Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

До суду надійшла заява головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. Заява мотивована наявністю у [PERSON] маячного розладу, внаслідок чого [PERSON] становить небезпеку для себе та оточуючих. Такий розлад вважає тяжким. В судовому засіданні представники лікарні, підтримавши заяву, пояснили, що [PERSON] до психіатричного стаціонару поступає вперше за заявою матері, яка викликала швидку допомогу. Оскільки [PERSON] була агресивною відносно матері, висловлювала відносно неї та інших осіб (членів сім'ї) маячні ідеї, комісією лікарів-психіатрів було визначено, що [PERSON] становить небезпеку для оточуючих, а також до себе, що пов'язано із відсутністю у неї критики до власного стану. Прокурор проти задоволення заяви заперечив. Покликається на те, що відомості про неадекватну поведінку [PERSON], на яких ґрунтується висновок лікарів-психіатрів, ґрунтується на суб'єктивних твердженнях матері [PERSON] [PERSON] проти задоволення заяви заперечила. Ствердила, що після тривалої відсутності, у січні 2015 р. з Італії повернулась її матір - [PERSON], із якою на побутовому ґрунті у неї виникають постійні сварки та конфлікти, оскільки, на її думку, [PERSON] вмішується у виховання її дитини та усталений спосіб життя, не враховуючи її думки щодо цього. Визнала наявність у неї психічного розладу, вважає, що такий є легким, властивим багатьом людям і таким, що не обумовлює її негативного ставлення до матері. Оскільки за отриманою нею консультацією спеціаліста лікування тяжких психічних розладів істотно відрізняється від інших психічних розладів, відмовилась, власне, від примусової госпіталізації та не вбачає підстав для такої. Представник [PERSON] покликається на відсутність об'єктивних даних щодо неадекватної поведінки [PERSON] у період, що безпосередньо передував доставленню її у психіатричний стаціонар 24.04.2015 р., а твердження про маячність ідей відносно матері та інших осіб вважає такими, що запозичені виключно зі слів матері [PERSON], хоча поведінка та твердження [PERSON] у відповідних ситуаціях є адекватними та обумовленими родинним спором про майно, що залишилось після смерті її батька, крадіжкою майна [PERSON] та обставин її скоєння тощо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] ствердила, що є матір'ю [PERSON] Певна неадекватність у поведінці [PERSON] спостерігалась під час закінчення нею загальноосвітньої школи, що проявлялось у замкненому характері, незначній кількості друзів. Після закінчення школи [PERSON] ніде не працювала, оскільки не вживалась у колективі. Таку неадекватність батьки намагались приховати, не вживали заходів щодо її лікування. Під час перебування в Італії, [PERSON] отримала повідомлення від своє старшої доньки - сестри [PERSON] щодо її неадекватної поведінки, влаштування скандалів. У зв'язку із цим, в січні 2015 р. [PERSON] повернулась в Україну, у приватному порядку запросила психіатрів, однак, [PERSON] відмовилась із ними спілкуватись. [PERSON] відмовлялась споживати та надавати своїй дитині привезені [PERSON] з Італії продукти харчування, у т.ч. ті, що були у вакуумних упаковках, вважаючи їх шкідливими, агресивно відносилась до її намагань провести лікування, підозрювала оточуючих у стеженні за нею, зговорі членів родини проти неї. Визнала, що до дитини [PERSON] ставиться добре, що в ході конфліктів, як вона [PERSON], так і [PERSON] їй наносили тілесні ушкодження. 24.04.2015 р. вона викликала швидку допомогу у зв'язку із тим, що на пропозицію [PERSON] поїхати лікуватись у психіатричний заклад, [PERSON] агресивно відреагувала. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали заяви, суд встановив наступне. [PERSON] страждає на психічне захворювання, що визнано нею та підтверджується, зокрема, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р.. Заявником психічне захворювання [PERSON] станом на дату огляду діагностовано як маячний розлад, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів від 24.04.2015 р. Сумніви [PERSON] та її представника щодо правильності діагнозу до уваги не приймаються враховуючи, що такий діагноз виставлений комісією лікарів-психіатрів і правове значення у даній справі має не конкретне діагностування існуючого психічного захворювання, а його тяжкість. Представник заявника покликається на тяжкість даного психічного розладу, оскільки він впливає на здатність [PERSON] адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність. Згідно із ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Однак, у відповідності до листа від 01.04.2015 р. професора кафедри психіатрії НМАПО ім. П.Л. Шупика, під час консультування [PERSON] на кафедрі психіатрії не виявила ознак тяжкого психічного розладу. Суд враховує посилання представника заявника на те, що психічний стан [PERSON] є лабільним, може періодично змінюватись і, що станом на 24.04.2015 р. психічний розлад мав ознаки тяжкого. Однак, як вбачається зі змісту висновку комісії лікарів-психіатрів від 24.04.2015 р., [PERSON] під час огляду притомна, орієнтована усебічно вірно, вступає в мовний контакт, по суті відповідає на запитання, хоча і була дещо насторожена до лікарів. В судовому засіданні представник лікарні визнав, що [PERSON] не є безпорадною, для себе не становить небезпеки, хіба що відмовою лікуватись внаслідок некритичності до власного стану. З матеріалів справи вбачається та [PERSON] не заперечуються прояви агресії з її сторони щодо матері - [PERSON], які, водночас, носять взаємний характер, що підтверджується показами свідка [PERSON] Суть ідей [PERSON], які розцінюються як маячні, і, власне, які на думку заявника спричиняють таку агресію, зводяться до того, що внаслідок крадіжок (чи нестачі, невиявлення) майна [PERSON] в її приміщеннях (в квартирі, на незавершеній будівництвом дачі), що дійсно мали місце відповідно до показів свідка [PERSON], [PERSON] зверталась у правоохоронні органи, повідомляючи про свою підозру щодо осіб, які могли мати доступ до квартири - членів своєї родини. Відсутність належного результату розслідування вважає наслідком протиправного впливу товариша своєї матері, який працює чи працював у правоохоронних органах. Показами свідка [PERSON], поясненнями [PERSON] підтверджується також намагання [PERSON] в прихований спосіб без погодження із [PERSON] забезпечити її консультування лікарем-психіатром, втручання, щоправда, в межах загальноприйнятих сімейних понять, в усталений за час тривалої відсутності [PERSON] режим життя [PERSON], виховання її дитини. В світлі наведеного, оскільки причина спірних ситуацій дійсно мала місце, а [PERSON] реагувала на цю причину у спосіб, обумовлений мірою її знань та досвіду (зверталась до правоохоронних органів, відстоювала свою точку зору), суд вважає недоведеною обумовленість зазначеної поведінки [PERSON] психічним захворюванням. Належних обґрунтувань щодо обумовленості агресії [PERSON] відносно матері саме цим психічним захворюванням за даних обставин, навіть якщо наявне психічне захворювання могло мати на це певний вплив (як-от подразливість, неврівноваженість), суду надано не було. Пояснення в судовому засіданні [PERSON] надавались послідовно, із обґрунтуванням причин її поведінки об'єктивною обстановкою, сприйнятою нею в міру свого розуміння. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, лише якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Не заперечуючи висновку фахівців - психіатрів щодо наявності у [PERSON] психічного захворювання та необхідності лікування, в світлі наведеного, суд не знаходить підстав для її лікування саме у примусовому порядку при тому, що не заперечуючи наявність у неї психічного розладу [PERSON] отримувала консультації психіатрів, усвідомлює потребу у лікуванні та володіє інформацією щодо необхідних, на її думку препаратів. Заперечень щодо надання їй амбулаторної психіатричної допомоги [PERSON] не висловлювала. При цьому, суд враховує, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р., було вирішено надати [PERSON] амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання. Відповідно, таке рішення Хмельницького міськрайонного суду підлягає виконанню і [PERSON] буде надана необхідна психіатрична допомога.

Outcome: dismissed