Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

26 вересня 2013 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про виселення та зобов'язання зніти з реєстрації, посилаючись на те, що є власником кватири [ADDRESS]. В зазначеній квартирі зареєстрований та проживає її син [PERSON], який постійно вчиняє сварки та бійки із [PERSON], вигнав її з квартири, внаслідок чого позивачка з серпня 2013 року проживає у своїх друзів та знайомих. З огляду на що [PERSON] з підстав визначених ст.ст.116, 157 ЖК України, ст.317 ЦК України просить виселити відповідача із належної їй квартири без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги викладені у позові підтримали в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що мати бажає його виселити з надуманих підстав, будь-яких сварок він з нею не вчиняв, належними доказами це не підтверджено, в подальшому подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків та дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2003 року. У зазначеній квартирі з 21 лютого 2001 року зареєстровано місце проживання [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання або перебування фізичної особи від 1 жовтня 2013 року. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В судовому засіданні позивачкою та її представником не доведено обставин того, що [PERSON] систематичними порушення правил співжиття, руйнуванні та псуванні жилого приміщення робить неможливим спільне проживання із ним [PERSON], в судовому засіданні належними та допустимими доказами це підтверджено не було. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Ч.1 ст.116 ЖК України передбачено, що члени сім'ї або інші особи, які проживають разом з наймачем, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час триваючої антигромадської поведінки виселення винного може статися і під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Позивачка неодноразово зверталася до Південно-західного відділення ХМВ УМВС України в Хмельницькій області із заявами по факту побиття, погроз застосування фізичного насильства, сварок та нецензурних висловлювань. Так за результатами розгляду звернення [PERSON] по факту подій, які мали місце 28 серпня 2013 року, а саме сварки [PERSON] із позивачкою, ображання її нецензурними словами, погрожування фізичною розправою та того, що відповідач вигнав [PERSON] з квартири, працівниками міліції було складено висновок від 30 серпня 2013 року та протокол про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП, однак постановою Хмельницького районного суду від 21 жовтня 2013 року провадження у справі було закрито, у зв'язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Доказами по справі були тільки пояснення [PERSON] та [PERSON] 9 вересня 2013 року [PERSON] знову звернулася до ПВЗМ ХМВ УМВС із заявою про те, що [PERSON] близько 18 год. 20 хв. голосно слухав музику, обзивав нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого було складено 11 вересня 2013 року висновок та складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП України. [PERSON] постановою Хмельницького міськрайонного суду від 27 вересня 2013 року було визнано винним у вчиненні цього адміністративного правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 68 грн. Крім цього 11 вересня 2013 року [PERSON] також звернулася до суду із заявою, про те, що [PERSON] в цей же день пошкодив вхідні двері кімнати, ображав нецензурними словами, про що зазначено у висновку від 14 вересня 2013 року, яким рекомендовано [PERSON] звернутися до суду. За цими зверненнями працівниками Південно-західного відділення міліції ХМВ УМВС України в Хмельницькій області проводилися профілактичні бесіди, щодо неприпустимості протиправної поведінки щодо [PERSON], що підтверджується відповідними листами від 3 вересня 2013 року, від 16 вересня 2013 року та винесено офіційне попередження, яке не містить дати. З постанови про закриття кримінального провадження від 26 серпня 2013 року винесеної слідчим СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області вбачається, що 22 серпня 2013 року [PERSON] перебуваючи в квартирі [ADDRESS] наніс удар рукою в область голови [PERSON], чим завдав останній болю. Під час розслідування та опитуванні мешканців будинку було встановлено що гр. [PERSON] веде антигромадський спосіб вжиття, неодноразово вчиняв насильство щодо своєї матері, є наркозалежним, неодноразово судимий, однак довести факт побиття [PERSON] не представилось можливим через недостатність доказів. Наявність чотирьох звернень позивачки до Південно-західного відділу міліції, за якими було підтверджено тільки один випадок, які будувались тільки на одних міркуваннях [PERSON] само по собі не свідчить про систематичність порушення правил співжиття, руйнування чи псування жилого приміщення. Зазначені у постанові обставини щодо антигромадського способу життя, наркозалежності свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, як і не доведено і обставин того, що між сторонами існували суперечки, зазначене спростовуються даними з обласного наркологічного диспансеру, де зазначено, що [PERSON] на обліку не перебуває, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні зазначили, що [PERSON] не створює не зручностей для своїх сусідів, не є конфліктним, перебуває із ними у нормальних відносинах, показаннями дільничного інспектора Кіндзерського Л.А., який в судовому засіданні зазначив, що всі звернення до міліції з боку [PERSON] ґрунтувалися тільки на висновках останньої, будь-якими доказами вчинення психічного насильства у сім'ї підтверджено не було. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині конфліктних ситуацій, сварок між сторонами, побиття відповідачем своєї матері та в період серпня - вересня 2013 року, пошкодження ним вхідного замка у кімнату їм відомі виключно із слів [PERSON], будь-якими іншими доказами це підтверджено не було, тому судом до уваги братися не можуть. Судові витрати по справі становлять 114 грн. 70 коп., які відповідно до ст.88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed