Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Автоінвестфакторінг» про розірвання договору та повернення грошових коштів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. 25.09.2017 р. між ним та ТОВ "Автоінвестфакторінг" було укладено договір N 100223, відповідно до якого відповідач зобов`язувався придбати та передати позивачу у користування трактор марки МТЗ 82.1. Вказує, що під час укладання договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому, вважає вказаний правочин недійсним. Відповідач порушив його права, як споживача, оскільки при укладанні спірного договору відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши позивачу достатньо часу для прийняття свідомого рішення. На виконання спірного договору, позивачем, з метою отримання згаданого трактору, загальною вартістю 60000 гривень, було сплачено повну його вартість, тобто, всі 60000 гривень, а також 720,00 грн.за надання банківських послуг (комісії). На думку позивача, вказані кошти були призначені для оплати вартості трактора, проте відповідачем вони проведені як платіж за інформаційно - консультативні послуги. Позивач звертався до відповідача з вимогою повернути йому сплачені ним за трактор кошти. Але в листі від 20.02.2018 року відповідач відмовив позивачу та вказав, що виконав умови договору, що є неправдою, а сплачені позивачем кошти в сумі 60 000 гривень - це кошти не за трактор, а за інформашйно-консультаційні послуги. Однак, позивач не виконав жодного з пунктів вказаного договору, а саме: не вчинив будь - яких фактичних чи юридичних дій щодо надання інформаційно-консультативних послуг, які б допомогли позивачу отримати у власність (користування, володіння чи розпорядження) трактору; відповідач не проводив пошук належного транспортного засобу; відповідач не представляв інтереси позивача при укладанні будь - яких договорів щодо отримання чи купівлі ним вказаного транспортного засобу; відповідач жодного разу не надавав послуг у формі аналітичного висновку, тощо... Зазначає, що підписав договір та сплатив кошти під впливом обману, який був застосований недобросовісною підприємницькою практикою з боку ТОВ «Автоінвестфакторінг». Вказав, що у п. 10.4 Договору визначено, що інформаційно-консультаційна послуга надається у формі аналітичного висновку протягом 15 (пятнадцяти) календарних днів з моменту підписання цього Договору та додатку №1 до Договору. Враховуючи те, що Додаток №1 ним не був підписаний, ТОВ «Автоінвестфакторінг» не мало правових підстав надавати вищезазначені послуги, що в свою чергу є грубим порушенням умов Договору. На підставі викладеного, позивач просив суд розірвати договір № 100223 від 25.09.2017 р., укладений між ним та ТОВ «Автоінвестфакторінг», а також стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 60000,00 грн. та 720,00 гривень за надання банківських послуг (комісії). Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, в разі наявності підстав, ухвалити заочне рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив, правом подання відзиву не скористався. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст.. 128 ЦПК України, двічі викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 25.09.2017 року [PERSON] був підписаний договір № 100223 з ТОВ «Автоінвестфакторінг». Згідно з пунктом 3.1. оспорюваного Договору, його предметом є зобов`язання відповідача вчиняти за винагороду фактичні або юридичні дії, надавати інформаційно-консультаційні послуги з питань отримання замовником у власність (користування, володіння чи розпорядження) транспортного засобу. А відповідно до пункту 3.2. вказаного Договору, назва транспортного засобу, ціна, за якою замовник бажає його придбати, обумовлюється окремою заявкою замовника, що є додатком №1 до даного Договору. Із копії додатку №2 до договору № 100223 від 25.09.2017 встановлено, що замовник та виконавець підписали додаток №2 до договору на трактор МТЗ-82.1. Відповідно до умов договору, позивач 25.09.2017 р. здійснив перерахування коштів на рахунок № [NUMBER] ТОВ «Автоінвестфакторінг» в розмірі 60000,00 гривень, а також 7200,00 гривень за надання банківських послуг (комісії), що підтверджено квитанціями № N10UK41256 від 25.06.2017 р. Пунктом 10.4 вказаного Договору передбачено, що інформаційно-консультаційна послуга надається у формі аналітичного висновку протягом 15 (пятнадцяти) календарних днів з моменту підписання цього Договору та додатку № 1 до Договору. Послуга вважається наданою з дати отримання аналітичного висновку замовником безпосередньо у виконавця або з дати здачі виконавцем аналітичного висновку на пошту чи передачі замовнику іншими відповідними засобами звязку та/або підписання акту наданих послуг, вартість послуги складає 10 відсотків від суми, вказаної в додатку № 1 до Договору. Згідно п. 11.4 Договору, винагорода відповідачу за цим договором за інформаційно-консультаційні послуги виплачується позивачем протягом 1 банківського дня після підписання сторонами цього договору на умовах стовідсоткової передоплати, шляхом банківського переказу на рахунок виконавця. При цьому, до спірного договору жодною із сторін не надано як доказу Додатку №1 (його копії), із якого можливо було б встановити, яка дійсна ціна послуги, передбаченої п.10.4 договору та чи був ознайомлений позивач із цим додатком, тобто, чи було його волевиявлення саме на таку умову договору. Оскільки Додаток №1 до спірного Договору не був ним підписаний та отриманий, то суд погоджується з доводами Позивача про те, що Відповідач не мав правових підстав надавати вищезазначені послуги, що в свою чергу є грубим порушенням умов Договору. Позивач звертався на адресу ТОВ «Автоінвестфакторінг» з вимогою про повернення грошових коштів. 20.02.2018 року ТОВ «Автоінвестфакторінг» надіслало йому лист про розгляд заяви, у якому зазначено, що умови договору відповідачем виконані, а сплачені ним кошти у розмірі 60000,00 грн. є коштами не за трактор, а за інформаційно-консультаційні послуги. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Крім того, національне законодавство України встановлює наступне. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що встановлено пунктом 3 частини 1 статті З ЦК України. В частині 1 статті 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Iстотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Так, за змістом пункту 7 частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають кваліфікацію умов договору несправедливими, за такими ознаками: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що умови договору, зокрема п.10.4, є незрозумілими, не місять відомостей про ціну послуги, а тому порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду позивачеві, а також завдають шкоди позивачу, як споживачеві інформаційних послуг. Вказаний спірний договір за своїм змістом є несправедливим внаслідок надання можливості виконавцю послуг (відповідачу) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору. Крім того, відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому відповідачем не надано суду ані відзив на позов, ані будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, суд вважає порушеними права позивача як споживача внаслідок укладеного 25.09.2017 р. договору, томусправу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України, та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторінг» про розірвання договору та повернення грошових коштів підлягає задоволенню повністю. Вимоги позивача відповідачем не спростовані, є доведеними, законними та обґрунтованими. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved