Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої діє Чернишова Оксана Юріївна, на підставі довіреності, посвідченої 29 червня 2016 року секретарем Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Сизовою А. В., зареєстрованою у реєстрі за № 58, звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, в якому просила визнати за позивачем, як за колишнім членом КСП «Знамя» право на земельну ділянку (пай) в розмірі 6,52 в умовних кадастрових гектарах, з земель резерву або запасу Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області та стягнути з відповідача на її користь сплачену суму судового збору. Ухвалою судді Нововодолазького районного суду Харківської області Мащенко С. В. від 01 вересня 2017 року було відкрито провадження у справі. Строк відрядження судді Мащенко С. В. закінчився 06 серпня 2018 року, цивільна справа № 631/2094/16-ц по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 18 вересня 2018 року за № 841 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 18 вересня 2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 вересня 2018 року цивільну справу № 631/2094/16-ц (провадження № 2/631/160/18) за позовом [PERSON] до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, про визнання права на земельну частку (пай), прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М., та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України 08 жовтня 2018 року головою Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області Р. Мерзликіним до Нововодолазького районного суду Харківської області був поданий відзив на позовну заяву [PERSON] , що був зареєстрований за вхідним № 4908/18-вх., відповідно до якого відповідач вважає, що [PERSON] має право на земельну частку (пай), але сертифікат на її ім`я, який би посвідчував право на земельну частку (пай), так й не був виданий, у зв`язку з чим, посилаючись на те, що наразі його видати не можливо, вважали за можливе позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (т. 1, а. с. 75 - 77). 29 листопада 2018 року представником позивача до суду надано уточнену позовну заяву до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, із залученням до участі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, у якій представник позивача просила суд визнати за [PERSON] , як за колишнім членом КСП «Знамя» право на земельну ділянку (пай) в розмірі 6,52 в умовних кадастрових гектарах, з земель резерву або запасу Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області (т. 1, а. с. 113 - 116). В обґрунтування уточнених позовних вимог представник позивача зазначила, що [PERSON] працювала та була членом Колективного сільськогосподарського підприємства «Знамя» з лютого 1995 року по 1998 рік. 15 червня 1995 року КСП «Знамя» був виданий державний акт на право колективної власності на землю, але позивача не було включено до списку осіб, який є додатком до вказаного акту, у зв`язку з чим останній не було видано сертифікат на право на земельну частку (пай). При цьому, розмір земельної частки (паю) складав 6.52 умовних кадастрових гектарів. Про факт паювання земель КСП «Знамя», а отже й про те, що її право було порушено, позивач дізналась лише після отримання юридичної консультації та звернення 25 травня 2016 року до компетентних органів, а саме до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, яка листом від 13 червня 2016 року за № В-173/02-16 повідомила, що Державний акт серії ХР-21-00-000361 був виданий на підставі рішення Старовірівської сільської ради народних депутатів від 15 червня 1995 року. В додатку до зазначеного акту - списку громадян - членів КСП "Знамя" прізвище позивача відсутнє. На час отримання КСП «Знамя» Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-21-00-000361, позивач перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами, а отже її прізвища до списку осіб, який є додатком до вказаного акту, включено не було. Сторона позивача вважає, що згідно діючого на момент паювання землі законодавства, [PERSON] повинна була бути включена до списку осіб, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю, а також мала право на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай), оскільки відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельний пай мають громадяни України, які на момент передачі землі в колективну власність були членами КСП. При цьому строк на звернення до суду у зв`язку з необізнаністю позивача про наявність Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-21-00-000361 від 15 червня 1995 року, був пропущений з поважних причин, оскільки про порушення свого права позивач дізналася лише у червні 2016 року. Посилаючись на положення Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», представник [PERSON] просить задовольнити позов, оскільки вирішити дане питання в позасудовому порядку неможливо. 15 лютого 2019 року до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, що були зареєстровані за вхідним № 1192/19-вх., відповідно до яких третя особа вважала, що правових підстав для задоволення позову [PERSON] не має, оскільки на час отримання КСП «Знамя» Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-21-00-000361, позивача до списку осіб, які є додатком до вказаного акту, включено не було. Разом із тим, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта, та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Також представник третьої особи наголосив на порушення позивачем строку звернення до суду, який потрібно рахувати з дня отримання КСП «Знамя» Державного акту на право колективної власності, що мало місце на підставі рішення Старовірівської сільської ради народних депутатів від 15 червня 1995 року, який був порушений з неповажний причин, та звернув увагу на те, що єдиним належним відповідачем у даній справі є Старовірівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області (т. 1, а. с.. 172 - 174). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 лютого 2019 року виключено Старовірівську сільську раду Нововодолазького району Харківської області з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача; залучено до участі у цивільній справі № 631/2094/16-ц в якості співвідповідача - Старовірівську сільську раду Нововодолазького району Харківської області. 14 травня 2019 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області рішення Старовірівської сільської ради народних депутатів від 15 травня 1995 року та копію Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Знамя» разом із додатком до нього - списком громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 грудня 2019 року за клопотанням представника позивача витребувано від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області копію Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Знамя» разом із додатком до нього - списком громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства. 16 вересня 2020 року до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, що була зареєстрована за вхідним № 5298/20-вх, відповідно до якої позивачем було виключено зі складу учасників справи відповідача - Нововодолазьку районну державну адміністрацію Харківської області та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. Зі змісту уточнених позовних вимог позивач просила визнати за нею, як за колишнім членом КСП «Знамя», право на земельну частку (пай) в розмірі 6,52 умовних кадастрових гектарів за рахунок нерозподілених земель, не витребуваних часток (паїв) КСП «Знамя», земель резерву або запасу сільськогосподарського призначення Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області та стягнути судові витрати по справі (т. 2, а. с. 67 - 69). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. 20 жовтня 2020 року на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку, передбаченому статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України, надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , що був зареєстрований за вхідним № 5891/20-вх, відповідно до якого голова Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області М. Біндус повідомив, що позовні вимоги сільська рада визнає та не заперечує проти їх задоволення, зазначивши, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 5033-СГ від 14 червня 2019 року за актом передачі від 18 червня 2019 року Старовірівській сільській об`єднаній територіальній громаді Нововодолазького району в особі Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області були передані землі резерву та запасу державної власності сільськогосподарського призначення, за рахунок яких можливе виконання майбутнього рішення суду (т. 2, а. с. 97). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 листопада 2020 року закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у тому числі у зв`язку із неявкою позивача та її представника. Позивач, [PERSON] та її представник - адвокат Чернишова Оксана Юріївна, яка діє на підставі ордеру № 1020692 від 10 серпня 2020 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити й у вступному слові стисло виклали зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. Окремо, представник позивача наголосила, що [PERSON] на час видачі Державного акту на право колективної власності на землю перебувала на лікарняному, а не у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому її безпідставно не було включено до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай) під час розпаювання земель. Також адвокат звернула увагу суду на те, що відповідач не заперечує проти позовних вимог [PERSON] , а отже є підстави для задоволення позову у повному обсязі. Уповноважений представник Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України секретар сільської ради Л. Балюк надіслала на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 98/21 - вх. від 13 січня 2021 року, відповідно до якої зазначила, що Старовірівська сільська рада просить розглянути цивільну справу № 631/2094/16-ц за позовною заявою [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай) без участі представника сільської ради. При цьому сільська рада не заперечує щодо задоволення позовних вимог (т. 2, а. с. 118). З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у відповідача свідчить відповідна заява, подана його представником та долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання відповідачем особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності уповноваженого представника Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області. Вислухавши пояснення й доводи позивача та її представника, а також вивчивши доводи відповідача, викладені у відзиву на позовну заяву, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем надано та за його клопотанням витребувано судом, наступні докази, що встановлюють наступне. Рішенням Нововодолазької районної ради народних депутатів Харківської області від 22 березня 1995 року за № 126 було зареєстровано Колективне сільськогосподарське підприємство «Знамя» (т. 1, а. с. 148). Згідно з виписки з протоколу № 2 загальних зборів колгоспників колгоспу «Червоне знамя» Нововодолазького району Харківської області від 02 березня 1995 року вирішили затвердити Статут колективного сільськогосподарського підприємства «Знамя» та просити районний виконавчий комітет зареєструвати його (т. 1, а. с. 149). Протоколом загальних зборів № 1 від 31 січня 1995 року Колгоспу «Червоне Знамя» затверджено річний звіт роботи підприємства з січня 1994 року по січень 1995 року. У числі осіб, що виступали, з приводу розгляду заяв про вступ у члени колгоспу значиться прізвище « [PERSON] » (т. 1 а. с. 150 - 154). Відповідно до довідки без дати та вихідного номеру, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Архів № 1» судом встановлено, що Колгосп «Червоне Знамя» перетворений у Колективне