Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. За рішенням суду від 01.10.2007 року шлюб було розірвано, син [PERSON] залишився на вихованні матері, а на з нього стягнуті аліменти. Після народження син [PERSON] був зареєстрований разом з матір'ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS], де постійно проживав та мав всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку. Він увесь час належно виконував і продовжує виконувати свої обов'язки щодо матеріального утримання сина та завжди брав активну участь у вихованні свого сина, але відповідачі стали чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. 15.12.2009 року [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON] Федерації [PERSON] та без його відома й згоди, незаконно вивезла [PERSON] за межі України. Починаючи з 2009 року він втратив будь-якій контакт з дитиною та не має жодної інформації про умови проживання [PERSON], його навчання, розвитку, виховання та лікування. З метою забезпечення реалізації своїх та сина прав на сімю та спілкування він неодноразово звертався до правоохоронних органів та органів державної влади, однак ці звернення до цього часу не допомогли реально захистити його права та прав сина. [PERSON] ухиляється від виконання судових рішень, якими визначено спосіб його участі у вихованні сина, зобовязано не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином та усунуто перешкоди шляхом зобовязання [PERSON] надавати йому можливість спілкування з сином. Біль того, даний відповідач зняла сина з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS]. Зазначив, що [PERSON], перешкоджаючи йому в побаченнях з сином, вивезла дитину за межі України до Росії, де переховує її. Відповідач [PERSON] допомагає своїй доньці [PERSON] та чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином, приховує [PERSON] в той час, коли [PERSON] приїздить в м. Суми, не відчиняє двері квартири та виганяє його, коли він приходить навідати сина в такі дні, повідомляє йому неправдиву інформацію. Тому просить: зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у спілкуванні з малолітнім сином; визначити місце проживання малолітнього [PERSON] в Україні за адресою: [ADDRESS] разом з матір'ю [PERSON]; визнати незаконним утримування на території [PERSON] Федерації малолітнього [PERSON] його матір'ю [PERSON]; повернути малолітню дитину [PERSON] до держави Україна; зобов'язати [PERSON] повернути дитину в Україну за місцем його проживання за адресою: Україна, [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що під час перебування дитини на території України [PERSON] чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною та не давала можливості з ним зустрічатися. Відповідач [PERSON], яка є також представником відповідача [PERSON], позов заперечила та пояснила, що позивачу ніхто не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною. Позивач сам не бажає зустрічатися з сином. Пояснила, що дитина на законних підставах перебуває на території [PERSON] Федерації. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] позов заперечили та пояснила, що [PERSON] та й інший відповідач не чинять жодних перешкод у спілкуванні з дитиною. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник 3-ї особи позов заперечив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази подані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України фізична особа, як досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (ст 141 СК України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами СК України, зокрема статтями 151, 153, 157159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до ст. 160, 161 СК України (ст. 29 ЦК України) місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 14 Гаазької Конвенції, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство, а також судові й адміністративні рішення. Судові або адміністративні органи Договірної держави, перед тим, як видати розпорядження про повернення дитини, можуть просити заявника одержати від уповноважених органів держави постійного проживання дитини рішення або інший документ, що містить визначення переміщення або утримування як незаконного акта відповідно до статті 3 Конвенції, якщо таке рішення або визначення може бути отримане в такій державі (стаття 15 Конвенції). Відповідно до статті 19 Гаазької Конвенції ніяке рішення, прийняте відповідно до Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Таким чином, встановлення норм права не є обовязком суду, а є його правом у разі якщо таке необхідно для кваліфікації протиправності вчиненого діяння. При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Гаазької Конвенції враховують такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні звязки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо. У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного місця проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема, наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямку безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну. Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України".\~\~ Згідно ст. 3 вказаного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Відповідно до ст. 4 Закону України „Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.\~\~ Судом встановлено, що 22 листопада 2003 року [PERSON] та [PERSON] вступили у шлюб, який було зареєстровано в відділі РАГС Зарічного районного управління юстиції м. Суми за актовим записом № 1386. Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2007 року шлюб між сторонами розірвано та з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] до повноліття дитини на користь [PERSON] (а.с. 142) Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 квітня 2008 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про визначення місця проживання сина [PERSON] з батьком (а.с. 143-144) З викладеного вбачається, що за вказаними судовими рішеннями дитина залишена на проживання разом з матірю. 16 грудня 2009 року [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] Федерації [PERSON], Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2010 року дозволений виїзд за межі України [PERSON] в супроводі матері [PERSON] до повноліття дитини для подальшого його навчання та оздоровлення без згоди та супроводу батька - [PERSON] (а.с. 145-149) Стаття 13 Гаазької Конвенції містить перелік обставин, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що це суперечить основоположним принципам запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20) або з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ст. 12). З наведеного судового рішення від 20.12.2010 року вбачається, що підставою для його прийняття стало те, що дитина соціально адаптована на території [PERSON] Федерації: відвідує дитячий садок та додаткові заняття з хореографії, плавання, лікувальної фізкультури, англійської мови, займається з вчителем-логопедом та педагогом-психологом. Всі витрати по наданню освітніх послуг дитині в дитячому садку взяв на себе чоловік позивача [PERSON] [PERSON] з сином [PERSON] та чоловіком проживають в квартирі, яка належить останньому в селищі «Сосенское» Московської області. [PERSON] та її син [PERSON] отримали дозвіл на тимчасове проживання в Московській області. [PERSON] ухилявся від виконання обовязків по утриманню дитини. На думку суду, з урахуванням того, що вихованням та всебічним розвитком дитини займається [PERSON] та її чоловік - [PERSON], виїзд дитини за межі України у супроводі матері відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти загальному гармонійному розвитку, оздоровленню дитини, навчанню дитини. Встановлено, що [PERSON] з чоловіком та сином [PERSON] виїхали до [PERSON] Федерації, де й проживають вже більше року. На даний час за адресою: Новомосковській, Сосенське, Москва, Коммунарка, 6 кв. 43 (а.с. 133) За положеннями ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. В той же час, позивач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження наявності підстав для повернення дитини, а з наведених вище обставин вбачається, що місце проживання дитини було змінено матірю дитини, з якої дитина була залишена на проживання за судовим рішенням та на підставі дозволу суду на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Також слід зазначити, що формулюючи свої позовні вимоги, позивач ставить питання про зміну місця проживання не лише дитини, а й [PERSON], яка за законом має право самостійно та вільно обирати місце свого проживання. Посилання позивача в обґрунтування свого позову на те, що: - Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 жовтня 2011 року було визначено спосіб його участі у вихованні сина [PERSON] у формі побачень з дитиною під час шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю позивача з матірю дитини, за місцем проживання батька або дитини (а.с. 163) - Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16.06.2014 року зобовязано [PERSON] не чинити йому перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON], усунено перешкоди йому в спілкуванні та вихованні сина [PERSON] шляхом зобовязання [PERSON] надавати йому можливість спілкування з сином у формі періодичних побачень з дитиною під час літніх шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю [PERSON] з матірю дитини [PERSON], за місцем проживання [PERSON] або неповнолітнього [PERSON], враховуючи бажання дитини, стан її здоровя та інші фактори, які мають істотне значення в інтересах дитини. (а.с. 166-168). - [PERSON] ухиляється від виконання вказаних судових рішень та продовжує чинити йому перешкоду у спілкуванні з сином, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захист права, якій позивач вважає порушеним. Так, за положеннями ч. 4 ст. 159 СК України - у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним, однак таких вимог позивачем не заявлялося, а суд, відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог. Щодо вимог позивача до [PERSON] про зобов'язання останньої не чинити перешкод у спілкувнні з дитиною слід зазначити, що позивач взагалі не надавав ніяких доказів на підтвердження того, що [PERSON], яка є матірю відповідача [PERSON] та проживає окремо від доньки та онука, чинить якись перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною. З урахування наведених вище та встановлених судом фактів та норм закону, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed