Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

У серпня 2015 року, представниця [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення, та просила в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON], за Кредитним договором № 11275859000 від 24.12.2007 року у розмірі 1 902 881,01 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на земельну ділянку площею 0,100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі Іпотечного договору від 24.12.2007 року, шляхом передачі Іпотекодержателю [PERSON] ( [ADDRESS], ІПН [NUMBER]) права власності на вказане майно; визнати за [PERSON] ( [ADDRESS], ІПН [NUMBER]) право власності на предмет іпотеки, а саме: на земельну ділянку площею 0,100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності;припинити право власності Іпотекодавця [PERSON] ([ADDRESS], ІПН [NUMBER]) на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Представниця позивача, приймаючи участь в судовому засіданні підтримала позов. Відповідачка приймаючи участь у судовому засіданні позов визнала. Заслухавши думку представника позивача та відповідачки та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності з умовами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана ВРУ і за її межами. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526,599 ЦК України. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержаталь має право вимагати дострокового виконання осиного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтями 33,35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Пунктом 37,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає ст. 124 Конституції України. Крім того, п. 9 вказаної Постанови надає право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). З урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої ст. 590, ст. 578 ЦК - звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту № 11275859000 від 24.12.2007 року (надалі - кредитний договір) [PERSON] отримала від ПАТ АКІН «УкрСибБанк» кредит у розмірі 100 000 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,4 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.12.2017р. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ АКІН «УкрСибБанк» було укладено іпотечний договір від 24.12.2007 року (надалі - іпотечний договір). Згідно з іпотечним договором ПАТ АКІН «УкрСибБанк»» прийняв в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме, земельну ділянку площею 0,100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності Відповідачці на підставі Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 16.12.2002 року. На підставі договору факторингу № 4 від 11.06.2012 року права вимоги за Кредитним договором відступлені ПАТ АКІН «УкрСибБанк» ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». На момент укладення вищезазначеного договору заборгованість Відповідачки перед ПАТ АКІН «УкрСибБанк» склала 92 816, 65 дол. США. 20.06.2012 року АТ «УкрСибБанк» направлено на адресу [PERSON] повідомлення про відступлення прав вимог за Кредитним договором ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». 30.06.2015 року право вимоги за вищезазначеним Кредитним договором ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» відступлені ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку». Відповідне повідомлення про відступлення права вимоги за Кредитним договором ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у розмірі 1 902 881 грн також було направлено Відповідачці. 30.06.2015 року між [PERSON], та «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» укладено договір відступлення права вимоги № В-14/15, згідно з яким права вимоги за Кредитним договором відступлені ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» Позивачці. Розмір заборгованості Відповідачки перед ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», що відступлена, складає 1 902 881,01 грн. Відповідне повідомлення про відступлення права вимоги за Кредитним договором [PERSON], у розмірі 1 902 881 грн також було направлено Відповідачці. Відповідно до договору відступлення права вимоги №В-14/15 від 30.06.2015 року, право вимоги за Іпотечним договором, що відступається за цим Договором, є право іпотекодержателя у разі невиконання Боржником умов Кредитного договору, звернути стягнення на нерухоме майно, що є Предметом іпотеки за Іпотечним договором. 30.06.2015 року у зв'язку з порушенням п.5.5 Кредитного договору, [PERSON] було надіслано Відповідачці вимогу про зобов'язання здійснити погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 1 902 881,01 грн. У разі невиконання свого зобов'язання Відповідачці роз'яснено право задовольнити вимоги кредитора шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя. [PERSON] 01.07.2015 року власноручно отримала вимогу про усунення порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Проте, на протязі тридцятиденного терміну Відповідачка заборгованість у розмірі 1 902 881,01 грн не погасила, предмет іпотеки добровільно не передала Позивачці у власність у рахунок погашення заборгованості, у зв'язку з тим, [PERSON] змушена звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Факт невиконання Відповідачкою кредитних зобов'язань, є підставою звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання на нього права власності за [PERSON], з огляду на таке. Відповідно до п. 5.2 іпотечного договору, укладеного між АКІБ «УкрСибБанк» та Відповідачкою 24.12.2007 року, задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється: - шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя; - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, судом було встановлено факт невиконання відповідачу кредитних зобовязань, а тому з урахуванням вищевказаних обставин справи та норм Закону, у суду є всі законні підстави звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання на нього права власності за позивачем. На момент розгляду справи, жодних доказів погашення боргу, відповідачем суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні. За таких обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості зі всіма складовими такими, що відповідають умовам договору та ст. 1050 ЦК України. На думку суду, позов підлягає задоволенню у повному обсязі та зважаючи на умови ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» та умови нотаріально-посвідчених іпотечних договорів з іпотекодавцем і звернення стягнення на предмет іпотеки слід здійснити шляхом визнання на нього права власності за позивачем. Крім того, у відповідності до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України, з відповідача, у дольовому порядку на користь позивача має бути стягнуто понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн.

Outcome: approved