Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач 13.04.2017 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], ПН КМНО Гришаєва І.В. про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняла грошові кошти у сумі 8185,00 доларів США та зобов"язувалась повернути борг до 20.12.2014 року. Умови вказаного договору позики відповідачем належним чином виконано не було, у зв"язку з чим позивач був змушений звернутись до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2017 року, яким було змінено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] - 205 043 грн. 19 коп. в рахунок стягнення боргу за договором позики від 20.03.2014 року, 97 719 грн. 35 відсотків за користування чужими грошовими коштами, 7 277 грн. 75 коп. - 3%-річних від простроченої суми, 3100 грн. 40 коп. судового збору, а всього 313 140 грн. 69 коп. Однак, вказане рішення суду виконати неможливо, оскільки під час розгляду вказаної справи, відповідач відчужила своє майно, на яке згідно законодавства, мало бути накладено стягнення, а саме: 14.04.2016 року відповідач відчужила належну їй квартиру [ADDRESS] шляхом укладення договору дарування із своїм сином [PERSON] На підставі викладеного, позивач просить суд визнати зазначений договір дарування від 14.04.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним, оскільки він порушує право позивача на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2017 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пославшись на письмові заперечення. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пославшись на письмові заперечення. Третя особа: ПН КМНО Гришаєва І.В. в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена в установленому законом порядку. До суду надійшла заява від представника про розгляд справи за відсутності ПН КМНО Гришаєвої І.В., також, у заяві просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що що між [PERSON] та [PERSON] 20.03.2014 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якої позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 8185,00 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов'язувалась повернути зазначені кошти у термін до 20.12.2014 року. Однак позичальник [PERSON] зобов'язання за вказаним договором не виконала, грошових коштів за позикою не повернула. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2017 року, яким було змінено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] - 205 043 грн. 19 коп. в рахунок стягнення боргу за договором позики від 20.03.2014 року, 97 719 грн. 35 відсотків за користування чужими грошовими коштами, 7 277 грн. 75 коп. - 3%-річних від простроченої суми, 3100 грн. 40 коп. судового збору, а всього 313 140 грн. 69 коп. Під час розгляду вказаної справи, а саме: 14.04.2016 року [PERSON] відчужила, належну їй квартиру [ADDRESS] шляхом укладення договору дарування з сином [PERSON], який було посвідчено ПН КМНО Гришаєвою І.В. В обґрунтування порушених прав [PERSON] стверджує, що укладенням оспорюваного договору унеможливлено виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2016 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2017 року. Як зазначає представник відповідача, вищевказане рішення суду не стосується квартири, яка була предметом оспорюваного договору, оскільки рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2017 року [PERSON] зобов'язано сплатити на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 313 140,69 грн. Отже, [PERSON] жодним чином не позбавлений можливості стягнути з [PERSON] вищевказану суму богу (в тому числі і в примусовому порядку) у відповідності до порядку передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». З вказаного вбачається, що посвідчений ПН КМНО Гришаєвою І.В. договір дарування квартири [ADDRESS] жодним чином не порушує прав [PERSON] та не позбавляє останнього можливості виконати рішення суду. Судом встановлено, що оспорюваний правочий був укладений відповідачем під час розгляду цивільного спору про стягнення боргу за розпискою. Разом з тим, на момент укладання оспорюваного правочину судове рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 334639.26 грн. ухвалено не було, інформація про заборону чи накладання арешту на квартиру була відсутня, таким чином жодних перешкод для укладання договору дарування не існувало. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 11 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу. Враховуючи те, що позивач не був стороною оспорюваного договору дарування, а також те, що під час розгляду цивільної справи про стягнення боргу за договором позики квартира [ADDRESS] не була предметом позову, судове рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 334639.26 грн. ухвалено не було, інформація про заборону чи накладання арешту на квартиру була відсутня, втому числі позивачем не зазначено, яким чином його право буде відновлено шляхом визнання оспорюваного правочину недійсним, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦК України, документально підтвердженні понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed