Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

07 квітня 2017 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 березня 2017 року під час роботи комісії, ініційованої відділом екології Управління з питань екології та контролю за благоустроєм міста Хмельницького, з перевірки факту фальсифікації посадовими особами документації про стан зелених насаджень за адресою вул.Проскурівська,57, їй були нанесені образи [PERSON] Зокрема, він неодноразово в присутності багатьох осіб стверджував," що вона (позивач) не дружить з головою і що її пора звільнити з роботи». Вважає, що адресовані громадянином [PERSON] образливі слова порочать її честь, гідність і ділову репутацію як викладача ХУУП, доцента з багаторічним стажем роботи та громадського діяча, нагородженого міцевою владою багатьма почесними грамотами. Образа нанесена відповідачем, завдала позивачу значної моральної шкоди та призвела до погіршення стану здоров'я. У звязку із зазначеним просить визнати образливими та такими, що порочать її честь, гідність і ділову репутацію висловлювання [PERSON] та зобов'язати його вибачитись перед нею, стягнути із відповідача 2 000 грн. завданої моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, вказавши, що це було його оціночне судження яке було висловлене в жартівливій формі, до того ж він сказав, що «можливо вона (позивач) не дружить з головою». Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок наступного. Так, судом встановлено, що 16 березня 2017 року під час роботи комісії, ініційованої відділом екології Управління з питань екології та контролю за благоустроєм міста Хмельницького, з перевірки факту фальсифікації посадовими особами документації про стан зелених насаджень за адресою вул.Проскурівська,57, [PERSON] висловився "що (позивач) не дружить з головою і що її пора звільнити з роботи». На підтвердження своїх пояснень позивач представила суду свідків [PERSON] та [PERSON], які були присутні в зазначений день та показали, що [PERSON] допустив висловлювання, що «(позивач) не дружить з головою і що її пора звільнити з роботи». При цьому свідки показали, що звернення до позивача по імені не було, а лише в її сторону. А свідок [PERSON] в судовому засідання показала, що позивач була в пригніченому стані та охарактеризувала позивача з позитивної сторони. При цьому на місці висловлювання не була. При цьому свідок [PERSON], якого представив відповідач, показав в судовому засіданні, що [PERSON] допустив висловлення, що «позивач можливо не дружить з головою і що її пора звільнити з роботи» та що таке висловлення було в жартівливій формі. Стаття 32 Конституції України\~гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї. Згідно\~ст. 68 Конституції України\~кожен зобов'язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Конституція України\~визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Згідно із\~ст. 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповдіно до ч. ч. 1, 4\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Як зазначено в п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1\~чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Разом із цим,\~Конституцією України\~гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. (стаття 34 Конституції України). Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Водночас, згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про інформацію»\~під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч.1 ст. 30\~Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Відповідно до частини другої статті 30\~Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У ч. 2 ст. 47-1\~Закону України «Про інформацію»\~передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Відповідно до ч.1\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Отже, за змістом\~ст. 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено у\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, і гарантовано\~ст. 34 Конституції України. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.\~ У пунктах 18 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що згідно з положеннями\~статті 277 ЦК України\~та\~статті 10 ЦПК України\~ позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до положень п. 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При цьому суд звертає увагу на практику Європейського суду, яка відповідно до положень\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду»\~є джерелом права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для запобігання заворушенням чи злочинам для охорони здоров'я чи моралі для захисту репутації чи прав інших осіб для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, обмеження цього права допускається у виняткових випадках та за обов'язковою відповідністю умовам: а) передбачуваності законом конкретного втручання; б)відповідності втручання легітимній меті; та в) за умови необхідності втручання в демократичному суспільстві. Так, в рішенні у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12 липня 2001 року зазначено, що суд повинен розрізняти фактичні повідомлення та оціночні судження. Вимогу щодо доведення істинності оціночного судження неможливо дотримати, така вимога порушує свободу вираження поглядів, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (1950). Подібне твердження міститься в рішенні у справі «Українська прес-група проти України» про те, що завжди має проводитися межа щодо фактичних даних та оціночних суджень, які не підлягають доведенню. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Проаналізувавши норми цивільного процесуального законодавства та роз'яснення Пленуму Верховного суду України, з врахуванням обставин справи та вимог позовної заяви слід прийти до висновку, що за своїм характером висловлювання [PERSON] не містить стверджувального характеру, не висловлено в брутальній чи образливій формі, що принижує гідність, честь і ділову репутацію позивача, не містить будь-яких фактичних даних і не може бути витлумачене як таке, що містять фактичні дані, а отже за визначенням статті 30\~Закону України «Про інформацію» є оціночними судженнями щодо особи позивача, яке, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності. Вказані висловлювання стосуються оцінки відповідачем особистості позивачки із використанням мовних засобів, зокрема сатири (гостра критика чогось, окремих осіб, людських груп чи суспільства з\~висміюванням, а то й гнівним засудженням вад і негативних явищ у різних ділянках індивідуального, суспільного й політичного життя, суперечних із загальнообов'язковими принципами чи встановленими ідеалами). Зазначена інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, носить характер оціночних суджень і є не чим іншим, як суб'єктивною думкою відповідача з приводу подій, які склалися. Вимога про відшкодування моральної шкоди заявлена позивачем як спосіб захисту права на гідність, честь та ділову репутацію. \~Між тим, критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (абзац 4 пункту 11 Постанови № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з наступними змінами). А тому враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації фізичної особи та стягнення моральної шкоди, слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed