Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач у вересні 2019 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору №380/1089/06-А від 18.08.2006 року, що був укладений між позивачем та відповідачем, Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 30434.00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 11,50% річних, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування наданим кредитом. Оскільки відповідачем по справі в повному обсязі не виконуються умови кредитного договору, має прострочену заборгованість за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Просив суд про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 167 927 грн. 34 коп. та 2 518.91 грн. судових витрат. Ухвалою суду від 16.10.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче засідання. 13.11.2019 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від відповідача, а також письмова заява про застосування строків позовної давності. 26.11.2019 року від представника позивача до суду надійшла письмова заява про заміну сторони її правонаступником. 10.12.2019 року від представника позивача до суду надійшла письмова відповідь на відзив на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 29.01.2020 року залучено до участі в справі правонаступника позивача АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа Банк». Протокольною ухвалою суду від 01.07.2020 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, в своїй письмовій заяві просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, в своїй письмовій заяві просив проводити розгляд справи без його участі та відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності при подачі позову до суду. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №380/1089/06-А від 18.08.2006 року, що був укладений між позивачем та відповідачем, Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 30434.00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 11,50% річних, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування наданим кредитом. Крім того, між Банком та відповідачем у справі для забезпечення виконання основного зобов`язання, було укладено договір застави транспортного засобу. Оскільки відповідачем по справі в повному обсязі не виконуються умови кредитного договору, він має прострочену заборгованість за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Просив суд про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 167 927 грн. 34 коп. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Після укладення договору між позивачем і відповідачем, відповідно до вимог ст. 509 ЦК України, виникли певні зобов`язання, що є правовідношеннями, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити) гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ці зобов`язання згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст. 525 і 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положення ст.1048 ЦК України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно п. 1.1 Договору кредиту, Кредитор надає а Позичальник отримує на умовах цього Договору, грошові кошти в сумі 30 434, 00 доларів США з обов`язком виплати кредитору 11,5 процентів річних та повернення Кредиту до 10-го числа (включно) кожного місяця, згідно з наступним графіком, з кінцевим терміном повернення останньої його частини в сумі 401,00 долар США не пізніше 17 серпня 2012 року. Тобто, кредитні відносини між відповідачем та Банком припинились 18 серпня 2012 року. Останні платежі в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним договором кредиту, позивачем було здійснено: по тілу кредиту - 10 вересня 2009 року, по відсоткам за кредитом - 02 березня 2010 року. Після 02 березня 2010 року, будь - які платежі в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №380/1089/06-А відповідачем не проводились. В той же час, позивачем надано розрахунок суми заборгованості, згідно якого 12 липня 2013 року відповідачем було здійснено платіж в розмірі 1007,58 доларів США в рахунок погашення боргу по тілу кредиту та 4 647,69 доларів США в рахунок погашення боргу за відсотками. В той же час, відповідач у письмовому відзиві на позов зауважує, що доказів про те, що даний платіж було здійснено особисто ним або з його згоди іншою особою - до суду не надано. Щодо позовних вимог про стягнення пені. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позовну заяву про стягнення заборгованості, позивачем було подано 11 вересня 2019 року, тобто після спливу спеціального строку позовної давності - один рік. Договір кредиту №380/1089/06-А від 18.08.2006 року не містить положень, котрі б змінювали строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки позивач був обізнаний про всі обставини, на які він посилається в позовній заяві і не вказав поважні причини, котрі заважали йому звернутись до суду раніше - є всі підстави для застосування позовної давності в даному випадку до вимог позову по сплаті неустойки (пені), термін якої сплив 17 серпня 2013 року. Такої ж думки дійшов і Верховний Суд у справі №444/9519/12 від 28 березня 2018 року. Відповідно до п. п. 77. 80 Постанови: «Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки». Щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних, то судом встановлено наступне. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вже зазначалося судом вище, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Тобто, оскільки 3 відсотки річних не є різновидом неустойки - до даного виду відповідальності застосовується загальна позовна давність в три роки. Враховуючи, що кредитні відносини між відповідачем та Банком припинилися 18 серпня 2012 року, то саме з цього моменту слід обчислювати строки позовної давності в спірних правовідносинах, у тому числі і за вимогами про стягнення 3% річних. В позовній заяві відсутні будь-які докази переривання строків позовної давності або поважності причин пропущення таких строків. Отже, позовна давність за основною вимогою сплила 17 серпня 2015 року і заява про її застосування була подана відповідачем у цивільній справі про стягнення боргу №754/13357/16-ц. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.06.2019 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в зв`язку із спливом позовної давності про застосування якої було заявлено відповідачем у справі. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. В свою чергу з розрахунків, наданих Банком вбачається, що 3 відсотки річних обраховано з 04 серпня 2016 року по 05 серпня 2019 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист людини і основоположних свобод (від 04 листопада 1950 року; дата ратифікації Україною: 17 липня 1997 року) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Оскільки Позивач знав про всі обставини, на які він посилається в позовній заяві і не вказав поважні причини, котрі заважали йому звернутись до суду раніше - є всі підстави для застосування позовної давності в даній справі та відмови у задоволенні даного позову. Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз`ясень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку із спливом позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Outcome: dismissed