Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М., відповідно до якого позивач просить: виключити Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , з-під арешту, накладеного за постановою приватного виконавця Телявського А.М. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19.08.2020 року. Позивач мотивує свої вимоги тим, що на 13.08.2005 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, у період якого 20.08.2014 року на підставі Договору купівлі-продажу подружжям було придбано 71/100 частину нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 170 - офіс, в літ. «А», за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 180,50 кв.м., що складається з нежилих приміщень з № 2 по № 9 (групи приміщень № 170) в літ «А», площею 127,30 кв.м. Укладаючи зазначений Договір купівлі-продажу від 20.08.2014 року, позивач надала письмову згоду на його укладення з метою придбання нерухомості на праві спільної сумісної власності та в інтересах сім`ї, що посвідчено нотаріально. У 2016 році вказані нежитлові приміщення було переведено до житлового фонду. [PERSON] , вирішуючи свої бізнес справи, виступив поручителем за ТОВ «Прет-а-паті» в отриманні кредиту, та оскільки вказане товариство не повернуло борг, стягувач АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» пред`явив вимогу про повернення заборгованості до поручителя [PERSON] . За вказаним борговим зобов`язанням приватним виконавцем Телявським А.М. відкрито виконавче провадження ВП № 60726077. Оскільки [PERSON] поручився за кредитом іншої юридичної особи та кредитні кошти не було використано в інтересах сім`ї, тому і тягар зобов`язання щодо його погашення позивач нести не повинна. Однак, 19.08.2020 року приватний виконавець Телявський А.М. виніс постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої наклав арешт на всю квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] , який є титульним власником квартири. Таким чином, приватним виконавцем при накладенні арешту на квартиру порушено права позивача як співвласника цієї квартири, однак позивач не являється боржником у виконавчому провадженні, тому вимушена звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, третя особа: [PERSON] , про виключення з-під арешту Ѕ частини квартири, залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ «Український будівельно-інвестиційний банк», постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, заборонено приватному виконавцеві виконавчого округу м. Київ Телявському А.М. вчиняти дії щодо звернення стягнення на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; зупинено продаж/проведення торгів з реалізації Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року у межах цивільної справи № 755/17979/20 за позовом [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, треті особи: [PERSON] , Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», про виключення з-під арешту Ѕ частини квартири. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.02.2021 року зупинено провадження у справі № 755/17979/20 до набрання законної сили судовим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі № 755/10177/20. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.02.2021 року відновлено провадження у справі № 755/17979/20. Відповідач приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М. скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 24 лютого 2021 року строк, відповідно до якого проти позову заперечив в повному обсязі, вказуючи на те, що позивачем не доведено того факту, що вона є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] , а також зауважено, що приватний виконавець не може бути відповідачем в розрізі даного спору. (а.с. 161-164) Третьою особою [PERSON] та представником АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» не подано письмові пояснення по суті позову. Представник позивача [PERSON] скористалась процесуальним правом подачі відповіді на відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до якої підтримала свою правову позицію, викладену у змісті позовної заяви, вважаючи приватного виконавця належним відповідачем по справі. (а.с. 185-191) Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що 13.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 13 серпня 2005 року, актовий запис № 1968. (а.с. 9) 20.08.2014 року на підставі Договору купівлі-продажу 71/100 частин нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 896, [PERSON] придбано у власність 71/100 частину нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 170) - офіс, в літ. «А», розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 180,50 кв.м., що складається з нежилих приміщень з № 2 по № 9 (групи приміщень № 170) в літ «А», площею 127,30 кв.м. (а.с. 12-13) Відповідно до Заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., зареєстрованої в реєстрі за № 895, заявник надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на придбання за спільні грошові кошти 71/100 частини нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 170) - офіс, в літ. «А», розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 180,50 кв.м., що складається з нежилих приміщень з № 2 по № 9 (групи приміщень № 170) в літ «А», площею 127,30 кв.м., що будуть належати подружжю на праві спільної сумісної власності. Також заявником підтверджено, що Договір купівлі-продажу укладається в інтересах сім`ї, на умовах, які подружжя вважає вигідними, і укладення цього договору відповідає дійсному та вільному волевиявленню. (а.с. 14) Відповідно до даних Декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 21.06.2016 року, та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, затвердженої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 19.09.2016 року, нежилі приміщення з № 1-№ 8 (група приміщень № 173) по [ADDRESS] було реконструйовано та переведено до житлового фонду. (а.с. 15-16, 17-18) 30.11.2016 року на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, затвердженої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 19.09.2016 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 125,8 кв.м., житловою площею 65,4 кв.м. (а.с. 10) 26.11.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Телявським А.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60726077, на примусове виконання виконавчого листа № 372/2183/15-ц, виданого 02.08.2016 року Обухівським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованості за Договором факторингу № FV/U/05-0006 від 25.06.2014 року в розмірі 5 116 454,47 грн., а також судові витрати в розмірі 3 654,00 грн., а всього 5 120 108,47 грн. (а.с. 19) 19.08.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Телявським А.М. прийнято постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника у межах ВП № 60726077, якою описано та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . (а.с. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Положеннями статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається насамперед на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. (ч. 1, 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону . У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. З огляду на вищевикладене Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15 зроблено висновок, що оскарження дій і рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 60 Закону № 606-ХІV/ст. 59 Закону № 1404-VIII, що підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц. Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зауважено, що особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (пункти 39, 62)). Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є звільнення з-під арешту Ѕ частини квартири [ADDRESS] , як частини, яка належить на праві власності позивачу [PERSON] , накладеного за постановою приватного виконавця Телявського А.М. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19.08.2020 року в межах виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання рішення суду, учасником якого та боржником за яким позивач [PERSON] не являється. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для виключення Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу [PERSON] , з-під арешту, накладеного за постановою приватного виконавця Телявського А.М. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19.08.2020 року, - оскільки позивачем пред`явлено даний позов до приватного виконавця, яким накладено оскаржений арешт, а оскарження дій і рішень виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не призведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 59 Закону № 1404-VIII. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, третя особа: [PERSON] , Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed