Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

позивач звернувся з позовом про відібрання без позбавлення батьківських прав у [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] та влаштування його у КЗ ЛОР «Будинок дитини №2». Вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є матір`ю [PERSON] , систематично зловживає алкогольними напоями. У зв`язку з безвідповідальним ставленням матері до виконання своїх батьківських обов`язків, працівники відділу у справах дітей 11.12.2017 року вийшли на обстеження за адресою: [ADDRESS] , для обстеження умов проживання дитини. Під час обстеження у квартирі також перебували інспектори ювенальної провенції Франківського ВП ГУНП у Львівській області, працівники Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у Франківському районі та медичні працівники швидкої допомоги. Відповідач перебувала у нетверезому стані, а дитина заходилась плачем, про що складений відповідний Акт про подію. Викликано карету швидкої допомоги і дитина була госпіталізована у Комунальну міську дитячу клінічну лікарню. Також, інспектори ювенальної провенції Франківського ВП ГУНП у Львівській області пояснили, що здійснювали перевірку події, яка мала місце 04 12 2017 року, зокрема у м. Львіві по вул. Володимира Великого «Горіховий Гай» перебувала відповідач [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння, з дитиною. За зовнішніми ознаками дитина потребувала негайного медичного огляду і, оскільки, стан здоров`я дитини викликав занепокоєння, було викликано швидку медичну допомогу і дитина з мамою була доставлена у Комунальну міську дитячу клінічну лікарню. Просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у ньому, при цьому додатково зазначив, що причиною відібрання неповнолітнього сина є алкоголізм відповідача, однак жодних доказів такого представити не зміг. Відповідач у судовому засіданні позов заперечили, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на недостовірність викладених у позові обставин та відсутність доказів, які б підтверджували викладені у позові обставини. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов заперечив та просив відмовити в задоволенні такого, оскільки викладені обставини на даний час не відповідають дійсності. Представник третьої особи КЗ ЛОР «Будинок дитини №2» у судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] практично кожного дня відвідує сина, котрий чекає на неї, при цьому жодного разу не чули від неї запаху алкоголю, просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Шевченківської РА ЛМР у судовому засіданні поклався на розгляд суду. Вислухавши учасників судовому процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, зо відповідач [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] [INFO] , що стверджується відповідним свідоцтвом про народження. Разом з тим, згідно повідомлення про внесення змін та доповнень до актового запису про народження у зв`язку із визнанням батьківства, [PERSON] записано як батька [PERSON] , що також стверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 13.12.2017 року. Розпорядженням Франківської РА ЛМР від 11.12.2017 року №573 «Про відібрання [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] та влаштування дитини у КЗ ЛОР «Будинок дитини №2», відібрано [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] , доправлено для комплексного медичного обстеження у Комунальну міську дитячу клінічну лікарню з подальшим влаштуванням дитини у КЗ ЛОР «Будинок дитини №2», про що повідомлено керівника Львівської місцевої прокуратури №3. Разом з тим, як вбачається із висновку Франківської РА ЛМР №35-127 від 04.01.2018 року, комісія вважає за доцільне повернути малолітнього [PERSON] на виховання батьку [PERSON] . Аналогічну позицію висловив орган опіки та піклування Шевченківської РА ЛМР у листі №2608-349 від 29.01.2019 року. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. При цьому відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилами ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» у п. 16 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною 2 ст.170 СК України встановлено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 2 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Також, ЄСПЛ вказав, що факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункти 50, 52 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», № 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року). Також слід зазначити, що із наявних у справі матеріалів та встановлених у судовому засіданні вбачається, що відповідача [PERSON] весь час проявляла зацікавленість, інтерес та переживання щодо життя її сина та вживала усіх можливих заходів щодо повернення дитини додому. Відібрання дитини у матері є радикальним заходом для забезпечення належного виконання матір`ю її обов`язків щодо виховання дитини та в даному випадку не може бути застосований у зв`язку із недопущенням порушення прав дитини та позбавлення її материнського піклування. Європейський суд з прав людини (справа "Савіни проти України") у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року звернув увагу на те, що передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Позивачем не надано жодних доказів того, що відібранню дитини передували застосування до відповідача альтернативних, більш м`яких заходів впливу, які б мали попереджувальний вплив на неї, зокрема: профілактичні бесіди, попередження, притягнення до адміністративної відповідальності та інші. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що відібрання дитини у матері є передчасним, оскільки ствердження у судовому засіданні позивача про зловживання алкогольними напоями відповідачки не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та на доведене належними і допустимими доказами, як і не надано доказів вчинення відповідачкою дій або бездіяльності, які б могли стати небезпечними для життя та здоров`я дитини.

Outcome: dismissed