Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок пожежі, в якій просить суд стягнути з відповідача в його користь 250 000 грн. завданої майнової шкоди, 100 000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . 04.06.2017 близько 16.00 год. у вказаному житловому будинку відбулась пожежа. Згідно акту про пожежу складеного старшим інспектором ДПРЧ-8ГУ ДСНС України ймовірною причиною пожежі стало коротке замикання на електроопорі до якої підключено будинок. Згідно технічного висновку ДВЛ№37/115/04.06.17 виданого 26.06.2017 загоном технічної служби дослідно - випробувальної лабораторії Головного управління державної служи України з надзвичайних ситуацій у Львівській області також встановлено, що найбільш ймовірною причиною пожежі, яка виникла 04.06.2017 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] є аварійна робота електромережі на електроопорі до якої під`єднано житловий будинок. Згідно даного технічного висновку встановлено, що пожежею завдано прямих збитків на суму 250 000 грн. та побічні збитки на суму 350 000 грн.. Окрім цього, неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, порушення звичного способу життя, яку він оцінює у 100 000 грн. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Мундяк М.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд такі задоволити у повному обсязі. При цьому заперечив заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності вказавши, що на території України Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-Co V-2 з 17 березня до 31 жовтня 2020 на всій території України встановлено карантин. Так, позивач є особою похилого віку та перебуває у групі ризику за віком та станом здоров`я, перехворів у листопаді 2020 двобічною пневмонією, а тому не звертався до судових органів за захистом порушених прав, у зв`язку з чим строк звернення до суду пропущено з поважних причин. Уповноважений представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги заперечив з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Зокрема покликався на те, що позовні вимоги наведені є необґрунтовані та не відповідають фактичним обставинам справи. Позивачем не надано доказів на підтвердження того факту, що заподіяна йому майнова шкода є наслідком неправомірних діянь відповідача. У акті про пожежу не зазначено категоричної відповіді стосовно причин пожежі, а навпаки вказано, що ймовірна причина пожежі. Експертиза стосовно короткого замикання на опорі лінії електропередач не проводилась. При короткому замикані спрацьовує захист на трансформаторній підстанції - відключається лінія електропередач. Однак, від споживачів електричної енергії, які проживають по [ADDRESS] та підключені до вищезгаданої лінії електропередач скарги у день пожежі 04.06.2017 не надходили, електрична енергія не відключалась. Провід на опорі не пошкоджений, кабель, яким підключений житловий будинок позивача на опорі також не пошкоджено. Не пошкоджені й покрівля даху, яка є нижчою за опору, пожежа була всередині балкону, а тому твердження про те, що відбулось коротке замикання на опорі є необгрунтованими та хибними. Окрім цього, представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позичав пропустив строк звернення до суду з даною позовною заявою, а саме звернувся до суду лише 30.12.2020, тобто через 3 роки 6 місяців 25 днів після пожежі, що є підставою для відмови в позові. У зв`язку з цим просив відмовити у задоволені позовних вимог по суті, а якщо суд прийде до іншого висновку, то відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 ст. 5 ЦПК України, вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 252605566 від 09.02.2010 позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі заочного рішення суду від 12.02.2009, ухвала Стрйиського міськрайонного суду від 29.01.2010 справа № 2-562/09./а.с.27/ Також судом з достовірністю встановлено той факт, що 04.06.2017 у житловому будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] виникла пожежа що стверджується довідкою Стрийського РВ ГУ ДСНС України у Львівській області № 10/694 від 06.06.2017, а також актом про пожежу від 04.06.2017. Згідно вказаного акту про пожежу місцем виникнення пожежі є балкон житлового будинку, пожежею знищено - дерев`яний балкон житлового будинку площею 24 м.кв., дах на площі 34 кв.м., речі домашнього вжитку на площі 20 м.кв., ноутбук. Прямі збитки від пожежі орієнтовно складають 250 000 тис грн., побічні збитки орієнтовно -350 500 грн. З показів свідків ймовірною причиною пожежі стало коротке замикання на електроопорі до якої підключено будинок./а.с.9/ У відповідності до технічного висновку ДВЛ № 37/115/04.06.2017 від 26.06.2017 виготовленого за зверненням позивача дослідно - випробувальною лабораторією Загону технічної служби головного управління ДСНС України у Львівській області, найбільш ймовірною причиною пожежі, яка виникла 04.06.2017 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] є аварійна робота електромережі на електроопорі, до якої під`єднаний житловий будинок./а.с.10 -23/ В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, а відповідач має спростувати наявність своєї вини. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Позивач вказує, що шкоду заподіяно відповідачем, тому відсутність вини у заподіянні шкоди повинен доводити саме відповідач. Дійсно, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Акт про пожежу та технічний висновок ДВЛ № 37/115/04.06.2017 по ймовірній причині пожежі, яка виникла 04.06.2017 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] від 26.06.2017, на який посилається позивач не підтверджує наявність вини відповідача у спричиненні шкоди, оскільки містить лише інформацію щодо факту пожежі, обсягу пошкоджень, а також щодо ймовірної її причини. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження факту завдання матеріальної шкоди та її розміру позивач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, з яких можна було б встановити дійсну вартість знищеного майна, зокрема звітів або висновків складених на замовлення позивача, відповідно до ст. 106 ЦПК України, та можливу ціну відновлення пошкодженого майна. Акт про пожежу містить тільки орієнтовні розмір прямих та побічних збитків. Матеріали справи також не містять доказів достовірної причини пожежі, актом про пожежу та технічним висновком встановлено можливу ймовірну причинну виникнення пожежі у житловому будинку позивача. Суд не може прийняти зазначений технічний висновок, як доказ факту пожежі з вини відповідача, оскільки акт визначає лише ймовірну причину пожежі, тому є неналежним доказом щодо цієї обставини Відсутній також причинний зв`язок між пожежею та виною відповідача, та жоден з наданих письмових доказів на обґрунтування позову не містить в собі висновків про те, що саме відповідач будь-яким чином причетний до виникнення пожежі, що його поведінка є чи була неправомірною, що і в кінцевому випадку привела до спричинення шкоди позивачу. Інших належних письмових доказів про дійсні причини виникнення пожежі, з визначенням винних осіб, суду не надано, а дослідженими письмовими доказами спростовано презумпцію вини відповідача. Таким чином, суд оцінивши докази в їх сукупності, встановивши відсутність у матеріалах справи належних доказів доведеності вини саме відповідача у вчиненні дій, наслідком яких завдано шкоду позивачу, прийшов до висновку про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача, передбаченої ст. 1166, 1167 ЦК України. Що стосується клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов наступного висновку. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 445/25/16. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. В судовому засіданні не встановлено підстав для стягнення з відповідача у користь позивача завданої майнової та моральної шкоди, а відтак у задоволенні позову слід відмовити по суті у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відтак, зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повність, тому не підлягають до задоволення і вимоги про стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed