Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач - [PERSON]. звернувся з позовом до відповідача - [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS]. Відповідач - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі, пред'явила зустрічний позов до [PERSON] про визнання договорів недійсними. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2015р. позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення було залишено без розгляду на підставі п. 5) ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, представник [PERSON] в судовому засіданні підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на наступні обставини. 27.10.2011 року згідно Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., реєстровий №3389, відповідач - [PERSON], 27.12.2012 року набув право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору , іпотекодавець зобов'язується передати у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належне іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 27.10.2011 року. За Договором іпотеки, зазначена квартира передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 27.10.2011 року. Згідно п. 1 Договору позики, позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає позичальнику грошову суму в розмірі 263 810,25 грн. На виконання умов Договору позики, позикодавець - [PERSON] передав позичальнику - [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 263 810,25 грн. Відповідно до п. 2 Договору позики, - сторони домовились, що загальна сума, яка підлягає поверненню за цим договором, буде відповідати гривневому еквіваленту 32 670,00 доларів США за курсом їх продажу АКБ «Правекс Банк» на дату здійснення платежу. Така умова Договору позики, яка є істотною, суперечить вимогам ч. 1 ст. 1049 ЦК України, оскільки згідно вказаної норми закону, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки Договір позики встановлює обов'язок позичальника повернути грошові кошти в іншій кількості, ніж отримав позичальник, на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України Договір позики слід визнати недійсним. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину або його забезпечення відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України. Договір іпотеки і договір про задоволення вимог іпотеко держателя є похідними від Договору позики, тому визнання недійсним Договору позики має наслідком визнання недійсним зазначених договорів. Представник [PERSON] позов про визнання недійсними договорів не визнав, посилаючись на ст. 533 ЦК України, яка прямо передбачає право сторін визначити валюту зобов'язань в еквіваленті до національної валюти - гривні, при тому, що всі зобов»язання - передання позичальникові грошових коштів, повернення останнім грошових коштів, здійснюється виключно у гривнях. До того ж представник відповідача просила застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що оспорювані договори були укладені сторонами у 2011 році, [PERSON] їх підписала особисто, погодившись з їх умовами, саме з цього часу мала можливість пред'явити позов у випадку, якщо вважала, що вказані договори порушують її права, свободи чи інтереси. Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е.А. і [PERSON] направили до суду письмові заяви, згідно яких просили провести розгляд справи у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв'язку, встановив наступне. Як підтверджується наданими суду письмовими доказами, 27.10.2011 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали Договір позики. Відповідно до п. 1 даного Договору, Позичальник отримує від Позикодавця, а Позикодавець передає у позику Позичальнику грошову суму в розмірі 263 810,25 грн., що за курсом продажу доларів США АКБ «Правекс-Банк» станом на 27.10.2011 року становить 32 670 доларів США, - строком до 27.04.2012 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На виконання умов Договору позики, грошові кошти в розмірі 263 810,25 грн. Позикодавець передав Позичальнику під час підписання цього договору. Вказані обставини сторонами визнаються, тому, відповідно до ст. 61 ЦПК України, є встановленими. Відповідно до п. 2 Договору позики, загальна сума, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати гривневому еквіваленту 32 670,00 доларів США за курсом їх продажу АКБ «Правекс-Банк» на дату здійснення Позичальником платежу. Пунктом 2.1. Договору позики визначений графік повернення грошових коштів, за яким, зокрема, поверненню Позичальником Позикодавцю підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна доларам США за курсом їх продажу АКБ «Правекс-Банк» станом на дату здійснення платежу. Оцінюючи критично доводи представника позивача про те, що зазначені положення Договору позики суперечать вимогам закону, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналізуючи оспорюваний Договір позики, суд приймає до уваги те, що зобов'язання сторін за Договором виражені у грошовій одиниці України - гривні; сума, яку отримав позичальник від позикодавця і сума, що підлягає поверненню, - визначена у гривнях; розрахунки між сторонами здійснені і мали здійснюватися у гривнях; право сторін визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачене статтями 524, 533 Цивільного кодексу України. Не заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що еквівалент іноземної валюти мав би бути визначений відповідно до офіційного курсу НБУ на день платежу, натомість, визначений у порушення вимог закону за курсом продажу іноземної валюти комерційним банком - АКБ «Правекс-Банк», оскільки законодавець визначив право сторін встановити порядок визначення грошового еквіваленту іноземної валюти у договорі. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, - якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, правових підстав для визнання недійсним Договору позики суд не убачає. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що для забезпечення належного виконання умов Договору позики між сторонами було укладено Договір іпотеки від 27.10.2011 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим №3387, за яким [PERSON] - Іпотекодавець зобов'язався передати, а [PERSON] - Іпотекодержатель зобов'язався прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належне Іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] Згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» , - з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, 27.10.2011 року сторони уклали Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., реєстровий №3389. Право власності [PERSON] на предмет іпотеки зареєстровано КП Київське міське БТІ 27.12.2012р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.12.2012 року, номер витягу 37028115. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину або його забезпечення. Оскільки підстав для визнання недійсним основного зобов'язання (Договору позики) суд не знаходить, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними Договору іпотеки і Договору про задоволення вимог іпотекодержателя з підстав, передбачених ч. 2 ст. 548 ЦК України, також слід відмовити. Не підлягає задоволенню заява представника відповідача про відмову у задоволені позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав його недоведеності , пропущення позивачем строку позовної давності не може бути самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем [PERSON] стягненню з відповідача не підлягає. Враховуючи наведене та ст.ст. 16, 203, 215, 267, 524, 533, 548, 1046 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 209-210, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed