Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, просив суд визнати інформацію народного депутата України [PERSON] , оприлюднену в ході пленарного засідання Верховної Ради України 5 липня 2016 року наступного змісту: " В стані алкогольного сп`яніння на автомобілі вбив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетесь від чого - у зв`язку з тим що потерпілих немає." - недостовірною та такою, що ганьбить честь гідність та ділову репутацію [PERSON] , та стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач [PERSON] - суддя у відставці. Працював суддею в Київському апеляційному адміністративному суді. Напередодні звільнення, у ході засідання Верховної Ради України, 05 липня 2016 року (13 година 35 хвилина 51 секунда згідно стенограми засідання), депутат Верховної Ради України [PERSON] (Фракція БПП), надалі відповідач, з незрозумілих мотивів, перед голосуванням по постанові за реєстраційним номером 4697 від 19 травня 2016 року "Про звільнення суддів", яка як зазначає позивач його не стосувалась, з місця, оголосив інформацію про нібито скоєння злочину позивачем, а саме, що начебто позивач "...у стані алкогольного сп`яніння на автомобілі вбив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетесь від чого - у зв`язку з тим, що потерпілих немає. Адже діти загиблі, їхні батьки померли і нікого немає. Ви думаєте його звільнили? Ні, його перевели до Києва, і він тут декілька років займав посаду судді у Київському апеляційному адміністративному суді" https://iportal.rada.gov.ua/meeting/stenogr/show/6256.html стенограма пленарного засідання Верховної Ради України 05 липня 2016 року). Відповідач при цьому повідомив Раду про те, що позивач начебто хоче звільнитися "за хворобою", чим спотворив підстави для його відставки, вказані в проекті постанови, що повинна бути розглянута пізніше. Більш того, відповідно стенограми засідання, відповідач розповів депутатам вигадану історію, яка із позивачем ніколи не відбувалась. Позивач в позовній заяві зазначив, що все проголошено відповідачем відносно нього - це груба брехня. Позивач наголосив на тому, що ніколи в житті він не був учасником ДТП, в якому загинула хоча б одна дитина, тим більш як стверджує відповідач загинули двоє дітей. Позивач зазначив, що він є автором двох монографій: "Захист суб`єктів підприємництва. Теоретичні та практичні аспекти", "Захист прав інвесторів у сфері господарювання: теоретико-правовий аспект" та наукового посібника "Запобігання та протидії корупції у сфері освіти". Крім цього є автором більше ста наукових праць. Поширена відповідачем неправдива інформація, негативно вплинула на його репутацію судді, громадянина та науковця, аналогічні немайнові права рідних людей. Інформація подана у формі фактичних тверджень, не відповідає дійсності та ніколи не мала місця. Відповідач не повідомив Верховну Раду України про джерела своєї інформації, не послався на конкретні документи тощо.Дана інформація загальнодоступна і на цей час. Кожен бажаючий може прослухати чи прочитати виступ відповідача на сайті Верховної Ради України. Виступ відповідача розійшовся по інтернету, невідомі особи розповсюджують брехню про позивача, прямо посилаючись на виступ народного депутата [PERSON] . Позивач вказує, що брехливими публічними висловлюваннями відповідач принизив його честь, гідність. "Гучна" брехлива заява, про ніби то скоєння позивачем злочину, є грубо сфабрикованим "політичним шоу" та направлена на провокування суспільства на хибні кроки боротьби з "ворогами" - судовою системою України, завоювання дешевого авторитету та т.і. Позивач посилається на вимоги ст.ст. 1, 8 Закону України "Про статус народного депутата України" в якій зазначається, що при виконанні своїх повноважень, народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі.У своїй діяльності народний депутат повинен дотримуватися загальновизнаних норм моралі; завжди зберігати власну гідність, поважати честь і гідність інших народних депутатів, службових та посадових осіб і громадян; утримуватись від дій, заяв та вчинків, що компрометують його самого, виборців, Верховну Раду України, державу (п.1) також вказує на те , що неприпустимим є використання народним депутатом свого депутатського мандата всупереч загальновизнаним нормам моралі, правам і свободам людини і громадянина, законним інтересам суспільства і держави" (п.2). Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 21, 28 Конституції України) У статті 62 Конституції України, зазначається, що особа вважається невинуватою у скоєнні злочину, не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинність у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 68 Конституції України вказує, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За правилами статей 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" встановлено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Позивач зазначає, що у даному випадку оціночні судження відсутні, відповідач звинуватив його у скоєнні злочину та у порушенні норм суспільної моралі. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Таким чином, позивач вказує, що обвинувативши його публічно та безпідставно у скоєнні злочину перед народними депутатами України, великою кількістю громадян України, що дивились та слухали пряму трансляцію пленарного засідання, відповідач принизив його честь, гідність та ділову репутацію. Позивач в позовній заяві стверджував, що відносно нього ніколи не порушувались кримінальні справи, він не має судимості, відповідну довідку додав до справи. 24 червня 2019 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 17 липня 2019 року надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у справі. 13 cерпня 2019 року постановою Київського апеляційного суду апеляційна скарга відповідача - залишена без задоволення. Ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2019 року - залишена без змін. 26 вересня 2019 року представник відповідача подав до суду письмові заперечення щодо позову, просив суд відмовити в задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що відповідач вважає заявлений позов безпідставним. Так, посилається на п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" в якому зазначається, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, пункт "г" закріплює наступний критерій - поширення інформації має завдавати шкоди особистим немайновим правам позивача. Проте, в даному випадку, поширена відповідачем інформація вже 11 років була відома широкому загалу, а сам факт повторення тієї самої інформації відповідачем не завдає шкоди немайновим правам позивача. Так, представник відповідача посилався на те, що в ухвалі від 26.10.2017 № 755/13155/16-Ц Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з позицією попередніх інстанцій, якими враховано факт загальновідомості спірної інформації широкому колу осіб до моменту розповсюдження такої інформації відповідачем. На сьогодні день доступні першоджерела спірної інформації про позивача. Перша публікація була поширена 27 серпня 2008 року, тобто 11 років тому. З того часу спірну інформацію повторювали в різних ЗМІ, а саме:[INFO] дайджест "Укррудпром" опублікував статтю "[INFO] "; [INFO] на сайті "Радіо Свобода" опубліковано статтю "[INFO]"; [INFO] на сайті "Українська правда" було опубліковано статтю "[INFO]"; [INFO] на сайті "Народна правда" було опубліковано статтю"[INFO]";[INFO] на сайті "Центр суддівських студій" було опубліковано статтю "[INFO]"; [INFO] на сайті "Хайвей" було опубліковано статтю " [INFO]"; [INFO] на сайті "PRO TEST" було опубліковано статтю "[INFO]"; [INFO] на сайті "Остров" було опубліковано статтю "[INFO]"; [INFO] на сайті "World News" було опубліковано статтю " [INFO]". Представник відповідача посилається на те, що вищенаведений перелік публікацій підтверджує факт загальновідомості широкому загалу спірної інформації про позивача протягом тривалого періоду в часі. За таких обставин, твердження позивача про те, що поширення саме відповідачем спірної інформації порушує його особисті немайнові права є безпідставним та необґрунтованим. Таким чином, розповсюдження [PERSON] спірної інформації про позивача не утворює юридичного складу правопорушення, закріпленого в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи".Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в України, зазначив в параграфі 53 Рішення у справі "Газета "Україна-Центр" проти України" (Заява N 16695/04) (додаток 10) наступне:"Суд не вбачає жодних доказів того, що національні суди в своїх рішеннях забезпечили баланс між потребою захищати репутацію пана Я. та правом підприємства-заявника розголошувати інформацію, яка становить суспільний інтерес у контексті виборчих дебатів. Суди не надали достатніх підстав для того, аби прирівняти пана М. , який висловив дискредитуючі твердження, та підприємство-заявника, яке його опублікувало, а також для неврахування того факту, що оскаржувана інформація була широко розповсюджена до її публікації підприємством-заявником." Отже, ЄСПЛ вважає помилкою неврахування факту загальновідомості спірної інформації до моменту її розповсюдження відповідачем. Публічне поширення змісту загальновідомої інформації є певною мірою висловленням згоди з правдивістю цієї інформацією, тобто вираженнямвласного відношення, або іншими словами - оціночного судження відносно певних подій. За аналогією публічне поширення змісту Спеціальної теорії відносності, та доведення до переконання аудиторії в правильності її основних ідей, є вираженням власного (схвального) відношення оратора до цієї теорії, або іншими словами - позитивного оціночного судження. Проте, особа, яка поширює такі судження не є автором теорії відносності, а лише її прибічником. ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема і у рішенні від 28 березня 2013 року у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії", що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. В параграфі 41 зазначеного рішення у справі "Нова газета " та Бородянський проти Росії" (додаток 11), зазначено наступне:" Европейский Суд ранее признавал общеизвестные факты, первичную проверку или независимое исследование минимальной фактической основой для высказываний, содержащих оценочные суждения." Таким чином, ЄСПЛ вважає загальновідомі факти основою для побудови висловлень, які містять оціночного судження. Аналогічне трактування практики ЄСПЛ закріплено в Постанові Касаційного цивільного суду від 22.05.2019 у справі N 347/1093/17 (абз.17 мотивувальної частини) (додаток 12). [PERSON] відтворив зміст загальновідомої інформації, без спотворення та перекручування, чим виразив власне оцінку відносно правдивості спірної інформації та висловив гостру критику діянь позивача. За таких обставин, інформація розповсюджена позивачем відповідає критеріям оціночного судження, в розумінні практики ЄСПЛ. Поряд з цим, Касаційний цивільний суд у Постанові від 10.05.2018 у справі № 758/5922/17 (додаток 13) закріпив наступні висновки:"Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі N 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді якправдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Враховуючи значну кількість публікацій в ЗМІ та тривалість часу, протягом якого з`являються такі публікації, спірна інформація щодо злочинів вчинених позивачем має дуже значний суспільний інтерес. Враховуючи наведені висновки, інформація розповсюджена [PERSON] є оціночним судженням, а не констатацією фактів, а тому не підлягає перевірці доказами на предмет достовірності. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Пояснення надав аналогічні змісту позовної заяви. Просив позов задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, пояснення за змістом надав аналогічні поданим письмово запереченням. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд вислухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, виниклі правовідносини, письмові докази у справі, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ч.1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Судом встановлено, що позивач [PERSON] - суддя у відставці, що підтверджується посвідченням судді у відставці Київського апеляційного адміністративного суду за № 01737. (а.с. 8). 08 вересня 2016 року у зв`язку із поданням заяви про відставку звільнений з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду, про що свідчить постанова Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08 вересня 2016 року за № 1513. (а.с. 53-56). Згідно диплома доктора наук [PERSON] захистив дисертацію за спеціальністю господарське право, господарсько-процесуальне право, та здобув науковий ступінь доктора юридичних наук. На підставі рішення Атестаційної колегії від 26 червня 2017 року отримав диплом за ДД № 006762. Відповідно до поданої довідки серії ААА № 0669773 виданої Міністерством внутрішніх справ, за обліками МВС громадянин [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Донецьк, Донецької області, на території України станом на 28 травня 2019 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. (а.с. 71) Як вбачається із матеріалів справи, 05 липня 2016 року (13 година 35 хвилина 51 секунда згідно стенограми засідання), депутат ВР [PERSON] (Фракція БПП), оголосив інформацію про скоєння злочину суддею [PERSON] , а саме, що "От сьогодні ми даємо згоду, ми голосуємо про звільнення за станом здоров`я такого судді [PERSON] Київського апеляційного адміністративного суду. Я розповім коротко історію, і ви жахнетесь від історії цього судді. Він був суддею Київського району міста Донецька. В стані алкогольного сп`яніння на автомобілі вбив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетесь від чого - у зв`язку з тим, що потерпілих немає. Адже діти загиблі, їхні батьки померли і нікого немає. Ви думаєте його звільнили? Ні, його перевели до Києва, і він тут декілька років займав посаду судді у Київському апеляційному адміністративному суді. Я закликаю всіх голосувати, звичайно, за звільнення цих суддів. Але багатьох з них, особливо тих, хто там ховається за зняттям згідно стану здоров`я…" https://iportal.rada.gov.ua/meeting/stenogr/show/6256.html стенограма пленарного засідання Верховної Ради України 05 липня 2016 року). (а.с. 47) Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"роз`яснено, що негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно ст.ст. 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У частині 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію"визначено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України,не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення - принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Як вбачається із записів стенограми п`ятдесят восьмого засідання Верховної Ради України, 05 липня 2016 року (13 година 35 хвилина 51 секунда згідно стенограми засідання), оголошена депутатом ВР [PERSON] (Фракція БПП), інформація містить стверджувальні вислови, які вказують на вчинення позивачем дій, які чинним законодавством кваліфікуються як злочин, що в свою чергу, дискредитує його, зокрема як суддю, формуючи відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону. Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 Кримінального процесуального Кодексу України встановлено презумпцію невинуватості, відповідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідачем не надано допустимих та належних доказів правдивості відомостей, висловлених під час засідання Верховної Ради України, зокрема представник відповідача під час розгляду справи послався на те, що висловлена інформація була відома широкому загалу, а факт повторення в черговий раз тієї самої інформації відповідачем не завдає шкоди немайновим правам позивача, відповідач відтворив зміст загальновідомої інформації, без спотворення та перекручування, чим висловив оцінку відносно правдивості спірної інформації та висловив гостру критику діянь позивача, при цьому послався на джерела такої інформації. Але у джерелах інформації, яку подав представник відповідача, посилаючись як на загальновідомий факт, міститься наступне: [INFO] дайджест "Укррудпром" опублікував статтю "[INFO]", зазначено, про те, що: "… о ДТП, виновником котрого был судья того же Киевского райсуда. Он совершил смертельный наезд на двух детей неподалеку от места работы. В 2001 году по этому факту было возбуждено уголовное дело . Мать погибших детей вскоре умерла, а отец, писавший жалобы, был найден повешенным." (а.с.141) [INFO] на сайті "Радіо Свобода" опубліковано статтю "[INFO]" зазначено, що: " …. Претендентом на посаду судді Вищого адміністративного суду України став [PERSON] . У 2004 році, підчас роботи суддею Київського райсуду Донецька, ця людина, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зробила в Донецьку ДТП, в результаті якого загинули двоє дітей. Принаймні, так стверджували правозахисники у своїх зверненнях у різні інстанції. ….А скаржитись відносно порушень при проведенні досудового слідства було вже нікому, оскільки мати дітей померла від горя, а батька знайшли повішеним." (а.с.146-147) [INFO] на сайті "Українська правда" було опубліковано статтю "[INFO]", за таким змістом: "Суддю [PERSON] звинувачували у тому, що він у 2004 році начебто спричинив ДТП, внаслідок якої загинули двоє дітей. Слідство тривало довго, проте матеріали кримінальної справи так і не були передані до суду. Скаржитись відносно порушень при проведенні досудового слідства було нікому - мати дітей-жертв наїзду померла від горя, а батька знайшли повішеним." (а.с. 154) Інформація доведена до відома на засіданні Верховної Ради України відповідачем за текстом: "От сьогодні ми даємо згоду, ми голосуємо про звільнення за станом здоров"я такого судді [PERSON] Київського апеляційного адміністративного суду. Я розповім коротко історію, і ви жахнетесь від історії цього судді. Він був суддею Київського району міста Донецька. В стані алкогольного сп`яніння на автомобілі вбив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетесь від чого - у зв`язку з тим, що потерпілих немає.", доказів вчинення яких у передбаченому законом порядку не встановлено. Зміст інформації, стиль, характер та манера викладеної в ній зазначеної вище інформації безпосередньо стосується позивача, вона за встановленими у справі обставинами та поданими доказами не відповідає дійсності, доведена з перекручуванням інформації, яка розповсюджувалась раніше засобами масової інформації, є недостовірною та такою принижує ділову репутацію позивача, як судді у відставці та науковця. Суд при цьому врахував, що позивач є публічною особою, тому він відкритий для критики і пильного нагляду громадськості, представників різних політичних партій й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. При цьому повинен забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань з одного боку, яке не може бути безмежним й таким, що звільняло б від передбаченої законом, в даному випадку цивільної відповідальності, та конституційними гарантіями іншої особи, права якої не можуть поглинатися тільки правом розповсюджувача інформації, та позбавляти її судового захисту на спростування недостовірної інформації про особу, в передбачений законом спосіб. Відповідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається із квитанції від 28 травня 2019 року при зверненні із позовом до суду позивачем сплачений судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, сплачена сума судового збору підлягає стягненню із відповідача.

Outcome: approved