Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту- Відповідач, [PERSON] ), третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що з 14.07.2001 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 5.11.2014 було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що місцем проживання дитини за згодою сторін була визначена квартира [ADDRESS] , однак станом на 18.12.2017 відповідач без погодження з позивачем забрала дитину з квартири та переїхала в приватний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , чим утруднила виконання позивачем своїх обов`язків. Оскільки позивач обмежений у спілкуванні із своєю дочкою [PERSON] , в т.ч. через те, що вона проживає за межами м. Києва, то існує спір про місце проживання дитини. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.05.2019 відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження. 10.06.2019 у зв`язку з перебуванням судді Цимбал І.К. у відпустці, пов`язаною з вагітністю та пологами справу передано на автоматизований розподіл. 13.06.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Лужецікій О.Р. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.06.2019 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання. 11.07.2019 [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Обґрунтовуючи зустрічний позов [PERSON] зазначає, що після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з позивачем у наступному складі: чоловік позивача [PERSON] , позивач [PERSON] , спільна з відповідачем дитина [PERSON] , дитина позивача від другого шлюбу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Посилається на те, що дитині створені всі належні умови для проживання, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов. Зазначає, що відповідач знав про переїзд спільної доньки на нове місце постійного проживання в с. Гора, оскільки він неодноразово приїздив на зустріч до дитини та до квітня 2019 року не мав заперечень з приводу цього. Просить задовольнити зустрічний позов, а у первісному позові, відмовити. 26.09.2019 представником відповідача за зустрічним позовом подано відзив за зустрічний позов, в якому він заперечуючи проти зустрічного позову, з підстав, викладених у позові наполягав, що психічний стан [PERSON] є важливим питанням для вирішення справи. Такий стан має бути підтверджений або спростований експертом, у зв`язку з чим просив призначити судово-психологічну експертизу. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.07.2019 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Протокольною ухвалою суду від 20.01.2020 відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи. Представник третьої особи, служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації в судове засіданні не з`явився, направив на адресу суду заяву з проханням слухати справу без їх участі. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, просив врахувати положення п.3 ст.160 СК України. Водночас, під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини за позовами як [PERSON] та і [PERSON] , суд вважав за потрібне заслухати в судовому засіданні думу самої неповнолітньої дитини, [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що з 14.07.2001 позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 5.11.2014 було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що [PERSON] створені належні умови для розвитку та проживання спільної дитини сторін. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Неповнолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] , станом на день прийняття рішення має 14 років, й відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 2324-02-2819 від 24.09.19, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом із матір`ю [PERSON] та фактично з нею проживає. В судовому засіданні пояснила, що бажає проживати разом із матір`ю, яка цікавиться її життям, піклується про неї. Натомість, з батьком спілкуватися припинила оскільки не бачила у нього бажання в цьому, він не підтримує її в намаганні вивчати іноземні мови, не радів високим результатам у школі, вона чує від нього тільки незадовільні речі, зокрема щодо того, що не виглядає так, як він хотів би. Зазначила, що мати не вчиняла на неї вплив у питанні визначення її місця проживання. Так, частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації у своїй заяві направленій на адресу суду просила врахувати положення пункту третього статті160 СК України при вирішенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Згідно частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно приписів частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналіз норм даної статті дозволяє прийти до висновку, що місце проживання неповнолітньої дитини від чотирнадцяти років до досягнення повноліття батьки уже не вирішують, це право самої дитини. Неповнолітня дитина вправі сама вирішувати, де вона буде проживати, тобто відпала необхідність вирішувати ці спори між батьками в судовому порядку. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до частини третьоїстатті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму, й вважає, що при досягненні дитиною - дочкою сторін [PERSON] , [INFO] , чотирнадцяти років, остання вправі визначати самостійно місце свого проживання, а тому правових підстав для визначення щодо вказаної неповнолітньої особи, яка досягла чотирнадцяти років, цим судовим рішенням місця її проживання немає, відтак первісний та зустрічний позов підлягає відмові у задоволенні. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та зустрічному позові та відзиві на них, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Водночас, в межах наданих позивачем за первісним та зустрічним позовом доказів суд дійшов висновку про відсутність порушеного права зважаючи на викладені доводи. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed