Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2021 р. звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особах Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) і Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, яким просить стягнути з Державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду в сумі 12082,26 грн., моральну шкоду у розмірі 90000,00 грн., а також понесені судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.01.2019 р. було укладено договір № 408 на туристичне обслуговування, відповідно до якого він разом з дружиною та 10 знайомими повинен з 18.05.2019 р. по 25.05.2019 р. повинен був поїхати на відпочинок до Іспанії. Вартість туристичних послуг відповідно до договору становила 144987,12 грн. 18.05.2019 р. проходячи митний контроль в аеропорту «Бориспіль», позивачу було відмовлено в перетині державного кордону України так як існує тимчасове обмеження у праві виїзду з України згідно постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2019 р. № 12853090399. Звернувшись до Святошинського районного ВДВС з листом про надання відповідних роз`яснень з приводу заборони виїзду за кордон, йому було повідомлено що 12.03.2018 р. державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП № 35576348 винесено постанову про обмеження йому у праві виїзду за кордон. Зазначив, що вказану постанову він не отримував. Вважає дії державної виконавчої служби протиправними, внаслідок яких він не був повідомлений про наявність обмеження у виїзді за кордон, що призвело до скасування поїзді за кордон. А тому на підставі положень статей 22 та 1174 ЦК України позивач звернулась до суду з даним позовом. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 02.08.2021 року та розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідачі в судове засіданні не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві до суду 06.10.2021 р. надійшов відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Судом встановлено таке. Як встановлено в судовому засіданні, 09.01.2019 р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір на туристичне обслуговування № 408, відповідно до якого позивачем було сплачено грошові кошти в розмірі 144987,12 грн. (а.с. 20-22). З даного договору, вбачається що в період з 18.05.2019 р. по 25.05.2019 р. 12 осіб в тому числі і позивач по справі мала здійснити туристичну поїздку до Іспанії. 18.05.2019 р. у пункті пропуску для повітряного сполучення «Бориспіль» під час здійснення прикордонного контролю на виїзд з України відносно [PERSON] заступником начальника відділу - начальником 2-го відіпс впс «Бориспіль-1» старшим лейтенантом Петренко І.О. було прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України, в зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України, а саме постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2019 р. № 12853090399 (а.с. 18). Листом від 13.03.2020 р. Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) позивача було повідомлено, що 12.03.2018 р. відного останнього було винесено постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України у ВП № 35576348 та копію постанови направлено позивачу до відома в зв`язку з наявністю заборгованості за період з 26.03.2014 р. по 31.01.2018 року у розмірі 105458,08 грн. (а.с. 17). Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 7 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження», відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Відповідно до ст. 1174 цього Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди" роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За змістом зазначених норм відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу. Для застосування такого виду відповідальності, який передбачений вищезазначеними нормами є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Згідно з вимогами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З матеріалів справи вбачається, що позивачем не оскаржувалось рішення від 18.05.2019 р. заступника начальника відділу - начальником 2-го відіпс впс «Бориспіль-1» старшого лейтенанта Петренко І.О. про відмову в перетині державного кордону України, а тому на даний час воно є чинним, що свідчить про недоведеність позивачем незаконність дій органів державної влади. Крім того, позивач, який є боржником зі сплати аліментів, міг самостійно дізнатись з відкритих джерел в мережі Інтернет - Єдиного реєстру боржників, про наявність чи відсутність тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. А тому повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed