Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Тарасівської сільської ради, [PERSON], [PERSON], третя особа: Великописарівська державна нотаріальна контора Великописарівського району Сумської області, про визнання права власності в порядку спадкування, та, уточнивши розмір позовних вимог, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] в с.Тарасівка В.Писарівського району Сумської області, на 1/3 частину земельної ділянки площею 2,24 га відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.10.2001р. Позивач являється спадкоємцем за законом першої черги, однак оформити спадкові права на земельну ділянку в нотаріальному порядку не має можливості, оскільки втрачений правовстановлюючий документ, виданий на ім'я спадкодавця. У зв'язку з викладеним позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає, просить суд позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Третьяков С.М. у судовому засіданні позов підтримав, просить суд його задовольнити. Представник відповідача - Тарасівської сільської ради - у судове засідання не з'явився, але надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення вимог позивача не заперечує. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення вимог позивача не заперечує, просить суд постановити рішення відповідно до закону. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, проти його задоволення не заперечує. Представник третьої особи - Великописарівської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, з позовом згоден. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що [INFO] в с.Тарасівка Великописарівського району Сумської області помер [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.07.2015 року (а.с.10). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить нерухоме майно, зокрема, автомобіль марки АЗЛК-2140, 1987 року випуску, компенсаційні виплати, що зберігаються в Ощадбанку № 2836 (смт.В.Писарівка) на рахунку [NUMBER] (а.с.18), та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,24 га, розташована на території Тарасівської сільської ради В.Писарівського району Сумської області, відповідно до Державного акту серії [NUMBER] від 08.10.2001р., зареєстрованого за № 126 в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю (а.с.17). З довідки Тарасівської сільської ради В.Писарівського району (а.с.22) вбачається, що від імені [PERSON] заповіт не посвідчувався, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 41949115 від 29.10.2015 року (а.с.47). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року розглянув справу № 6-138цс13 і зробив правовий висновок, що відповідно до ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР (1963р.) спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При цьому, у відповідності до ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963р.) при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги являються в рівних частинах діти ( у тому числі усиновлені), подружжя та батьки (усиновлювачі) померлого. Позивач [PERSON] дійсно входить до кола спадкоємців за законом першої черги як рідна донька спадкодавця, їх родинні стосунки підтверджуються відповідними письмовими документами, що маються в матеріалах справи (а.с.8,9). Однак, відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Згідно ст.549 ЦК України (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1). якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2). якщо він подав до держнотконтори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані в даній статті дії повинні бути здійснені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.2 цієї статті). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 41949873 від 29.10.2015 року після смерті [PERSON], який помер [INFO], заведена спадкова справа 05.06.2003 року за № 143 у нотаріуса та № 2870698 у Спадковому реєстрі, а також 05.06.2003 року видано свідоцтво про право на спадщину за р.№836 (в реєстрі нотаріальних дій) (а.с.46). Відповідно до наданих В.Писарівською держнотконторою копій матеріалів спадкової справи № 143, дана спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита за заявою №264 від 05.06.2003р. спадкоємця за законом першої черги - [PERSON] (а.с.48), якому видано також і вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом; спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з автомобіля марки АЗЛК-2140, 1987 року випуску, державний номер [NUMBER], та компенсаційних виплат, що зберігаються в Ощадбанку № 2836 (смт.В.Писарівка) на рахунку [NUMBER] (а.с.49). Статтею 548 ЦК УРСР (1963р.) встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (ч.1). Прийнята спадшина визнається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.2). Аналізуючи вказану норму, суд приходить до висновку, що прийняття спадщини має бути беззастережним, безповоротним та безумовним, і це означає, що спадкоємець не вправі обумовлювати своє право прийняти спадщину будь-якими умовами, а також не допускається відмова від прийнятої спадщини, скасування здійсненої раніше відмови, а також прийняття спадщини в якій-небудь частині. Прийняття частини спадкового майна означає прийняття спадщини в цілому. Положення, яке містилось у ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР (1963р.) має винятково важливе значення, адже у разі прийняття спадкоємцем спадщини він набуває право не лише на майно, що виявилося в наявності на час прийняття спадщини, а й на майно, що було в наявності на час її відкриття. Дійсно, з повідомлення завідувача В.Писарівською районною ДНК Перлік Т.М. вбачається, що позивачеві повідомлено про те, що спадщина видана іншому спадкоємцю за законом - [PERSON] (а.с.21). Також в абзаці першому п. 208 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зазначено, що прийняття спадщини може мати місце лише щодо всієї спадщини. Як наполягала позивач [PERSON] у судовому засіданні під час дачі пояснень, вона разом з сестрою [PERSON] подавали нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], однак в матеріалах справи докази подання таких заяв відсутні. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12, в статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Отже, жодних дій, які б свідчили про прийняття позивачем спадщини за законом, вона не вчинила, що, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, є відмовою від спадщини. Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed