Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом проти [PERSON], зазначивши, що прохід та проїзд до належній йому частини земельної ділянки можливий лише через подвір"я відповідача. Оскільки домовитись з останньою щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту вони не змогли, позивач у порядку ст. ст. 98-100 ЗК України просить рішенням суду встановити земельний сервітут через земельну ділянку, яка належить [PERSON] . Позов було підтримано представником позивача у повному обсязі. Відповідач та її представник позов не визнали, посилаючись на те, що прохід та проїзд до земельної ділянки позивача можливий через землі загального користування сільської ради, а саме вздовж р. Гуйва, що встановлення проходу по її подвір'ю робить неможливим використання її земельної ділянки за цільовим призначенням. При цьому послалися на висновок експерта та судові рішення, яким заборонено позивачу проходити через подвірья [PERSON] . Дослідженим матеріалам справи відповідають земельні правовідносини. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі змагальності та диспозитивності. [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1800 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в с. Пряжів, Житомирського району, що підтверджується державним актом серії ЖТ №078051 (а.с. 8). А [PERSON] .- 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівельі споруд в [ADDRESS](а.с.20-21). Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. У ч.ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України передбачено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому позивач зобов'язаний довести, що задоволення його потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим необтяжливим для відповідача способом. Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; що позивач звертався до відповідача і домовленості не досягнуто; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Аналогічне роз"яснення надане у листі ВССУ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р. «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Поряд з цим з висновку експерта №243/14-25 від 30.10.2014 вбачається, що проїзд до земельної ділянки [PERSON] можливо утворити як через ділянку відповідача, так і вздовж прибережної захисної смуги р. Гуйва, про що експерт склав відповідні проектні рішення (а.с. 112-133). Таким чином, позивач не надав жодних інших доказів на підтвердження того, що іншим способом, аніж шляхом встановлення сервітуту, він не має можливості користуватися належною йому земельною ділянкою. Це має істотне значення, оскільки за наявності альтернативних варіантів використання землі без встановлення сервітуту суд повинен відмовити в задоволенні позову. Посилання на лист Державного агентства водних ресурсів від 10.12.2014 у даному випадку не спростовує висновок експерта, тому що питання про будівництво споруд для проходу у позові не порушено. Листи Сінгурівської сільської ради Житомирського району також підтверджують, що право користування іншими особами земельною ділянкою [PERSON], що перебуває у власності останньої не зареєстровано (а.с .10, 14). Окрім цього у позові не конкретизований вид сервітуту, його строк, розмір земельної ділянки, оплату та інші умови. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] не довів належними та допустимими доказами необхідність встановлення сервітуту саме стосовно земельної ділянки відповідача, не навів альтернативних варіантів доступу до власної земельної ділянки та не притягнув у якості співвідповідачів всіх інших суміжних землекористувачів, що у відповідності з положеннями ст.. 33 ЦПК України суд може здійснити тільки за клопотанням позивача, а тому суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Outcome: dismissed