Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

10 травня 2019 року [PERSON] звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території. Заява мотивована тим, що вона народилася в с. Металіст Слав`яносербського району Луганської області, проживала та навчалася в сільськогосподарському інституті м. Луганська, після чого була направлена до с. Кудряшівка Кремінського району, де працювала на посаді бухгалтера все своє життя. Після смерті свого батька, вона доглядала за мамою, яка залишилася проживати в с. Металіст. Під час збройного конфлікту з боку Російської Федерації, вона з ризиками для свого життя їздила до своєї мами з метою догляду. Після смерті мами вона перестала перетинати блокпости. Вважає, що доглядаючи за мамою та проживаючи на тимчасово окуповані території, вона підпадає під захист Конвенції від 12 серпня 1949 року. Необхідність встановлення цього факту мотивує тим, що саме внаслідок агресії було порушено низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Першим протоколом до цієї конвенції від 20 березня 1952 року, Протоколом №4 до цієї конвенції від 16 вересня 1963 року, у зв`язку з чим їй заподіяно матеріальна та майнова шкода, тому просить встановити факт її вимушеного переселення у лютому 2015 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Вказує, що встановлення цього факту їй необхідно з метою підтвердження статусу відповідно до норм Конвенції "Про захист цивільного населення під час війни" для її захисту. В судове засідання заявник не з`явилася, в заяві на ім`я суду просить справу розглянути за її відсутності. Представники заінтересованих осіб отримавши судові повістки на час та дату проведення розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, тому суд відповідно до вимог ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. В підтвердження своїх доводів [PERSON] надала суду копію свого паспорту, копію свідоцтва про своє народження, відповідно до яких вона народилася в с. Металіст Слав`яносербського району Луганської області, її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Заявник з травня 1981 року зареєстрована та проживає в с. Кудряшівка Кремінського району, Луганської області. При наявності цих доказів заявник вказує про те, що метою встановлення факту вимушеного переселення є підтвердження її статусу відповідно до норм Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, для його захисту. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України вона не бачить. Разом з тим, згідно зі ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Вказане свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є єдиним документом, який повинен засвідчити місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною 4 ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст. 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина 4 ст.10 ЦПК України, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом ст.1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою включають як зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод так і зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Таким чином, держава повинна відстоювати або відновлювати свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Крім того держава повинна вживати, у тому числі, судових заходів для забезпечення особистих прав людини. Згідно з ч.2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Разом з тим, заявник не підпадає під дії вищевказаних правових норм, оскільки вона не має статусу внутрішньо переміщеної особи, має реєстрацію місця проживання у с. Кудряшівка Кремінського району Луганської області, що знаходиться на підконтрольній Україні території, тому неможливо встановити факт її переселення з зони проведення бойових дій на сході України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.

Outcome: dismissed