Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому посилається на те, що 26 грудня 2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № DNU0GK00000960, відповідно до якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 99 495 доларів США зі сплатою 12% річних за користування кредитом строком до 26 грудня 2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 26 грудня 2006 року було укладено договір іпотеки № DNU0GK00000960, за умовами якого відповідач надав в іпотеку будинок загальною площею 73, 70 кв.м., житловою площею 43, 30 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 15 жовтня 2013 року виникла заборгованість в сумі 96 424, 16 доларів США, про що було повідомлено позичальника. Тому позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог банку, посилаючись на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вислухавши представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 26 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNU0GK00000960, відповідно до якого банк зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти в сумі 99 495 доларів США на купівлю домоволодіння зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами строком до 26 грудня 2026 року /а.с.27-30/. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 грудня 2006 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння загальною площею 73,7 кв.м. та житловою площею 40,3 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] /а.с.31-36/ Зазначене домоволодіння належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 5448 від 26 грудня 2006 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по поверненню кредитних коштів, станом на 15 жовтня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 96 424, 16 доларів США /а.с.9-15/, яка складається з: - заборгованість за кредитом 74 469, 84 доларів США; - заборгованість за відсотками 13 455, 29 доларів США; - заборгованість з комісії - 3 382, 83 доларів США; - заборгованість з пені 5 116, 20 доларів США. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання а одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Позичальник повідомлялася про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором, а також про необхідність звільнення житлового будинку, що є предметом іпотеки /а.с.18-26/. Згідно ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В той же час, відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Законом України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Судом при розгляді справи встановлено, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння [ADDRESS], та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 5448 від 26 грудня 2006 року. Таким чином загальна площа домоволодіння, що перебуває в іпотеці становить 73,7 кв.м., а отже не перевищує 250 квадратних метрів. Позивачем не надано доказів про те, що вказане нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання іпокодавця та що у іпотекодавця у власності знаходиться інше нерухоме майно. Згідно адресної картки у спірному домоволодінні окрім відповідача зареєстровано ще три особи /а.с.114/. Отже, оскільки предмет іпотеки придбано за споживчим кредитом, кредит надано кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, предмет іпотеки використовується [PERSON], як місце постійного проживання, у власності відповідача іншого майна не має, тому відповідно до ч.1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року не може бути звернуте стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], буд. 8, та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 5448 від 26 грудня 2006 року. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно позивача, крім вказаних в договорі кредиту та договорі іпотеки сторін, а позивач цього не довів, сторони самі погодилися на всі умови договорів і добровільно підписали їх. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed