Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-14 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернувся із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 07.03.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З умовами надання банківських послуг та правилами користування платіжною карткою відповідач був ознайомлений, що підтверджується підписом у заяві. Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг, які разом із Правилами користування платіжною карткою та заявою відповідача складають між банком і відповідачем договір, останній діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін. Позивач свої зобов'язання виконав та надав кредит у розмірі, встановленому в договорі, а відповідач кредит не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 31.10.2013 року в сумі 21137,33 грн., яка складається з 5794,00 грн. - заборгованість за кредитом, 8283,2 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5577,38 грн. - заборгованість по комісії, 500 грн. штраф (фіксована частина), 982,73 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути заборгованість за кредитом у сумі 21137,33 грн. та судові витрати (а.с. 2-3). Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 21137,33 грн., судовий збір 243,60 грн. (а.с. 93-94). Відповідач в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на те, що судом не з'ясовано факт надання кредиту, не звернуто уваги на те, що строк дії кредитної картки до січня 2009 року, не застосовано строк позовної давності, про що просив відповідач, подавши до суду відповідну заяву (а.с. 97-99). В судовому засіданні апеляційного суду відповідач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник позивача просив рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно заяви позичальника бн від 07.09.2007 року відповідач отримав 07.09.2007 року у позивача кредит у розмірі 5000 грн. Згідно п.3.1.3 Правил надання банківських послуг після закінчення терміну дії відповідна картка подовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнтові картки з новим терміном дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення терміну дії) не надійшла письмова заява клієнта про закриття рахунку, а так само за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картрахунку ( у передостанній день місяця закінчення терміну дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором. Відповідач не виконав умови договору та не повернув своєчасно наданий кредит. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач після закінчення строку дії картки не надав банку письмової заяви про закриття карткового рахунку та заборгованість за кредитом не погасив. Строк позовної давності позивачем не порушений. Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає. Судом першої інстанції вірно установлено, що між сторонами 07 березня 2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки, який становить два роки. Платіжну картку № [NUMBER] банк видав відповідачу у березні 2007 року, строк її дії закінчився до січня 2009 року (а.с.40). Після закінчення договору сторони його не продовжили, відповідної заяви про подовження договору та видачу нової картки відповідач не подавав, не користувався картковим рахунком, про що свідчить надана апеляційному суду виписка з особового рахунку (а.с.111-119). Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (а.с. 36-39). Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про продовження строку дії кредитного договору й, відповідно, дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що після закінчення строку дії платіжної картки, а саме - січень 2009 року, відповідач продовжував нею користуватися, або отримував у ПАТ КБ "ПриватБанк" нову кредитну картку. Таким чином, строк позовної давності на вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором сплинув у січні 2012 року, а позивач звернувся до суду з такими вимогами лише у листопаді 2013 року, в своїй позовній заяві не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив. Застосування п. 9.12 укладеного між сторонами договору, який передбачає можливість його пролонгації на той же строк (12 місяців), якщо жодна із сторін під час його дії не проінформує другу про його припинення, тобто до січня 2010 року, також свідчить про те, що позовна заява подана до суду з пропущенням встановленої ст. 257 ЦК України позовної давності. Крім того, Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа N 6-14цс14) висловлена правова позиція, згідно з якою відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України вказане рішення є обов'язковим для всіх судів України. Ураховуючи викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції не дотримані норми процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам матеріального права, тому його слід скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: approved