Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

У серпні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (надалі також відповідач) про виселення із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач має у приватній власності житловий будинок №49 по вул. Ювілейна в смт. Камяний Брід Баранівського району Житомирської області, який вона 02.10.1997 р. отримала у спадщину від [PERSON]. Відповідач являється колишнім чоловіком позивача з яким вона розірвала шлюб 10 червня 2009 р. Відповідач на даний час продовжує проживати із позивачем в одному будинку без реєстрації, зловживає спиртними напоями, систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для мене проживання з ним в одному будинку. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сімї. З огляду на викладене, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач та її представник не зявились, надали заяву, відповідно до якої просили розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечує та зазначив, що зобовязується протягом місяця виселитись з будинку. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що рішенням суду від 10.06.2009 р. Баранівським районним судом було розірвано шлюб зареєстрований між позивачем та відповідачем (а.с. 6). Згідно свідоцтва про право на спадщину [PERSON] отримала спадкове майно у вигляді однієї другої частини житлового будинку, що знаходиться в смт. Камяний Брід по вул. Ювілейній, 49 (а.с. 5). Позивач разом зі своєю дитиною [PERSON] проживають за адресою [INFO] (а.с. 9). Відповідач згідно доводів позивача проживає за тією ж адресою без реєстрації та не бажає висилятися. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року № 6-57цс12. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з статтею 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, згідно із п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від12 квітня 1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Судом встановлено, що під час спільного проживання позивача та відповідача, між ними постійно виникали сварки на побутовому ґрунті у звязку, з чим відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що підтверджується відповідними постановами Баранівського районного суду (а.с. 7,8). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а застосовані до нього Баранівським районним судом заходи впливу, виявились без результатними. Відтак, враховуючи норми ч. 1 ст. 116 ЖК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення в повному обсязі, адже дії відповідача унеможливлюють позивача повноцінно проживати разом з відповідачем в одному будинку, що обмежує право позивача у користуванні та розпорядженні належним їй майном. Окрім того,

Outcome: approved