Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

06 жовтня 2014 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] з вимогою про скасування свідоцтва та дубліката свідоцтва про право власності, державної реєстрації права власності та визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що 22 січня 2008 року він уклав з відповідачем, [PERSON], договір купівлі-продажу майнових прав. Відповідно до договору позивач прибав у відповідача майнові права на квартиру [ADDRESS] та сплатив йому грошові кошти в розмірі, еквівалентному 80 тисяч доларів США. На підтвердження передачі майнових прав в цей же день між сторонами було укладено акт прийому-передачі майнових прав. Оскільки на день укладення договору квартира вже існувала в натурі, то в договорі сторони зазначили, що підписання акту підтверджує передачу квартири в натурі. Більш того, відповідач при підписанні акту передав позивачеві ключі від квартири. Однак, до сих пір відповідач не бажає виконувати своє зобов'язання. Таким чином, відповідач не виконав прийняте на себе зобов'язання згідно п. 3.3, 4.1.3 договору. З огляду на те, що відповідач не визнає права на квартиру та відсутність оригіналів документів для реєстрації за відповідачем права власності на квартиру, [PERSON], вимушений звернутися із позовом до суду за захистом своїх прав Представник позивача в судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судове засідання з'явився, проти задоволення позову не заперечував, визнав позовні вимоги у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому суд обґрунтовує своє рішення на наступних обставинах та доказах, які були встановлені у судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав. Відповідно до договору позивач придбав у відповідача майнові права на квартиру [ADDRESS] та сплатив йому грошові кошти в розмірі, еквівалентному 80 тисяч доларів США. На підтвердження передачі майнових прав в цей же день сторони уклали акт прийому-передачі майнових прав. Оскільки на день укладення договору квартира вже існувала в натурі, то в договорі сторони зазначили, що підписання акту підтверджує передачу квартири в натурі. Більш того, відповідач при підписанні акту передав позивачеві ключі від квартири. Наявність права власності на майнові права у відповідача підтверджувалося Договором № Р-68-ф про інвестування будівництва в м. Одесі від 12 грудня 2005 року, укладеного з ТОВ "Стікон", Додатковою угодою до зазначеного договору від 9 січня 2008 року, Актом прийому-передачі квартири від 21 січня 2008 року. Як зазначив відповідач, за день до укладення договору він передав зазначені документи в міськраду для реєстрації за собою права власності. [PERSON] не бажав щоб [PERSON] реєстрував за собою право власності на квартиру з подальшим переоформленням на [PERSON], так як це тягнуло б за собою додаткові витрати, які були не бажані для позивача, зазначені відомості не підлягають доказуванню у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України. З огляду на це сторони домовились та зазначили це в договорі, що [PERSON] зобов'язаний на протязі 3-х днів з дати підписання договору забрати вказані документи та передати їх [PERSON] для того, що б позивач міг зареєструвати за собою право власності. Проте, по теперішній час відповідач не бажає виконувати своє зобов'язання. При цьому, [PERSON] 23 січня 2008 року отримав Свідоцтво про право власності на квартиру та зареєстрував це право в БТІ. Згодом, 15 серпня 2012 року, відповідач отримав дублікат Свідоцтва про право власності на квартиру та зареєстрував його в БТІ. Таким чином, відповідач не виконав прийняте на себе зобов'язання згідно п. 3.3, 4.1.3 договору. Однак, Порядок отримання Свідоцтва про право власності та його реєстрація станом на 23 січня 2008 року були врегульовані «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту № 7/5 від 05.02.2002 року. Згідно п. 6.1 «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту № 7/5 від 05.02.2002 року, оформлення прав власності на нерухоме майно проводиться шляхом видачі свідоцтва органами місцевого самоврядування. Згідно з Розпорядженням Одеського міського голови №59-01р від 20.01.2003р."Об оформлении свидетельств о праве собственностина объекты недвижимого имущества" право видачі свідоцтв на право власності було надано виконавчому комітету Одеської міської ради. Згідно п.п. 2.1., 2.2 «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту № 7/5 від 05.02.2002 року, для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1. Заява про державну реєстрацію прав подається реєстратору того БТІ, яке здійснює свою діяльність відповідно до договору з Адміністратором Реєстру прав на території адміністративно-територіальної одиниці, на якій розташований об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації. До заяви про державну реєстрацію прав додаються правовстановлювальні документи (додаток 2), їх нотаріально засвідчені копії, документи, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав та видачу витягу про державну реєстрацію прав, а також інші документи, визначені Положенням. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у заяві про державну реєстрацію прав та доданих документах несе(уть) заявник (заявники) Як вбачається із зазначеної норми законодавчого акту, для реєстрації права власності саме власник повинен надати документи, а відповідальність за достовірність та повноту інформації у заяві про державну реєстрацію прав та доданих документах несе(уть) заявник (заявники). Таким чином, відповідач надав до БТІ документи, в яких власником майнових прав на спірну квартиру вважався він, хоча насправді був [PERSON]. Оскільки особи, які займаються видачею свідоцтв та реєстрацією права власності не могли перевірити наявність укладеного нами договору купівлі-продажу майнових прав, а відповідач про це умовчав, то свідоцтво про право власності на спірну квартиру відповідно було видане на ім'я відповідача. У відповідності з вимогами ст. 328 ЦК України право власності на майно набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки свідоцтво було видане з боку місцевих органів влади у відповідності до норм законодавчого акту, однак такі норми були порушені саме відповідачем, судом встановлено, що відповідач незаконно набув право власності на спірну квартиру, порушивши умови укладеного нами договору, в зв'язку із чим свідоцтво та дублікат свідоцтва про право власності мають бути скасовані. Також має бути скасована й державна реєстрація прав, які були зареєстровані на підставі вказаних Свідоцтва та Дубліката свідоцтва про право власності, оскільки наявність такої реєстрації перешкоджає мені у реєстрації права власності [PERSON]. Що стосується вимоги про визнання за позивачем права власності на квартиру слід зазначити наступне. Як вбачається із п 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Оскільки станом на день укладення договору купівлі-продажу майнових прав - 22 січня 2008 року за відповідачем не було зареєстроване право власності на квартиру, то право власності стосовно цієї квартири у нього не виникло, а продовжувало мати місце право на майнові права. Згідно п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч4. ст. 12 ЦК України особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Будь-яких заборон стосовно укладення сторонами договору купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомості законодавством не передбачалось. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, укладений між сторонами договір купівлі-продажу майнових прав відповідає загальним вимогам чинного законодавства, передбачених ст. 203 ЦК України. Зокрема, договір спрямований на реальне настання правових наслідків; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин укладений в письмовій формі, а нотаріальне посвідчення договору згідно законодавства не потрібне. За договором позивач виконав усі свої зобов'язання, зокрема передав грошові кошти в повному обсязі. Для реалізації свого права по реєстрації права власності на квартиру позивачу не вистачало лише документів, які йому мав передати відповідач. Тобто, оформлення свідоцтва про право власності мало носити виключно технічний характер. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на відсутність оригіналів документів для реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру, а також, визнання відповідачем позову, суд може визнати за позивачем право власності на спірну квартиру. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved