Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] (далі відповідач) таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що в Квартирі зареєстровані позивач, батько позивача [PERSON] та брат позивача [PERSON] (відповідач). Відповідач не проживає в Квартирі більше 3 років, забрав усі свої речі, добровільно залишив житлове приміщення, участі в оплаті комунальних послуг не приймає. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судовому засіданні 03.06.2021 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Пояснив, що відповідач тривалий час проживає в Російській Федерації, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, хоча останні нараховуються в тому числі і на відповідача. [PERSON] , допитаний за його згодою в якості свідка, показав, що відповідач проживає в м. Бєлгород Російської Федерації, участь в оплаті комунальних послуг не приймає. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов, заяви про розгляд справи у його відсутність, суду не надав. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, у Квартирі зареєстровані наступні особи: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 10.01.2007, Квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, відповідач є співвласником Квартири, щодо втрати права користування якою позивачем пред`явлений позов. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, законодавством України передбачено можливість втрати права на користування житлом члена сім`ї власника, а не самого власника житла. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом частин першої та другої\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті\~317\~ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга\~статті 319 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша\~статті 383 ЦК України). У висновках щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц, від 17.04.2019 у справі № 641/6645/16-ц, зазначено на неможливості визнання власника або співвласника житла таким, що втратив право користування вказаним житлом. Враховуючи, що відповідач є співвласником Квартири, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Оцінюючи інші доводи та аргументи позивача, викладені в позовній заяві та висловлені в судовому засіданні, а також інші надані позивачем докази, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Враховуючи підстави, з яких суд відмовляє в задоволенні позову, суд не вбачає необхідності надавати оцінку по суті іншим доводам і аргументам позивача.

Outcome: dismissed