Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

30 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , в якому просить суд визнати визнати [PERSON] разом з дитиною [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивач проживає та є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . У вищезгаданому будинку крім нього зареєстровані, проте не проживають, [PERSON] , яка доводиться позивачу колишньою дружиною, [PERSON] , який доводиться позивачу сторонньою особою. Відповідачі не проживають за вказаною адресою, не сплачують комунальні платежі, кореспонденцію не отримують, особистих речей не мають, не цікавляться будинком тривалий час без поважних причин. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились, представник надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суду не повідомили, відзив на позов не подали. Представник Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Дніпропетровської області, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву у якій просив розглянути справу за його відсутності, при вирішенні справи просив захистити права та інтереси дитини. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.223, 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВЕІ № 299394 р.№ 2342 від 22.11.2006 року посвідченого Другою Павлоградською державною нотаріальною конторою, що підтверджується даними з Реєстру прав власності на нерухоме майно. У вищевказаному будинку зареєстровано місце проживання, зокрема, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відомостями Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 28.09.2020 року №1134, 1135. Відповідно до Акту, складеного 06.07.2020 року депутатом Вербківської сільської ради Калініченко С.В., працівниками Вербківської сільської ради Чернявською Л.В. та [PERSON] та підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] , але за вищевказаною адресою не проживають з березня 2019 року по теперішній час. Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09 червня 2017 року, 23 липня 2019 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб розірвано, дружині відновлено дошлюбне прізвище - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Відповідно до частин 1,3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно висновку Органу опіки та піклування Вербківської сільської ради Дніпропетровської області від 10.12.2020 року №1618, Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Дніпропетровської області вважає недоцільним визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Неповнолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Так, судом встановлено, що належні та допустимі докази не проживання без поважних причин малолітнього [PERSON] у спірному будинку відсутні, оскільки малолітній [PERSON] не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є проживання разом з матір`ю, позбавлення його права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Суд враховує вік, [PERSON] , який не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому на законних підставах зі згоди власника житла він зареєстрований і зареєстрована його мати. Дитина належить до сім`ї своїх батьків (стаття 3 СК України). Крім того, враховуючи час набуття права власності на будинок позивачем та дату реєстрації місця проживання [PERSON] , з сином, [PERSON] , встановлено, що дані особи були вселені і зареєстровані зі згоди власника. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за запитом щодо реєстрації права власності на нерухоме майно на [PERSON] , відомості відсутні станом на 10.02.2021 року. Таким чином, у суду відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування житлом відповідачів. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed