Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

В грудні 2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовною заявою, в якій заявлено вимогу стягнення з [PERSON] грошові кошти в сумі 12 000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 16 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «ВАЗ 21043» реєстраційний номер [NUMBER] . Сторонами погоджено, що вартість (ціна) відчуження автомобілю складає 30 000,00 гривень, та з моменту укладення договору [PERSON] передано [PERSON] аванс в сумі 12000,00 гривень, остаточний розрахунок мав бути проведений до 01 травня 2018 року. При цьому, підписанням договору сторони підтвердили факт передачі майна. Разом з тим, остаточний розрахунок між сторонами проведено не було, оскільки [PERSON] ухилялася від переоформлення транспортного засобу, мотивуючи таку відмову відсутністю правовстановлюючих документів на автомобіль. 2 листопада 2018 року [PERSON] в супроводжені своєї родини (доньки та зятя) приїхали до [PERSON] в гараж, та вимагали повернути автомобіль, в свою чергу, позивач висував вимоги повернення сплаченої при укладенні угоди грошової суми в розмірі 12000,00 гривень. Конфліктної ситуацію сторонами врегульовано не було, по приїду працівників поліції (прибули на відповідний виклик відповідача) [PERSON] погодився віддати автомобіль, висловивши намір звернутися до суду з позовом про стягнення сплаченої ним суми коштів в рахунок купівлі транспортного засобу. Посилаючись на ст. ст. 570, 571, 635 ЦК України, - [PERSON] позивається до [PERSON] з вимогою про стягнення коштів, які, одночасно, охоплює поняттям - «авансовий платіж», «завдаток», «безпідставно отримані кошти». В січні 2019 року на вказану позовну заяву [PERSON] подано, в порядку ст. 274 ЦПК України, відзив з викладенням позиції невизнання заявлених [PERSON] вимог як безпідставних та необґрунтованих (а.с. 17-20). Так, [PERSON] розцінено позицію [PERSON] щодо визначення укладеного 16.12.2017 року договору купівлі-продажу автомобілю як попередній - помилковою, такою, що не узгоджується зі ст. 635 ЦК України. Заперечується також посилання [PERSON] про передачу [PERSON] грошової суми в розмірі 12000,00 гривень в якості авансового платежу. Одночасно відповідач визнає факт отримання 400,00 доларів США, при цьому написану розписку розцінює такою, що не відповідає вимогам «боргового документа», оскільки в ній зазначено про отримання грошових коштів без визначення даної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу, що суперечить вимогам ст. 533 ЦК України. [PERSON] зазначає, що прийняті зобов`язання за договором купівлі-продажу виконала своєчасно та в повному обсязі, а саме передала [PERSON] автомобіль разом з документами, згідно переліку зазначеного в договорі - технічний паспорт та страховий поліс. Натомість, саме з боку [PERSON] були порушені умови договору, оскільки прийняті зобов`язання останній не виконав, а саме в граничний строк до 01.05.2018 року не сплатив вартості автомобілю. [PERSON] вважає, що в зв`язку з ухиленням [PERSON] від проведення повного розрахунку, їй було спричинено збитки, оскільки позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися транспортним засобом більше 10 місяців. При цьму, посилаючись на опубліковані Інтернет-оголошення по Донецькому регіону, - відповідач зазначає, що вартість найму автомобілю марки «ВАЗ 21043», 2001 року випуску становить близько 85 гривень на 1 добу (а.с. 25, 26). За підрахунками [PERSON] , - з 23.12.2017 року по 02.11.2018 року (час експлуатації автомобілю позивачем) втрачено грошові кошти у сумі 26690, гривень (314 діб х 85 гривень). Також, відповідачем зазначено, що [PERSON] використовував автомобіль тривалий час у власних інтересах, експлуатація привела до неробочого стану транспортного засобу. В березні 2019 року [PERSON] , на підставі ст. 193 ЦПК України, подано зустрічну позовну заяву про стягнення з [PERSON] матеріальних збитків в сумі 16179,00 гривень (а.с. 46-49). Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] успадкувала автомобіль марки ВАЗ 21043» реєстраційний номер [NUMBER] . 16 грудня 2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу вказаного автомобілю. Фактична передача майна та частини його вартості відбулася між сторонами - 23.12.2017 року, а саме [PERSON] передано транспортний засіб разом з документами на автомобіль (технічний паспорт, страховий поліс), [PERSON] сплатив 400,00 доларів США. На протязі тривалого часу з грудня 2017 року по листопад 2018 року [PERSON] вільно користувався транспортним засобом, жодним чином не намагався сплатити решту суми коштів (повна вартість автомобілю визначена в сумі 30000,00 гривень). Більш того, в серпні - жовтні 2018 року [PERSON] , як особисто так і її донька, неодноразово пропонували [PERSON] завершити угоду купівлі-продажу та переоформити реєстраційні документи на автомобіль на ім`я відповідача (за зустрічним позовом) в сервісному центрі МВС та провести повний розрахунок. Разом з тим, від виконання прийнятих зобов`язань [PERSON] ухилявся. [PERSON] , розцінюючи подальше користування [PERSON] автомобілем як неправомірне, вимушена була звернутися до правоохоронних органів з метою примусового повернення належного майна Автомобіль повернуто у володіння [PERSON] - 02.11.2018 року. За оглядом транспортного засобу на станції технічного обслуговування, позивачу (за зустрічним позовом) вказано на несправний стан автомобілю. [PERSON] довелося понести втрати на ремонт та придбання автозапчастин на загальну суму 16179,00 гривень. Посилаючись на ст. 22 ЦК України, - [PERSON] позивається до [PERSON] з вимогою про стягнення коштів, збитків, спричинених порушенням цивільного права. В липні 2019 року на зустрічну позовну заяву [PERSON] подав заперечення (а.с. 72 - 74), в задоволенні вимог [PERSON] просить відмовити. [PERSON] посилається на правові норми ст. ст. 22, 1166 ЦК України та зазначає на безпідставність позову [PERSON] , оскільки доказів спричинення його діями з позиції протиправності поведінки якоїсь матеріальної шкоди об`єктивно не може бути встановлено. Так, [PERSON] поставлено під сумнів твердження [PERSON] про отримання при укладенні договору купівлі-продажу від 16.12.2017 року технічно справного автомобілю, та повернення транспортного засобу в несправному стані, - відсутні акти прийому-передачі, акти огляду автомобілю, експертне дослідження, яким визначалося б ступінь несправності, суму збитків, вартість відновлювального ремонту. Також [PERSON] . вважає недопустимими докази, на які посилається [PERSON] , а саме чеки на придбання автозапчаснин, оскільки відсутні дані, що саме ці запчастити, вийшли з ладу чи зламані саме через дії відповідача за зустрічним позовом. [PERSON] вважає, що [PERSON] вирішала відремонтувати транспортний засіб та незаконно намагається відшкодувати понесені витрати. Розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України. Позивач / відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, проти зустрічного позову заперечує, інших доказів на обґрунтування позиції по справі не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Представник [PERSON] адвокат Секірін О.В. (уповноважений на участь у справі ордером - а.с. 68) в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, проти зустрічного позову заперечував. Відповідач / позивач [PERSON] в судовому засіданні зустріну позовну заяву підтримала, в позові [PERSON] просила відмовити. Представник [PERSON] адвокат Полях В.В. (уповноважений на участь у справі ордером - а.с. 41, договором про надання правової допомоги - а.с. 62-65) в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, проти первісного позову заперечував. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є донькою [PERSON] , батько [PERSON] помер [INFO] , після його смерті матір`ю успадковано автомобіль. Зі [PERSON] попередньо знайомою не була, про його намір купити автомобіль дізналася через його батька, який працює разом з чоловіком свідка. Ґрунтуючись на повній довірі, [PERSON] погодилася на продаж [PERSON] автомобілю в розстрочку. При цьому, [PERSON] достовірно було відомо, що документи на транспортний засіб були ще на імені покійного чоловіка останньої, та потрібен час для юридичного оформлення спадщини. Договір складався в односторонньому порядку [PERSON] , тобто ним було надано письмовий текст угоди, який [PERSON] дійсно підписала та одразу виконала прийняті на себе договірні зобов`язання, а саме передала позивачу за первісним позовом автомобіль та документи (технічний паспорт, страховий поліс). В свою чергу, [PERSON] в день підписання договору частку грошових коштів за автомобіль в сумі 14000,00 гривень, як це передбачалося умовами угоди, - сплачено [PERSON] не було. Лише приблизно через два тижні [PERSON] передав [PERSON] суму коштів в розмірі 400,00 доларів, на той час курс відносно гривні складав, за пам`яттю свідка, - близько 27 гривень. На підтвердження факту передачі коштів [PERSON] на вимогу [PERSON] написала розписку. Позивач за первісним позовом вільно експлуатував автомобіль, свідок часто бачила автомобіль в місті, за кермом був [PERSON] . Крім того, [PERSON] було встановлено на автомобілі газове обладнання. В травні 2018 року свідок на прохання матері зателефонувала [PERSON] , оскільки строк виплати (розстрочки) вартості автомобілю закінчувався, та останній мав провести повний розрахунок та віддати решту суми коштів. В свою чергу, [PERSON] просив ще трохи зачекати, пояснював, що має певні матеріальні труднощі. Не бажаючи вступати в конфліктні ситуації, вчиняти сварки, - [PERSON] не вимагала сплати повної суми коштів за транспортний засіб, а також не висувала вимог повернути автомобіль. В червні 2018 року свідок зателефонувала [PERSON] та сказала про потребу привезти документи на автомобіль, які потрібно подати [PERSON] до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Через два місяці, а саме в серпні 2018 року було отримано свідоцтво про право на спадщину, тому свідок зателефонувала [PERSON] та сказала про готовність всіх документів для переоформлення транспортного засобу в МРЕВ. Разом з тим, [PERSON] відмовився від купівлі автомобілю, оскільки не мав решти грошей, при цьому сказав, що самостійно здійснить продаж транспортного засобу та вітдасть кошти [PERSON] Свідок зазначила, що [PERSON] продовжував експлуатувати автомобіль, та реальних дій для його продажу протягом послідуючих двох місяців не вчинив. Тоді свідок самостійно знайшла покупця та сказала про це [PERSON] , однак останнього щось не влаштувало. В листопаді 2018 року на черговий телефонний дзвінок, здійснений свідком, - [PERSON] категорично заявив, що автомобіль не бажає купувати. Такою позицією позивача за первісним позовом свідок була шокована, оскільки сама вона свого часу казала своїй матері [PERSON] , що можно довіритися [PERSON] та продати йому автомобіль в розстрочку. 2 листопада 2018 року свідок разом зі своїм чоловіком приїхали за адресою розташування гаража, де [PERSON] ставив автомобіль, знову вказували на негідну поведінку останнього, неприпустимість відмови від договору купівлі-продажу, оскільки майже рік (з 23.12.2007 року по 02.11.2018 року) автомобіль перебував в його експлуатації, тому має виконати свій обов`язок розрахуватися. Розмова призвела до конфлікту, тому свідком було викликано працівників поліції, та в їх присутності автомобіль [PERSON] було повернуто. Позивач за первісним позовом зняв газове обладнання, яке встановлював за власні кошти, при цьому не було проведено якийсь демонтаж, комплект було просто вирвано. Свідок наголошує, що автомобіль повністю знаходився в несправному стані, тому забирали транспортний засіб буксируванням. Майже рік [PERSON] експлуатував автомобіль, возив в ньому якісь розтвори чи речовини, що призвело до дір дна транспортного засобу. На ремонтні роботи та придбання автозапчастин матір свідка - [PERSON] понесла суттєві затрати. Та навіть на теперішній час автомобіль продовжують ремонтувати (знаходиться в м. Дніпро на покрасці). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що мешкає по сусідству з родиною [PERSON] та [PERSON] ), в їх володінні був автомобіль марки ВАЗ. Свідок працює автослюсарем на СТО «Автотехноцентр», та за життя [PERSON] міг приїжджати для якихось ремонтних робіт, підтримання автомобілю в справному робочому стані. В 2017 році в зимню пору року (більш точно сказати на може) на прохання [PERSON] (донька [PERSON] ) був присутнім при здійсненні продажу вказаного автомобілю, зазначив, що в його присутності новий власник та [PERSON] підписали якісь документи, чи було проведено якісь розрахунки не пам`ятає. Свідок зазначив, що ним, на вимогу нового власника, на автомобіль було встановлено газове обладнання. В подальшому бачив автомобіль в місті, за кермом був саме той чоловік (прізвище свідок не знає), який купив транспортний засіб. Також знає, що наразі автомобіль знову у володінні [PERSON] , однак, що конкретно сталося не може повідомити. Окремо зазначив, що в листопаді 2018 року автомобіль прибуксували на СТО [PERSON] разом з чоловіком, транспортний засіб був в несправному стані, було відсутнє газове обладнання, зірвано всі трубки, тому для того, щоб машина заводилася було влаштоване нове газове обладнання. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини. 16 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу в простій письмовій формі із визначенням таких істотних умов: - п. 1.1., п. 1.2 - предметом договору є автомобіль марки «ВАЗ 21043», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; [PERSON] передає у власність [PERSON] транспортний засіб, останній сплачує за майно погоджену сторонами грошову суму; - п. 2.1, п. 2.2. (ціна договору) - [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] в рахунок придбаного майна - 30000,00 гривень; з моменту укладення договору покупець передає продавцю аванс в розмірі 12000,00 гривень, остаточний розрахунок між сторонами здійснюється до 01 травня 2018 року; - п. 3.1, п. 3.2 (порядок врегулювання спорів) - підписанням договору сторони підтверджують факт передачі майна продавцем та прийняття його покупцем; майно передається з усіма необхідними документами (технічний паспорт, страховка); - п. 8.1, п. 8.2 (строк дії) - договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами, діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань; сторонами підтверджено, що договір містить всі суттєві умови, та жодна із сторін не буде посилатися в майбутньому на недотримання домовленості за суттєвими умовами як на підставу вважати договір неукладеним або недійсним (а.с. 8 - 9). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обв`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Так, зі змісту позовної заяви [PERSON] . вбачається посилання на положення статті 635 ЦК України, якою врегульовано правову природу укладення попереднього договору. Суд вважає таку позицію позивача за первісним позовом помилковою. Відповідно до ст. 635 ЦК України суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір. При цьому попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто, за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, позаяк, укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно з укладенням попереднього договору. Разом з тим, відповідно до умов договору, укладеного сторонами 16.12.2017 року чітко визначено, що [PERSON] (продавець) передає, а [PERSON] (покупець) приймає транспортний засіб та сплачує обумовлену грошову суму, та більш того сторонами засвідчено факт реальної передачі майна. Таке формулювання характеризує саме предмет договору купівлі-продажу, що випливає зі змісту ст. 655 ЦК України. Суд зазначає, що договір купівлі-продажу (в цілому або окремі пункти) сторонами не оспорюється, вимог визнання недійсним, нікчемним, неукладеним - не заявлено. Сутність спірних відносин сторін згідно первісного позову зводиться до заявлення [PERSON] вимоги стягнення з [PERSON] грошових коштів, сплачених позивачем за договором купівлі-продажу від 16.12.2017 року. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] , суд надає оцінку слушності аргументів з позиції належності і достатності доказів та приписів норм права, що підлягають застосуванню до спірних відносин. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. [PERSON] , звертаючись до суду за захистом порушених, за його переконанням, прав зазначає, що відповідально та в повному обсязі виконав прийняті на себе зобов`язання за договором купівлі-продажу від 16.12.2017 року, а саме передав (сплатив) [PERSON] грошові кошти в сумі 12000,00 гривень в рахунок частки вартості придбаного автомобілю, погодженої сторонами в сумі 30000,00 гривень. В свою чергу [PERSON] тривалий час ухилялася від виконання своїх зобов`язань за договором, а саме в строк до 01 травня 2018 року, як було визначено угодою, не переоформила правовстановлюючі документи на транспортний засіб на своє ім`я (після покійного чоловіка), що є необхідним для подальшої перереєстрацією транспортного засобу за [PERSON] . Суд звертає увагу, що спірну суму грошових коштів 12000,00 гривень, присудження якої заявлено в первісному позові, - [PERSON] одночасно визначає і «авансом», і «завдаток», і «безпідставно отриманими коштами». Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Частина 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у всіх випадках у разі невиконання або неналежного виконання умов договору або його не укладення. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору. Такий правовий висновок викладений Верховним судом України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-17цс12 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). З умов підписаного сторонами договору купівлі-продажу від 16.12.2017 року вбачається, що [PERSON] з моменту укладення договору передає [PERSON] аванс в розмірі 12000,00 гривень (п. 2.2.) Факт отримання цієї суми коштів оспорено відповідачем за первісним позовом [PERSON] . Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні було досліджено письмові докази по справі та встановлено, що заявляючи вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 12000,00 гривень [PERSON] надає розписку, написану [PERSON] про отримання 400,00 доларів США. Згідно розписки від 23 грудня 2017 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 400,00 доларів «за автомобіль» (а.с. 7). Факт написання розписки, факт отримання грошових коштів у вказаній сумі [PERSON] не оспорюється. При цьому, як у відзиві на первісний позов [PERSON] , зустрічній позовній заяві, так і безпосередньо в судовому засідання позиція [PERSON] є незмінною, - отриманні кошти в сумі 400,00 доларів є часткою визначеної вартості автомобілю (30000,00 гривень), завдаток як спосіб виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу від 23.12.2017 року. Самостійних вимог про стягнення з [PERSON] грошової суми за розпискою від 23.12.2019 року з відповідним правовим обґрунтуванням - [PERSON] не заявлено. При цьому, суд звертає увагу, що позивачем в первісному позові також не зазначається, що заявлена вимога про стягнення з [PERSON] грошової суми у розмірі 12000,00 гривень, сплачена відповідно до п. 2.2 договору купівлі-продажу від 16.12.2017 року має ототожнюватися з передачею відповідачу 400,00 доларів згідно розписки від 23.12.2019 року. За таких обставин, суд вирішуючи спір по суті в межах позовних вимог, - визначає відповідно до положення ст. ст. 546, 570, 571 ЦК України правову природу отриманих коштів за розпискою від 23.12.2019 року як завдаток. Крім того, в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , з показів якої також встановлено, що в її присутності [PERSON] (матір свідка) отримала від [PERSON] частину коштів від повної вартості проданого автомобілю в сумі 400,00 доларів від загальної суми (ціни) 30000,00 гривень. Підстав для надання таким свідченням критичної оціни з огляду на перебування свідка та [PERSON] в родинних відносинах - суд не вбачає, оскільки покази надано повільно, логічно, взаємоузгоджено, відповіді на поставлені учасниками процесу питання надано без жодних труднощів чи ухилень відповідати. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що, об`єктивні дані, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в якості авансового платежу за договором купівлі-продажу від 16.12.2017 року - об`єктивно відсутні. При цьому, грошова сума 400,00 доларів згідно розписки від 23.12.2017 року є завдатком, передана саме в рахунок оплати вартості майна - автомобілю, який було реально передано до проведення між сторонами повного розрахунку, та в подальшому транспортний засіб експлуатувався [PERSON] протягом тривалого періоду часу з 23.12.2017 року по 02.11.2018 року (визнано сторонами по справі). Приймаючи такий висновок, суд зазначає про помилковість зазначення в позовній заяві [PERSON] про обов`язок [PERSON] повернути спірну суму коштів як безпідставно отримані. Так, за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Таким чином, для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами статті 1212 ЦК України немає підстав, бо правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, виникли безпосередньо з договору. Надаючи оцінку наявності правової підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] передану за договором купівлі-продажу від 23.12.2017 року суму завдатку, - суд зазначає наступне. Однією з функцій завдатку є забезпечення існуючого зобов`язання (обов`язків за договором), тобто "каральна" функція, яка полягає в тому, що: а) сума завдатку залишається у продавця, якщо порушення зобов`язання, зокрема відмова від вже укладеного договору, сталося з вини покупця; б) продавець зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку, якщо порушення зобов`язання, зокрема відмова від вже укладеного договору, сталося з вини продавця (ч. 1 ст. 571 ЦК України). [PERSON] вважає, що [PERSON] ухилилася від прийнятих на себе зобов`язань за укладеним договором купівлі-продажу від 23.12.2017 року, оскільки правовстановлюючі документи на транспортний засіб в погоджений сторонами строк належним чином не оформила. Такі доводи позивача за первісним позовом суд не приймає до уваги. Так, в судовому засіданні встановлено, та послідовно просліджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 14.08.2002 року - транспортний засіб автомобіль марки «ВАЗ 21043» номерний знак [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] (а.с. 10-11). [INFO] [PERSON] - помер. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, якою прийнято спадщину після [PERSON] є його дружина [PERSON] (шлюбні відносини документально підтверджено - а.с. 24). Спадщина успадкова в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України шляхом постійного проживання спадкоємця з померлим. Спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, що узгоджується з ч. 5 ст. 1268 ЦК України. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2018 року [PERSON] успадкувала спадщину, яка складається з транспортного засобу марки «ВАЗ 21043» реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 22 - 23). З вказаного вбачається, що на дату укладення сторонами договору купівлі-продажу від 16.12.2017 року спадщина [PERSON] у вигляді автомобілю марки «ВАЗ 21043» номерний знак [NUMBER] юридично не оформлена, правовстановлюючі документи на ім`я відповідача за основним позовом не переоформлено. Такі відомості було достовірно відомо [PERSON] , та більш того в залежність від отримання [PERSON] документів на автомобіль - дійсність угоди купівлі-продажу не постановлено. Умовами договору від 16.12.2017 року визначено, що майно (автомобіль) передається [PERSON] як покупцю разом з всіма необхідними документами, а саме - технічним паспортом, страховим полісом. Посилання [PERSON] , що на час придбання автомобілю з [PERSON] було досягнуто домовленості, що в строк до травня 2018 року остання зобов`язалась надати документи на транспортний засіб, а саме реєстраційне свідоцтво - не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Як зазначено безпосередньо в договорі від 16.12.2017 року (п. 2.2) сторонами дійсно обговорено дату 1 травня 2018 року, однак в контексті проведення [PERSON] повного розрахунку за автомобіль. Крім того, в судовому засіданні з показів свідка [PERSON] , яка підтримувала в інтересах своєї матері [PERSON] зв`язок з [PERSON] , - встановлено, що жодного разу останній не висунув вимоги переоформлення документів на транспортний засіб. Суд акцентує увагу, що доказів пред`явлення [PERSON] претензій, висування вимог до [PERSON] надати документи на транспортний засіб на ім`я останньої, або заяви про відмову від договору купівлі-продажу - суду не надано. Суд також звертає увагу, що навіть після отримання [PERSON] 01.08.2018 року свідоцтва про право на спадщину [PERSON] продовжував користуватися транспортним засобом, та лише 02.11.2018 року заявив про відмову провести остаточний рахунок, сплатити решту суму коштів. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не доведено факту порушення прийнятих [PERSON] зобов`язань за договором купівлі-продажу від 16.12.2017 року, тому підстави для повернення [PERSON] сплаченого завдатку відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦПК України не має. Розглядаючи зустрічну позовну заяву [PERSON] - суд зазначає наступне. Матеріально-правовою підставою заявленого позову є збитки, заподіяні [PERSON] внаслідок порушення [PERSON] зобов`язань за договором купівлі-продажу від 16.12.2017 року. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно умов укладеного сторонами по справі договору купівлі-продажу від 16.12.2017 року [PERSON] прийняв на себе зобов`язання розрахуватися за придбаний (куплений) у [PERSON] автомобіль в строк до 01.05.2018 року. В судовому засіданні встановлено, що грошових коштів в загальній сумі 30000,00 гривень (погоджена сторонами вартість транспортного засобу) сплачено [PERSON] не було. Фактичне користування [PERSON] автомобілем охоплюється періодом з 23.12.2017 року по 02.11.2018 року (підтверджено матеріалами справи). Під час повернення автомобілю в володіння [PERSON] транспортний засіб, за посиланням останньої знаходився в несправному стані, на ремонт і придбання автозапчастин витрачено суму коштів у розмірі 16179,00 гривень, в тому числі: - 4 авто-шини вартістю 3000,00 гривень; - 4 диски вартістю 1680,00 гривень, - 1 редуктор вартістю 2550,00 гривень; - 2 полуосі вартістю 2550,00 гривень, - 1 сальник моста вартістю 35,00 гривень, - 2 сальники вартістю 50,00 гривень., - 17 ТАД вартістю 110,00 гривень, - 1 ГБО балон вартістю 800,00 гривень, - 1 ГБО шланг вартістю 70,00 гривень, - 1 ГБО редуктор газовий вартістю 1040,00 гривень, - 1 ГБО мультіклапан вартістю 630,00 гривень. - 1 ГБО дозатор вартістю 20,00 гривень, - 1 ГБО дозатор вартістю 25,00 гривень, - 2 ГБО муфти вартістю 14,00 гривень, - 2 ГБО муфти вартістю 10,00 гривень, - 4 хомути 12-22 вартістю 44,00 гривень, - 4 хомути 10-16 вартістю 44,00 гривень, - тормозна рідина вартістю 52,00 гривень, - масло вартістю 270,00 гривень, - тосол вартістю 320,00 гривень, - 1 циліндр зчеплення головний вартістю 269,00 гривень, - 1 циліндр зчеплення робочий вартістю 196,00 гривень; - ремонтні роботи вартістю 1200,00 гривень. На підтвердження заявлених вимог [PERSON] надано товарні чеки: № б/н від 16.11.2018 року (а.с. 28), № 231 від 12.11.2018 року (а.с. 29), № б/н від 04.11.2018 року (а.с. 30), № б/н від 04.11.2018 року (а.с. 31), квитанція № 1436 від 14.11.2018 року (а.с. 59). [PERSON] посилається, що понесені витрати є прямими збитками від невиконання [PERSON] з власної вини зобов`язання за договором продажу автомобілю. Суд вважає, що правові підстави для задоволення зустрічного позову - відсутні. За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Статтею 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем. Зі змісту статей 614, 623 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення зобов`язання; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; 4) вина. Положеннями статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, розрахунок за придбаний автомобіль у визначені строки не проведено. За позицією [PERSON] експлуатація [PERSON] транспортного засобу привела до несправного стану автомобілю, тому виникла потреба в придбанні автозапчастин та проведенні відповідних ремонтних робіт. Такі доводи суд не вбачає можливим прийняти до уваги з огляду їх необґрунтованості. Так, матеріали справи не містять інформацію про технічний стан, комплектацію автомобіля, наявності дефектів, стан пробігу під час передачі транспортного засобу [PERSON] в грудні 2017 року, що давало б можливість суду визначити доцільність замінити автозапчастин, складових частин з огляду на несправний стан після повернення автомобілю у володіння [PERSON] в листопаді 2018 року Суд, враховуючи вказані правові норми, фактичні обставини справи, приходить до висновку, що [PERSON] звертаючись до суду не обґрунтовувала позовні вимоги, що діями [PERSON] завдано матеріальні збитки, не надала доказів на підтвердження заподіяння їй таких збитків, їх розмір та вину відповідача за зустрічним позовом у їх заподіянні. Таким чином, суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що при пред`явленні позовної заяви [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 704,80 гривень (а.с. 1), [PERSON] при заявленні зустрічного позову сплатила в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 768,40 гривень (а.с. 45). Підстави для присудження відшкодування таких судових витрат відсутні, оскільки в задоволенні позовних вимог сторін відмовлено повністю. На підставі ст. ст. 15, 16, 22, 203, 205, 570, 635 ЦК України,

Outcome: dismissed