Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач ТОВ «АП ТРЕЙД» пред`явив до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить стягнути із відповідача грошові кошти в порядку регресу. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 11 квітня 2017 року відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах із ТОВ «АП ТРЕЙД» на посаді регіонального менеджера з продажів відділу збуту. Для виконання поставлених завдань Відповідач був забезпечений службовим автомобілем Renault Duster, реєстраційний номер [NUMBER] . 31 травня 2017 року відповідач, керуючи вказаним автомобілем «Renault Duster» та рухаючись по автодорозі в напрямку від міста Дубно, Дубенського району Рівненської області до міста Кременець Тернопільської області, в селі Білокриниця, Кременецького району Тернопільської області допустив наїзд [PERSON] , від чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження. 16 лютого 2018 року [PERSON] звільнився з TOB «АП ТРЕЙД» за угодою сторін. В подальшому [PERSON] звернувся до суду з вимогою про стягнення з позивача моральної шкоди. За результатами розгляду справи №601/1399/18 судом винесено рішення, яким стягнуто із позивача на користь [PERSON] 65000 гривень моральної шкоди. На підставу своїх позовних вимог позивач покликається на те, що відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям та їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню тощо), в силу вимог ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Відповідно до ч. 5 п. 6 та п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з огляду довільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України). Відповідно до положень п.п. 3 п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. З цих підстав, представник позивача вважає, що у позивача виникло право вимоги до відповідача, оскільки його діями спричинена шкода позивачу на зазначену суму і тому, відповідач повинен нести матеріальну відповідальність. За вказаних обставин просить позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Від представника відповідача - адвоката Шевчука В.О. до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. З приводу викладених у позові обставин, представник відповідача вказує, що подія, яка слугувала підставою для відшкодування завданої шкоди позивачем [PERSON] , за фактом ДТП, що мало місце 31 травня 2017 року, сталася за наступних обставин: згідно фабули кримінального провадження: 31 травня 2017 року, приблизно о 15 годині 30 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем марки Рено Дастер, реєстраційний номер [NUMBER] рухався автодорогою за напрямком: від міста Дубно Рівненської області в напрямку міста Кременець Тернопільської області, в селі Білокриниця Кременецького району Тернопільської області, поблизу бару «Неминай», допустив наїзд на [PERSON] , 1998 року народження, який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (1,28 % проміллє, згідно висновку судово-медичної експертизи №751) переходив дорогу в невстановленому місці. Внаслідок описаної ДТП [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1662 відносяться до тяжких. За даним фактом 01 червня 2017 року було розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, про що внесено відомості в ЄРДР за №12017210120000342 від 01 червня 2018 року. Постановою старшого слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області старшого лейтенанта поліції Кочкубей П.В., у кримінальному провадженні №12017210120000342 від 01 червня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, кримінальне провадження було закрито, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку і відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Позивач покликається, як на підставу стягнення завданої матеріальної шкоди працівником на п. 3 ст. 134 КЗпП України, згідно якого шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Умовою повної матеріальної відповідальності за п. 3 ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини працівника у вчиненні кримінального правопорушення. Однак, кримінальне провадження №12017210120000342 від 01 червня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було закрито, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Право регресу - це право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавача шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають. За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом. Так, відповідно до ст. 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, завдану підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків працівники, з вини яких завдано шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Відповідно до вимог п. 8 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», вбачається, що регресна вимога може бути пред`явлена тільки до винної особи. За відсутності встановлених винних протиправних дій відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, відсутні підстави для задоволення позову. З цих підстав представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а також просив стягнути на користь відповідача [PERSON] понесені витрати на оплату правничої допомоги у сумі 6000 гривень. Представник позивача ТОВ «АП ТРЕЙД» подав до суду відповідь на відзив, у якому заперечує проти викладених у відзиві обставин. Так, на думку представника позивача постанова слідчого від 27 вересня 2018 року про закриття кримінального провадження 12017210120000342 від 01 червня 2018 року доводить наявність вини відповідача, яка є підставою для стягнення з нього коштів в порядку регресу, що визначено статтею 1191 ЦК України. Крім цього, у вказаній постанові зазначено, що автомобіль «Renault Daster», реєстраційний номер [NUMBER] , технічно-справний, до ДТП, з одним пасажиром рухався смугою руху с. Білокриниця у напрямку м. Дубно, зі швидкістю 65 км/год. (згідно показів водія [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] ) з боковим інтервалом до горизонтальної дорожньої розмітки яка розділяє транспортні потоки 0,9 м. від вісі лівих коліс. Отже, на думку представника позивача, відповідач визнає порушення пункту 12.4 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, в редакції, що діяла станом на момент скоєння ДТП, за яким у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год. Також у вказаній постанові зазначено, що згідно показів потерпілого [PERSON] та свідка [PERSON] , водій автомобіля «Renault Daster», з моменту виникнення небезпеки для руху, не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода і тим самим уникнути наїзду на останнього при швидкості руху автомобіля «Renault Daster» 65 км/год., однак мав таку можливість при умові швидкості руху автомобіль «Renault Daster» 60 км/год (згідно Правил дорожнього руху). Вказане свідчить про те, що перевищення швидкості руху є причиною наїзду на потерпілого [PERSON] , а в разі дотримання відповідачем швидкісного режиму руху (п.12.4 ПДД) не сталося би наїзду на пішохода. Постанова відповідачем не оскаржувалася, отже відповідач погодився із встановленими постановою обставинами. На сторінці 4 абзац 2, 3 Постанови встановлено, що при заданому слідством комплексі варіантів вихідних даних, згідно показів потерпілого [PERSON] та свідка [PERSON] , на момент проведення експертизи не відомі причини технічного характеру, які б завадили водію автомобіля «Renault Daster» діяти відповідно до вимог 12.4 ПДР України, отже його дії в умовах виникнення даної ДТП не відповідали вимогам зазначених пунктів Правил. В даній дорожньо-транспортній ситуації, згідно показів потерпілого [PERSON] та свідка [PERSON] не відповідність дій водія автомобіля «Renault Daster» вимогам п.12.4 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. З цих підстав, на думку представника позивача, винесена слідчим постанова свідчить про причинний зв`язок між порушенням ПДР відповідачем та настанням ДТП, а отже і ушкодження здоров`я [PERSON] . В абзаці 5 сторінки 4 Постанови встановлено «При встановлених обставинах розвитку дТП і заданому слідством комплексі варіантів вихідних даних, згідно показів потерпілого [PERSON] та свідка [PERSON] , невідповідність дій водія автомобіля «Renault Daster» вимогам п.12.4. Правил дорожнього руху України призвела до вникнення дорожньо-транспортної пригоди, тобто причиною настання даної ДТП - наїзд транспортного засобу на пішохода, з технічної точки зору були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля «Renault Daster» зазначеним вимогам пункту Правил дорожнього руху України». Таким чином, представник позивача вважає, що згідно постанови від 27 вересня 2018 року про закриття кримінального провадження № 12017210120000342 від 01 червня 2018 року відповідач вчинив порушення пункту 12.4 Правил дорожнього руху України, що, серед іншого, стало причиною завдання тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] , за що статтею 286 Кримінального кодексу України передбачено кримінальну відповідальність. Відповідач при наданні своїх пояснень 31 травня 2017 року вказав слідчому про те, що він рухався в межах населеного пункту на швидкості 65-70 км/год. Так, представник позивача вважає, що в діях відповідача наявні ознаки злочинних дій, зокрема перевищення дозволеної швидкості руху в межах населеного пункту, що призвело до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень здоров`я [PERSON] . Такий склад злочину передбачений диспозицією статті 286 Кримінального кодексу України. Притягнення працівника до кримінальної відповідальності не є обов`язковою умовою стягнення коштів в порядку регресу, адже достатньо факту вчинення дій працівником. Покликаючись на те, що внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху були завдані тяжкі тілесні ушкодження потерпілому в дорожньо-транспортній пригоді, що мали ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, представник позивача просив позов задовольнити. Представник позивача ТОВ «АП ТРЕЙД» - адвокат Гаврилюк Є.О. у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шевчук В.О. у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Судом установлено: Згідно наказу (розпорядження) №16-К від 10 квітня 2017 року [PERSON] з 11 квітня 2017 року прийнятий на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю «АП ТРЕЙД» на посаду регіонального менеджера з продажів у відділ збуту. 31 травня 2017 року о 15 годині 30 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем марки Рено Дастер, реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по автодорозі в напрямку від міста Дубно, Дубенського району Рівненської області до міста Кременець Тернопільської області, в селі Білокриниця, Кременецького району Тернопільської області поблизу бару «Неминай» допустив наїзд на [PERSON] , 1998 року народження, внаслідок чого [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. За даним фактом Кременецьким ВП ГУНП в Тернопільській області розпочато досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування за №12017210120000342, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області старшого лейтенанта поліції Кочкубей П.В. від 27 вересня 2018 року закрито кримінальне провадження №12017210120000342 від 01 червня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, кримінальне провадження було закрито, у зв`язку і відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. У вказаній постанові встановлено, що в діях водія [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, оскільки він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. В той же час, [PERSON] порушував вимоги ПДР України, оскільки перебігав дорогу поза пішохідним переходом. Автомобіль «Renault Duster», реєстраційний номер [NUMBER] , яким на момент ДТП керував [PERSON] , належить Товариству з обмеженою відповідальністю «АП ТРЕЙД». Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 лютого 2019 року, ухваленого у справі №601/1399/18 стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», на користь [PERSON] 28953,93 гривень витрат пов`язаних з лікуванням, 57600,70 гривень - шкоди, пов`язаної з стійкою втратою працездатності, та 4327,70 гривень - моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АП ТРЕЙД», на користь [PERSON] 65 000 гривень моральної шкоди, пов`язаної з дорожньо-транспортною пригодою. Вказане рішення Кременецького районного суду Тернопільської області залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року. Згідно наказу керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «АП ТРЕЙД» №5-к/тр/ос про припинення трудового договору (контракту) від 12 лютого 2018 року, [PERSON] з 16 лютого 2018 року звільнений з посади регіонального менеджера з продажів відділу збуту. Як убачається із платіжного доручення №530 від 12 жовтня 2020 року ТОВ «АП ТРЕЙД» сплатило [PERSON] 65000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 лютого 2019 року. За вказаних обставин, позивач вважає, що у даному випадку наявні підстави для стягнення із відповідача в порядку регресу сплачених Товариством з обмеженою відповідальністю «АП АЙТРЕД» коштів у сумі 65000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорююваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно з ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Сторони перебували у трудових відносинах, а тому спірні правовідносини регулюються ст.ст. 130, 132-134 КЗпП України, тобто спеціальним законом. Відповідно до положень ч. 1ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно з п. 3 ч. 1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Оскільки в силу ст.452 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону пред`явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Таким чином, спеціальною нормою закону, зокрема п. 3 ч. 1 ст.134 КЗпП України передбачено, що умовою повної матеріальної відповідальності є встановлення вини працівника. Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Натомість, у вказаному випадку постановою старшого слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області старшого лейтенанта поліції Кочкубей П.В. від 27 вересня 2018 року закрито кримінальне провадження №12017210120000342 від 01 червня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із відсутністю в діях водія [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, оскільки він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. Суд критично сприймає доводи представника позивача про те, що постанова слідчого від 27 вересня 2018 року про закриття кримінального провадження 12017210120000342 від 01 червня 2018 року доводить наявність вини відповідача, оскільки згідно вказаної постанови кримінальне провадження закрито, саме через відсутність у діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, а доводи, представника позивача про винуватість відповідача ґрунтуються виключно на його суб`єктивному аналізі змісту зазначеної постанови слідчого. На підтвердження своїх доводів щодо наявності вини у діях [PERSON] представником позивача долучено письмові пояснення [PERSON] від 31 травня 2016 року, які надавались слідчому при здійсненні досудового розслідування, протокол про проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2017 року та протокол про проведення слідчого експерименту від 14 липня 2018 року. Однак, вказані докази були оцінені при здійсненні досудового розслідування та брались до уваги при винесенні постанови слідчого від 27 вересня 2018 року про закриття кримінального провадження 12017210120000342. Натомість, вина відповідача [PERSON] у вказаній дорожньо-транспортній пригоді не підтверджена у встановленому законом порядку, зокрема вироком суду, чи постановою про притягнення до адміністративної відповідальності. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Шевчука В.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 гривень, суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Із матеріалів цивільної справи убачається, що 14 січня 2021 року між [PERSON] та адвокатом Шевчуком Валентином укладено договір №75 про надання правничої допомоги. Факт понесення відповідачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 гривень підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №9 від 25 січня 2021 року. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що вимоги про стягнення із позивача ТОВ «АП Трейд» на користь відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень є підставними та підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed