Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування рішення сільської ради VІІ сесії ІІ демократичного скликання Лавриківської сільської ради народних депутатів від 23.04.1996 року за №4-182 та державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] площею 0.4382 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства на ім»я [PERSON], мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 03.11.2014 року позивачка [PERSON] звернулась із письмовою заявою до Лавриківської сільської ради про виділення їй безоплатно у приватну власність земельної ділянки в розмірі 0.25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] Жовківського району Львівської області . На дану заяву позивачка отримала відповідь, лист від 26.02.2015 року №35/02-21 згідно якого Лавриківська сільська рада повідомила, що її заява була розглянута на 25-їй сесії 2-го демократичного скликання. На підставі рішення 7-ої сесії 2-го демократичного скликання №4-182 від 23.04.1996 року земельну ділянку площею 0,45 га в [ADDRESS] передано у приватну власність [PERSON], який на сьогоднішній день проживає в м.Львів, тим самим порушено межі кварталу забудови. Тому позивачці не можливо надати їй дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] А тому, як вбачається із державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] рішенням сільської ради VІІ сесії ІІ демократичного скликання Лавриківської сільської ради народних депутатів від 23.04.1996 року за №4-182 для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства на ім»я [PERSON] надано земельну ділянку площею 0.4382 га. Отже, вищезазначеним рішенням сесії сільської ради порушено норми п.Г ч.1 ст.121 Земельного кодексу України , оскільки розмір виділеної відповідачу по справі [PERSON]. земельної ділянки площею 0.4382 га. значно перевищує допустимий законом розмір земельної ділянки а саме 0.25 га. , а отже порушує її право, як громадянки України на безоплатну передачу їй земельної ділянки у встановленому законом розмірі в [ADDRESS] Жовківського району Львівської області. А тому таке стало підставою для звернення із вищевказаним позовом до суду та просить суд позовні вимоги задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримала та просила суд такі задоволити, надала суду аналогічні пояснення як і в позовній заяві. Додатково суду пояснила , що позивачка є її донькою, та що на даний час донька одружилася та бажає отримати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва. Оскільки спірна земельна ділянка відповідачем не забудована та знаходиться недалеко від її господарства , а тому позивачка по справі її донька бажає отримати земельну ділянку для будівництва в межах села де вона проживає, однак станом на сьогоднішній день є вільні земельні ділянки за межами села. А тому вона була змушена із таким позовом звернутися до суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо позовних вимог позивачки заперечила, та суду повідомила що з 1996 року її довірителем виготовлено документацію на спірну земельну ділянку, а позивачка звернулася в сільську раду 2014 року із заявою про отримання у приватну власність земельної ділянки для будівництва через 18 років . Додатково повідомила, що її довіритель отримав 0.25 га. згідно проекту забудови та іншу частину для ОСГ, так як раніше він даною земельною ділянкою користувався до розроблення проекту забудови а саме вирощував сільськогосподарську продукцію. Вважає, що у даному кварталі забудови інші громадяни отримали більших розмірів земельні ділянки, однак позивачка претендує чомусь саме на земельну ділянку відповідача [PERSON] А тому вважає, що позовні вимоги позивачки є безпідставними та у задоволенні таких слід відмовити . Представник відповідача Лавриківської сільської ради - Поріцький Т.В. в судовому засіданні , щодо позовних вимог позивачки заперечив, та суду пояснив, що 03.11.2014 року позивачка по справі [PERSON] звернулася до сільської ради із заявою про виділення їй безоплатно у приватну власність земельної ділянки в розмірі 0.25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] Жовківського району Львівської області, однак на таке звернення даної громадянки сільською радою надано відповідь про те, що дану земельну ділянку передано [PERSON], тим самим порушено межі кварталу забудови. Однак у державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] площею 0.4382 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства тобто у даному акті є два цільові призначення , окрім того відповідачем уже як 18 років тому погоджено всю документацію, виготовлено на дану земельну ділянку державний акт . Окрім того позивачці неодноразово було запропоновано отримати в інших кварталах забудови земельну ділянку, проте остання на таке не погоджується . Вважає що даний позов є безпідставним та таким , що не підлягає до задоволення. Представник третьої особи Василенко В.О. щодо позовних вимог позивачки заперечив та суду надав пояснення, що в 1991 році було розроблено план забудови земельних ділянок для житлового будівництва по 0.25 га. Як вбачається із державного акту відповідача для будівництва та обслуговування житлового будинку та особистого селянського господарства на сьогоднішній день якщо надавати із спірної земельної ділянки розміром 0.45 га. виділити їй можна буде лише 0.12 га. а не 0.25 га. так як просить позивачка. Тобто вимоги позивачки не можливо в будь-якому випадку задоволити в повному розмірі. Позивачка посилається на норми ст.121 ЗК України, який в ступив дію в 2002 році, на момент прийняття спірного рішення цей кодекс не діяв , діяв 22.06.1993 року в ст.50 ЗК України громадяни України, а тому так як відповідач виявив бажання на ОСГ, а тому площа спірної земельної ділянки більша і тому у державному акті два цільових призначення . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку: Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу Україгни п.4. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у 1993 році , а тому при розгляді даного спору слід керуватися Земельним кодексом України, який діяв станом на 1993 рік а не на 2002 рік , як зазначено позивачкою в позовній заяві. Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші, об'єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами. До 02.05.2009 документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. Із проекту планування житлової забудови земельної ділянки [ADDRESS] від 10.09.1992 року площею 2500.0 кв., вбачається що відповідач [PERSON] отримав земельну ділянку площею 0.4382 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства Як вбачається із рішення сільської ради VІІ сесії ІІ демократичного скликання Лавриківської сільської ради народних депутатів від 23.04.1996 року за №4-182, відповідачу [PERSON] надано безоплатну у власність земельну ділянку площею 0.4382 га., дане рішення ради не скасовано . На підставі рішення ради відповідачем [PERSON] виготовлено державний акт на вищевказану земельну ділянку , а саме : із державного акту вбачається, що відповідачу на право приватної власності на землю серії [NUMBER] площею 0.4382 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства на ім»я [PERSON]. Згідно до Закону України "Про планування і забудову територій" міські ради та їх виконавчі органи в межах своїх повноважень вирішують питання планування, забудови та іншого використання територій згідно із схемою планування територій відповідних адміністративно-територіальних одиниць. Крім того цим же законом визначено, що міські ради віршують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність або користування (оренду) земельних ділянок, встановлюють на відповідній території єдині умови та обмеження використання земель, визначених для містобудівних потреб. Рішення щодо організації комплексної забудови території у визначених межах приймаються відповідними місцевими радами на підставі техніко-економічних та містобудівних обґрунтувань. Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.50 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993 року Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Відповідно до ст.52 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993 року , розміри земельних ділянок селянських (фермерських) господарств для ведення селянського (фермерського) господарства можуть передаватися у приватну власність або надаватися у користування земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель. Тобто відповідачу по справі [PERSON] передано у власність земельну ділянку розміром 0.25 га. згідно проекту забудови та іншу частину для ведення особистого селянського господарства . Відповідно до ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що суду не надано доказів та не має підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed