Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить визнати незаконним пункт 2 наказу ректора Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого № 224-к від 24.06.2019 року про звільнення її з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права, у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України 30.06.2019 р. та поновити її цій посаді. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 07.02.2006 року вона працює на посаді доцента кафедри кримінально-виконавчого права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. Її трудові відносини з відповідачем на посаді доцента кафедри кримінології та кримінально - виконавчого права продовжувалися з 01.07.2008 року, з 01.07.2013 року та з 01 липня 2016 року на умовах контракту на підставі наказів № 94 - к від 25.06.2008 р, № 186-к від 25.06.2013 р. та № 212-к від 27.06.2016 р. відповідно. Зазначає, що 15.07.2019 року вона не отримала аванс за липень 2019 року, передбачений п. 5.10 укладеного між ректором та профспілковим комітетом колективного договору на 2017 - 2020 роки та звернулась 16.707.2019 року до відповідача із запитом щодо підстав невиплати їй заробітної плати. На її письмовий запит листом від 18.07.2019 № В - 324 головний бухгалтер відповідача повідомила, що згідно наказу ректора № 224-К від 24.06.2019 року по НЮУ імені Ярослава Мудрого її звільнено з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права у зв`язку із закінченням строку трудового договору 30.06.2019 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що станом на день звернення із запитом та отримання відповіді наказ про її звільнення з посади не був наданий їй для ознайомлення, трудова книжка не поверталась. 06.08.2019 року позивачу повернули трудову книжку та ознайомили з витягом з наказу від 24.06.2019 року № 224-к про її звільнення з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права у зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України 30.06.2019 року та виплату компенсації за 51 календарний день невикористаної відпустки. Позивач, отримала копію витягу з наказу, залишила на екземплярі, що залишився у відповідача напис про ознайомлення та проставила дату ознайомлення - 06.08.2019 року. Не погоджуючись зі звільненням, позивач посилаючись на положення ч. 2 ст. 39-1 КЗпП зазначає, що у зв`язку з тим, що трудовий договір між нею та відповідачем на посаді доцента кафедри переукладався три рази, в 2008, 2013 та 2016 роках, тому вважає, що укладений між нею та відповідачем трудовий договір є таким, що укладений на невизначений строк. Також вказує, що вона не була повідомлена про звільнення з 30.06.2019 року, їй не було надано для ознайомлення наказ про звільнення, не була повернута трудова книжка, у зв`язку з чим вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки, з`являтися на роботі, виконувати завдання керівництва, отримувала книги в бібліотеці як співробітник навчального закладу, безперешкодно проходила на територію університету використовуючи свій пропуск співробітника кафедри, відомості про неї як про викладача кафедри, до теперішнього часу розміщені на офіційному сайті відповідача. У зв`язку з чим, позивач вважає, що фактично трудові відносини тривали та жодна зі сторін не вимагала їх припинення. За наведених обставин звернулась до суду з позовною заявою про скасування наказу та поновлення на роботі. Ухвалою Київського районного суду від 23.08.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 17.09.2019 року через канцелярію суду надійшов відзив представника відповідача в якому вона просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позову [PERSON] та зазначає, що позивач була прийнята на роботу після закінчення аспірантури з відривом від виробництва на посаду асистента кафедри кримінології та ВТП відповідно до наказу № 121-к від 05.08.1998 року строком з 01.08.1998 року до 01.08.1999 року на умовах, викладених в контракті від 01.08.1998 року. В подальшому трудові відносини з позивачем продовжувалися відповідно до наказу № 83-к від 24.06.1999 р. з 01.07.1999 року до 30.06.2000 року (контракт від 01.07.1999 року); відповідно до наказу № 126-к від 17.07.2000 року з 01.07.2000 року по 30.06.2001 року (контракт від 01.07.2000 року); наказу № 111-к-а від 27.06.2001 року з 01.07.2001 року по 30.06.2002 року (контракт від 01.06.2001 року); наказу № 77-к від 20.05.2002 року між з 01.07.2002 року по 30.06.2003 року (контракт від 01.07.2002 року); наказу № 102-к від 27.05.2003 року з 01.07.2003 року по 30.06.2008 року (контракт від 01.07.2003 року); наказу № 21-к від 21.02.2006 року з 07.02.2006 року по 30.06.2008 року (контракт від 07.02.2006 року); наказу № 94-к від 25.06.2008 року з 01.07.2008 року по 30.06.2013 року (контракт від 01.07.2008 року); наказу № 186-к від 25.06.2013 року з 01.07.2013 року по 30.06.2016 року (контракт від 01.07.2013 року); наказу № 212-к від 27.06.2016 року з 01.07.2016 року по 30.06.2019 року (трудовий договір від 01.07.2016 року). Відповідно до наказу № 224-к від 24.06.2019 року позивача звільнено з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права у зв`язку з закінченням строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП України 30.06.2019 року. Зазначила, що у відповідності до положень ч. 11 статті 55 Закону України № 1556 "Про вищу освіту" призначенню на посаду, зокрема, доцента передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. З урахуванням Рекомендації щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 05.10.2015 р. та розробленого на підставі цього Положення про конкурсний відбір та призначення на посади наукових, науково-педагогічних і педагогічних працівників Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, затвердженого вченою радою Університету 26.10.2018 р., протокол № 4 представник відповідача зазначила, що строк дії трудового договору з позивачем не міг бути укладений чи продовжений на новий строк без проведення конкурсу. 10.06.2019 року позивач не пройшла конкурс на заміщення вакантної посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права Університету. Також зазначила, що за характером роботи, а саме у зв`язку з неможливістю відповідача передбачити кількість студентів за певною спеціальністю та необхідність відповідної кількості викладацького складу на кожний навчальний рік, трудові відносини між сторонами не можуть бути встановлені на невизначений строк. Переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під дію частини другої статті 23 КЗпП України, не має наслідком набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений строк Крім того, позивач не вносила жодних пропозиції щодо терміну трудового договору, будь-які відомості її про звернення до відповідача з пропозицією укладення контракту на довший термін або безстрокового трудового договору в додатках до позовної відсутні. Щодо порядку звільнення позивача з роботи зазначила, що строк дії трудового договору від 01.07.2016 р. закінчився 30.06.2019 року, трудові відносини з позивачем не були продовжувалися, подання позивачем звернення за № 2 від 26.07.2019 року з проханням надати пояснення стосовно причин невиплати позивачу авансу за липень 2019 року свідчить лише про намагання створити видимість трудових відносин, оскільки весь науково-педагогічний склад закладів освіти щорічно протягом липня-серпня перебуває у відпустці і аванс в цей період йому не виплачується. Належна позивачеві заробітна плата і компенсація за невикористану відпустку були виплачені їй на картковий рахунок 24.06.2019 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, а трудова книжка була вручена 06.08.2019 року, коли позивачка особисто за нею з`явилась. 04.10.2019 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій вона зазначає, що подані позивачем та відповідачем документи вказують, що жодного разу позивач не просила вказати строк, на який вона заінтересована укласти трудовий договір, строк встановлював відповідач в тексті трудових договорів, контрактів, трудових договорів (контрактів). Зазначає, що починаючи з 05.08.1998 року трудові відносини між нею та відповідачем були безперервними, позивач жодного разу не звільнялась з займаної посади. Посилання відповідача на неможливість передбачити кількість студентів за певною спеціальністю та необхідність відповідної кількості викладацького складу на кожний навчальний рік не відповідають дійсності та не підпадає під дію ч. 2 ст. 23 КЗпП України. 02.05.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила допустити її до конкурсу на заміщення вакантної посади, надала документи за переліком, визначеним Положенням про конкурсний відбір та призначення на посади наукових, науково-педагогічних і педагогічних працівників Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого затвердженого вченою радою університету. На засіданні кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого 21.05.2019 року було затверджено висновок кафедри про професійні та особистісні якості позивача як претендента на заміщення вакантної посади доцента. Тобто позивач вчинила всі дії, передбачені новим внутрішнім нормативним актом відповідача для продовження трудових відносин, а саме подала документи для прийняття участі в конкурсі, підтвердила свою відповідність посаді та отримала позитивну характеристику колективу. В подальшому їй стало відомо, що 10.06.2019 року на засідання вченої ради було прийнято рішення про необрання її на вакантну посаду доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права, відповідач не повідомив її про прийняте вченою радою негативне рішення та про рішення припинити трудові відносини, у зв`язку з чим трудові відносини фактично тривали, а тому вважає її звільнення з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права у зв`язку із закінченням строку трудового договору 30.06.2019 р, п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним. Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що орієнтовний розрахунок повністю відповідає середнім цінам на правову допомогу в місті Харків, встановленими рішенням Ради адвокатів Харківської області № 17 від 21.03.2018 року. 09.10.2019 року представником відповідача подано заперечення на відзив на позовну заяву згідно яких вбачається, що між сторонами існували трудові відносини з 01.08.1998 року по 30.06.2016 рік на основі трудового контракту, що відповідно до ст. 21 КЗпП України є особливою формою трудового договору, в якому є строк його дії. Підписуючи контракт від 01.08.1998 року, від 01.07.1999 року, від 01.07.2000 року, від 01.06.2001 року, 01.07.2002 року, 01.07.2003 року, 07.02.2006 року, 01.07.2008 року, 01.07.2013 року позивачка знала про те, що контракт є особливою формою трудового договору, який укладається на певний термін і закінчується після закінчення такого терміну. Такий контракт був підписаний позивачкою добровільно, його умови влаштовували її на час підписання. З 01.07.2016 року по 30.06.2019 рік з позивачкою вперше було укладено трудовий договір, який закінчився 30.06.2019 року та не продовжувався, тобто посилання на ст. 39-1 КЗпП України є безпідставним, оскільки він був укладений один раз і далі не переукладався, а позивачка була звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору. Окрім цього, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника, звільнення проводиться за наказом керівника. Роботодавець не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Також зазначила, що між сторонами погоджено дату закінчення строку трудового договору - 30.06.2019 року, протягом строку чинності трудового договору позивач не наполягала на внесенні змін до трудового договору в частині збільшення або скасування строку, а також не оскаржувала відповідно до закону відповідну умову. Жодних заперечень, щодо строків, які встановлювались у контрактах та строковому трудовому договорі від позивача не надходило, термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Окрім цього зазначила, що спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, встановлюють, що обійманню посад, зокрема, доцентів, передує конкурсний відбір, тому трудовий договір не міг бути укладений чи продовжений на новий строк без проведення конкурсу. 02.05.2019 року позивач подала заяву на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права Університету, оголошеного відповідно до наказу відповідача № 86 від 03.04.2019 року. Про проведення засідання Вченої ради вона була особисто повідомлена через свою електронну адресу 05.06.2019 року та 06.06.2019 року за адресою: [INFO] та була присутня особисто на засіданні Вченої ради університету. 10.06.2019 р. на засіданні Вчена рада університету ухвалила рішення про необрання на вакантну посаду доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права [PERSON] . Рішення Вченої ради про необрання на вакантну посаду позивача було прийнято та оголошено на засіданні 10.06.2019 року в присутності позивач. Таким чином, позивач брала участь у конкурсі за власним волевиявленням, однак її кандидатура не пройшла конкурсний відбір. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Іванова Н.О., підтримала позовні вимоги, просила позовні вимоги задовольнити на підставах викладених в позовній заяві, з урахуванням наданих письмових доказів та наданих пояснень. В судовому засіданні представник відповідача - Гурак Л.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог, які не визнала в повному обсязі, просила відмовити в задоволенні позовної заяви за необґрунтованістю та безпідставністю. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення викладені у відзиві відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначаються Кодекс законів про працю України. Законодавство України про освіту ґрунтується на Конституції України та складається із Закону України «Про освіту», спеціальних законів, інших актів законодавства у сфері освіти і науки та міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] була прийнята на роботу після закінчення аспірантури з відривом від виробництва на посаду асистента кафедри кримінології та ВТП Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого відповідно до наказу № 121-к від 05.08.1998 року строком з 01.08.1998 року до 01.08.1999 року на умовах, викладених в контракті від 01.08.1998 року (арк. справи 57-58). Відповідно до наказу № 83-к від 24.06.1999 року продовжено трудові відносини між позивачкою [PERSON] та відповідачем з 01.07.1999 року до 30.06.2000 року за контрактом від 01.07.1999 року (арк. справи 59-60). Відповідно до наказу № 126-к від 17.07.2000 року продовжено трудові відносини між позивачкою [PERSON] та відповідачем з 01.07.2000 року по 30.06.2001 року на підставі заяви від 25.04.2000 року за контрактом від 01.07.2000 року (арк. справи 61-62). Відповідно до наказу № 111-к-а від 27.06.2001 року продовжено трудові відносини між позивачкою [PERSON] та відповідачем з 01.07.2001 року по 30.06.2002 року на підставі заяви від 05.05.2001 року за контрактом від 01.07.2001 року (арк. справи 64-65). Відповідно до наказу № 77-к від 20.05.2002 р. між позивачкою [PERSON] і відповідачем були продовжені трудові відносини строком з 01.07.2002 року по 30.06.2003 року, контракт про це було укладено 01.07.2002 року на підставі заяви позивачки, витягу з протоколу засідання кафедри № від 25.04.2002 р. (арк. справи 67-70). Відповідно до наказу № 102-к від 27.05.2003 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем були продовжені трудові відносини строком з 01.07.2003 року по 30.06.2008 року, контракт про це було укладено 01.07.2003 року (арк. справи 71-72). Відповідно до наказу № 21-к від 21.02.2006 року позивачку [PERSON] було переведено на посаду доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права і продовжено трудові відносини строком з 07.02.2006 року по 30.06.2008 року, контракт про це було укладено 07.02.2006 року на підставі подання кафедри та заяви позивачки від 07.02.2006 року про переведення [PERSON] на посаду доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права (арк. справи 73-77). Відповідно до наказу № 94-к від 25.06.2008 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем були продовжені трудові відносини на посаді доцента строком з 01.07.2008 року по 30.06.2013 року, контракт про це було укладено 01.07.2008 року на підставі заяви позивачки від 17.04.2008 року (арк. справи 78-80). Відповідно до наказу № 186-к від 25.06.2013 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем були продовжені трудові відносини на посаді доцента строком з 01.07.2013 року по 30.06.2016 року, контракт про це було укладено 01.07.2013 року на підставі заяви позивачки від 09.04.2013 року (арк. справи 81-83). Відповідно до наказу № 212-к від 27.06.2016 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем були продовжені трудові відносини на посаді доцента строком з 01.07.2016 року по 30.06.2019 року, трудовий договір про це було укладено 01.07.2016 року на підставі заяви позивача від 25.05.2016 року (арк. справи 84-86). Відповідно до наказу № 224-к від 24.06.2019 р. позивачку [PERSON] звільнено з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права у зв`язку з закінченням строку трудового договору, п.2 статті 36 КЗпП України 30.06.2019 року (арк. справи 87). Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно статті 23 КЗпП трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно п.2 статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно ч.3З ст. 54 Закону України від 23.05.1991 р. № 1060-ХІІ «Про освіту», чинного на час укладення строкового трудового договору від 01.07.2016 р. педагогічні та науково- педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» заклади вищої освіти мають рівні права, що становить зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі: приймати на роботу педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Відповідно до п. 2.1 Положення про конкурсний відбір та призначення на посади науково-педагогічних працівників Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, затверджене вченою радою Університету від 27.11.2015 р. протокол №4 конкурс в Університеті проводиться на вакантні посади завідувачів кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів. Пунктом 2.2 зазначеного Положення від 27.11.2015 року встановлено, що посада вважається вакантною після припинення трудових відносин із науково-педагогічним працівником на підставах та в порядку, встановлених законодавством; при введенні нової посади до штатного розпису Університету; у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту) з науково-педагогічним працівником, щодо якого сторонами не прийнято рішення про продовження з ним трудових відносин по цій посаді. У цьому випадку конкурс оголошується не менш ніж за два місяці до закінчення строку дії трудового договору (контракту), а обрана особа призначається на посаду після звільнення науково-педагогічного працівника, який її обіймав. Пунктом 2.4. Положення від 27.11.2015 року закріплювалося, що конкурс не проводиться на посади заміщені науково-педагогічними працівниками, у яких закінчується строк дії трудового договору, і щодо яких прийнято рішення про продовження з ними трудових відносин. Відповідно до п. 4.1 Положення від 27.11.2015 року, з особою, обраною вченою радою або призначеною у встановленому порядку на посаду науково-педагогічного працівника, укладається трудовий договір на невизначений строк або строковий трудовий договір (у випадках, прямо встановлених законами щодо окремих посад - контракт). Пунктом 4.6 Положення від 27.11.2015 року визначено, що умова про строк дії включається до трудового договору на підставі закону або за угодою сторін. При призначенні на інші посади науково-педагогічних працівників сторони можуть обумовити строк дії трудового договору від 1 до 5 років. Конкретний строк дії трудового договору визначається угодою сторін, але він не може перевищувати 5 років. Трудові відносини можуть бути продовжені з науково-педагогічним працівником шляхом укладення трудового договору на новий строк або переведення на іншу посаду. Особи, які не виявили бажання продовжувати трудові відносини після закінчення строку дії трудового договору (контракту), звільняються у зв`язку із закінченням дії його строку. Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про вищу освіту», науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність. Частинами першої та другою статті 55 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що до основних посад науково-педагогічних та педагогічних працівників закладів вищої освіти належить, зокрема, посада доцента, асистента. Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту», повний перелік посад науково-педагогічних і педагогічних працівників закладів вищої освіти встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий перелік був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року № 963. У розділі «Посади науково-педагогічних працівників витих навчальних закладів ІІІ-ІV рівня акредитації» цього переліку міститься посада доцент, асистент. Згідно ч.11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. Відповідно до п.7 ч.2 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту» та підпункту 7 пункту 4.9 розділу 4 Статуту Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (нова редакція) затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 25.06.2018 № 688, Вчена рада університету обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, директора бібліотеки, затверджує порядок проведення конкурсу на зайняття посад науково-педагогічних працівників. Наказом Міністерства освіти і науки України від 05.10.2015 року (в редакції наказу МОН Ураїни від 26.11.2015 року) було затверджено Рекомендації щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів). З матеріалів справи вбачається, що відповідачем з урахуванням наданих рекомендацій розроблено Положення про конкурсний відбір та призначення на посади наукових, науково-педагогічних і педагогічних працівників Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, затвердженого вченою радою Університету 26.10.2018 року, протокол № 4. Таким чином, з урахуванням вищенаведених нормативних актів, чинних на час закінчення строку дії трудового договору позивачки, суд приходить до висновку, що строк дії трудового договору не міг бути укладений чи продовжений на новий строк без проведення конкурсу. 02.05.2019 року позивачка [PERSON] подала заяву на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права Університету, оголошеного відповідно до наказу відповідача № 86 від 03.04.2019 року (арк. справи 107). 10 червня 2019 року на засіданні Вчена рада університету за результатами таємного голосування про обрання на посаду доцента кафедри кримінології та кримінально- виконавчого права [PERSON] , Вчена рада за результатом голосування: «за» - 31, проти» - 36, «недійсних бюлетенів» - 1, увалила рішення про необрання позивача на посаду доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права (витяг з протоколу № 13 від 10.06.2019 року) (арк. справи 108-109). Згідно підпункту 2.34 пункту 2 Положення, рішення вченої ради університету, прийняте за результатами головування, є остаточним. Таким чином, позивач не пройшла конкурс на заміщення вакантної посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права Університету, позивачка брала участь у конкурсі за власним волевиявленням, однак її кандидатура не пройшла конкурсний відбір. У відповідності до статті 39-1 КЗпП якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Разом з тим, суд не приймає доводи представника позивача щодо продовження трудових відносин, оскільки як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що позивачка протягом останнього проміжку часу 3 рази подавала відповідні заяви відповідачу про укладення строкового трудового договору (контракту) на певний строк, а саме: 17.04.2008 року, 09.04.2013 року або строкового трудового договору, а саме: 25.05.2016 року. Таким чином, строковий характер трудових відносин між позивачкою [PERSON] і відповідачем був обумовлений укладенням контракту або строкового трудового договору, які укладалися за заявою позивачки. Строкові трудові договори (контракти) з позивачкою укладалися на підставі положень Закону України «Про освіту» № 1060, на підставі відповідних заяв позивачки. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника, звільнення проводиться за наказом керівника. Роботодавець не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Такої позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справах в ухвалі від 6 листопада 2013 року у справі № 6-16367св13. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Таким чином, з огляду на вище викладене, позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог та наявність порушень з боку відповідача трудових прав позивача під час її звільнення з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та зважаючи на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, відсутність в матеріалах справи відповідних письмових доказів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви [PERSON] слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed