеної статті. ( а.с. 222 ). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що наказом начальника військово - юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого № 46 від 31.08.2016 «Про оголошення конкурсу на заміщення посад командування, науково-педагогічних працівників у військово-юридичному факультеті Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого» (далі - Наказ № 46) було оголошено відповідний конкурс з терміном подачі документів для військовослужбовців, які виявили бажання взяти участь у конкурсі - 20.10.2016. Оголошення про конкурс було опубліковано в центральному друкованому засобі масової інформації Міністерства оборони України - газеті «Народна армія» (№ 37 (5466) за 22.09.2016 року). Згідно з вищевказаним Наказом № 46 та оголошенням в ЗМІ конкурс оголошено на посади офіцерського складу, які введені Переліком, виданим на виконання вищезгаданої Директиви № 15, а саме: заступника начальника факультету з матеріально-технічного забезпечення - начальника відділення; начальника кафедри військового управління та права; доцента кафедри військового управління та права; старшого викладача кафедри військового управління та права; старшого викладача кафедри військового управління та права; викладача кафедри військового управління та права; викладача кафедри військового управління та права; начальника кафедри загальновійськових дисциплін; заступника начальника кафедри загальновійськових дисциплін; старшого викладача кафедри загальновійськових дисциплін; старшого викладача кафедри загальновійськових дисциплін: викладача кафедри загальновійськових дисциплін; викладача кафедри загальновійськових дисциплін:викладача кафедри загальновійськових дисциплін; викладача кафедри загальновійськових дисциплін. ( а.с.а.с. 118-220 ). Оголошення про конкурс було опубліковано в центральному друкованому засобі масової інформації Міністерства оборони України - газеті «Народна армія» (№ 37 (5466) за 22.09.2016). ( а.с. 221 ). Разом з тим, згідно зі стенограмою № 3 засідання вченої ради Університету від [INFO] з порядком денним про обрання по конкурсу на вакантні посади, на якому безпосередньо був присутній і позивач [PERSON] вбачається, що першим проректором [PERSON], як головуючим на засіданні, при представленні кандидатів на посаду начальника кафедри загальновійськових дисциплін, публічно були оголошені всі характеристики обох кандидатів на вказану посаду: як [PERSON] так і [PERSON], які були надані конкурсною комісією Факультету, при цьому остання, в межах своїх повноважень, підготувала та передала документи та протоколи конкурсної комісії по кожному кандидату до вченої ради Університету, що відповідає вимогам абзацу другого пункту 10 Розділу V Інструкції № 37/51, згідно якого конкурсна комісія передає всі матеріали для розгляду вченій (педагогічній) раді ВВНЗ (ВНП ВНЗ), голова конкурсної комісії або його заступник подає вченій (педагогічній) раді ВВНЗ (ВНП ВНЗ) документи та протокол конкурсної комісії щодо кожного кандидата. При цьому стосовно позивача [PERSON] головуючим було оголошено, що «[PERSON] доктор юридичних наук, доцент. Ви його знаєте, тому що він був членом вченої ради. Відповідно до документів, які надані конкурсною комісією військово- юридичного факультету, не має оперативно-тактичного рівня. Полковник [PERSON] досяг граничного віку перебування на військовій службі, не має оперативно-тактичного рівня військової освіти. Під час проведення перевірки головною інспекцією Міністерства оборони України військово-юридичного факультету на той час полковник [PERSON] був начальником і знаходився на лікарняному». Також не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що головуючий на засіданні вченої ради [PERSON] доводив до членів вченої ради неправдиві відомості про те, що конкурсна комісія Університету розглядала конкурсні справи претендентів на вакантні посади Факультету, оскільки у відповідності до вищезазначеного Наказу № 46 конкурс на Факультеті оголошувався та проводився у відповідності до Інструкції № 37/51, за винятком того, що кандидатури претендентів розглядалися вченою радою Університету по причині відсутності вченої ради Факультету. Більше того, за обставинами справи конкурсна комісія Університету не розглядала конкурсні справи кандидатів на посади командування та науково-педагогічних працівників Факультету, оскільки їх розглядала конкурсна комісія Факультету на своєму засіданні 31.10.2016, що підтверджується відповідним Протоколом № 4. Крім того, судом зазначається, що питання заміщення посад командування, науково-педагогічних працівників у військово-юридичному факультеті Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого» було вирішено за результатами конкурсу, який проводився шляхом таємного голосування, що свідчить про те, що волевиявлення осіб, які прийняли участь у голосування, було незалежним, вільним, неупередженим, без будь - якого тиску. Згідно вимог ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до вимог ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно роз'яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ( далі Постанова ), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950 року, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини» від 11.09.1997, передбачено, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Окрім того, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно до роз'яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Відповідно до п. 18 Постанови, та положень ст. 277 ЦК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно до п. 4 Постанови, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Поширення інформації стосовно віку позивача в данному випадку об'єктивно не може впливати ані на визнання цінності позивача як унікальної біопсихосоціальної цінності, ані на позитивну соціальну оцінку в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявлення про добро і зло, а ні на набуту особою суспільну оцінку її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків/діяльності. Посилання позивача, що інформація поширена поза межами засідання Вченої ради, є лише припущенням позивача, не підтверджена належними та допустимими доказами. Інших обставин, які б свідчили про порушення його особистих немайнових прав, позивач суду не надав. Крім того, посилання позивача на те, що внаслідок обговорення його кандидатури його не було обрано на відповідну посаду, не свідчить про порушення його права, а також не є прямим наслідком такого обговорення, оскільки, як вже було зазначено судом, рішення приймалось шляхом таємного голосування, у якому брали участь 62 особи. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача [PERSON] в частині спростування інформації що він є особою, яка не відповідає займати посади в військово-юридичному факультеті через те, що він завалив його роботу, перебуваючи на посаді начальника ВЮФ у 2014-2015 роках і про це свідчить висловлювання : « комісія (Головної інспекції Міністерства оборони України ) визнала роботу за час Вашого перебування на посаді начальника військово - юридичного факультету незадовільною», оскільки інформація, поширена на засіданні Вченої ради, не є предметом судового захисту в розумінні ст. 277 ЦК України, враховуючи, що вона містить суб'єктивні думки, переконання та критичну оцінку відповідачем дій позивача, що є оціночними судженнями, а, отже, не можуть бути спростовані, так як не містять фактичних даних. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини мають використовуватися як джерела права. Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішеннях по справах Лінгенс проти Австрії (п. 46) від 18.07.1986 та «Українська Пресс-Група» проти України (п. 41) від 29.03.2005. Тобто, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст. 30 Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Таку саму позицію підтримує і Верховний Суд України. У відповідності до п. 19 Постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, у рішенні від 07.12.1976 у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства, Європейський Суд з прав людини зазначив і знову підкреслив у п. 41 свого рішення від 08.07.1986 у справі Лінгенс проти Австрії, що свобода вираження поглядів, гарантована ч. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевіриш на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, згідно п. 21 Постанови при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової депутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (надалі - Декларація), а також рекомендації, що містяться Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї\~Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (надалі - Резолюція). Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зокрема, до таких осіб належить і позивач [PERSON] У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач, подавши заявку на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади начальника кафедри загальновійськових дисциплін установи відповідача, свідомо виставив свою кандидатуру на публічне обговорювання та відповідно передбачав, що потенційно може зазнати гострої публічної критики з приводу того, чи має він відповідні цій посаді якості, досвід тощо. Таким чином, характеристика позивача з точки зору його ділових та професійних якостей, а також особистості як людини, була дана комісією, до якої входили особи, до повноважень яких належала оцінка діяльності позивача для можливості призначення на посаду. Будь-який публічний виступ з розповсюдженням інформації по тому чи іншому предмету може бути відображенням поглядів та думок як окремої особи, так і певної групи осіб, об'єднаних за якою-небудь ознакою, і тоді публічний виступ своїм предметом буде мати суспільну думку (оцінку). У своєму виступі головуючий на засіданні Вченої ради [PERSON] озвучив матеріали конкурсних справ кандидатів, наданих конкурсною комісією ВЮФ та їх характеристики. Враховуючи наведене, у цьому випадку відсутні підстави для притягнення до цивільно- правової відповідальності особи, яка висловила цю суспільну оцінку. Щодо вимог позивача з приводу зобов'язання відповідача офіційно на засіданні вченої ради університету перед ним вибачитись, суд зазначає що відповідно до приписів ст.ст. 16, 277 ЦК України зазначений позивачем спосіб захисту гідності, честі та ділової репутації в разу поширення недостовірної інформації, не передбачений законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні докази, які б доводили, що доведена відповідачем інформація мотивована цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Крім того, згідно ст.ст.23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У зв'язку з відмовою в позові про захист честі, гідності та ділової репутації позивачу, вимоги останнього щодо стягнення моральної шкоди та витрат на лікування також задоволенню не підлягають. На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст. 28, 34, 68 Конституції України, ст. 30 Закону України « Про інформації », ст.ст. 16, 94, 201, 277, 302, 1167 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: dismissed