сільськогосподарське підприємство «Знамя» на підставі рішення загальних зборів, оформлених протоколом № 1 від 22 березня 1995 року. На підставі рішення загальних зборів, оформлених протоколом № 2 від 17 січня 2000 року, Колективне сільськогосподарське підприємство «Знамя» перетворено у СВК «Знамя». На підставі рішення загальних зборів, оформлених протоколом № 3 від 16 лютого 2000 року, СВК «Знамя» перетворено у ЧСП «Мрія» (т. 1, а. с. 10, 48). Згідно з архівною довідкою № С-80 від 23 вересня 2014 року, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Архів № 1», у книгах по заробітній платі працівників ЧСП «Мрія» у період з 1995 року по 1998 рік значиться [PERSON] , яка отримувала заробітну плату у лютому, травні та вересня 1995 року, а також квітні, червні, липні та серпні 1998 року (т. 1, а. с. 11, 47). Довідкою Комунального закладу охорони здоров`я «Нововодолазька центральна районна лікарня» Нововодолазької районної ради Харківської області від 23 жовтня 2018 року за № 1455 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , відповідно до обмінної карки вагітної (ф. 113), перебувала у пологовій декретній відпустці з 20 березня 1995 року по 23 липня 1995 року (126 днів), місце роботи вказано: колгосп «Червоний прапор», посада вісовщик (т. 1, а. с. 122 - 123, 166). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 29 серпня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області вбачається, що 10 липня 1995 року Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено актовий запис № 19 про народження [INFO] [PERSON] , матір`ю якого вказано громадянку України - [PERSON] (т. 1, а. с. 49). Згідно зі списком громадян - членів Колективного сільськогосподарського підприємства або товариства (відповідне підприємство не вказано), який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-21-00-000361, прізвище [PERSON] у відповідному списку не значиться (т. 1, а. с. 94 - 101). 25 травня 2016 року [PERSON] звернулась до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області з заявою, у якій просила повідомити інформацію про паювання земель Колгоспу «Червоне Знамя» перетвореного у Колективне сільськогосподарське підприємство «Знамя», згодом перетвореного у СВК «Знамя» та перетвореного у ЧСП «Мрія» (т. 1, а. с. 6). Листом Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 13 червня 2016 року за вихідним № В-173/02-16 позивача було повідомлено про завершену процедуру паювання земель та відсутність прізвища [PERSON] у списках членів КСП «Знамя» (т 1, а. с. 7). Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 5033-СГ від 14 червня 2019 року «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» передано Старовірівській сільській об`єднаній територіальній громаді в особі Старовірівської сільської ради у комунальну власність 173 земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2337,9262 га, які розташовані за межами населених пунктів Старовірівської сільської об`єднаної територіальної громади на території Нововодолазького району Харківської області згідно з додатком до цього наказу за актом приймання - передачі земельних ділянок. На використання земельних ділянок площею 131,0978 га встановлені обмеження, на земельних ділянках загальною площею 1728,879 га наявні обтяження речових прав третіх осіб (т. 2, а. с. 98). При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899 - ІV, а також Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого проколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності (право мирного володіння майном), який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 2 статті 14 Основного Закону України та частини 2 статті 1 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. Розподіл земель колективної власності підприємства здійснювався відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899 - ІV, яким визначено, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності. Статтею 1 вказаного вище нормативно - правового акту визначено, що право на земельну частку (пай) зокрема мають: громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) (стаття 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899 - ІV). Пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. За змістом положень статті 5 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 11 березня 1992 року № 2196-ХІІ), Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання колективним сільськогосподарським підприємством, сільськогосподарським кооперативом, або сільськогосподарським акціонерним товариством державного акта на право колективної власності на землю. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У роз`ясненнях, які містяться у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 200 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зазначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. За змістом статей 22 та 23 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 11 березня 1992 року № 2196-ХІІ) для набуття права на земельний пай необхідна наявність таких умов: перебування у членах колективного сільськогосподарського підприємства на момент паювання землі, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту. Передача земель у колективну власність для виробництва сільськогосподарської продукції відбувалась, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє, що сертифікат на право власності на земельну частку (пай) видається члену підприємства, кооперативу, товариства, тобто особам, працюючим в підприємствах (пункти 1 та 2 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»). Отже, право громадян, як співвласників колективної власності на землю, набувається з дня видачі в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю з обов`язковим додатком - списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. Порядок вступу до підприємства (колгоспу) і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї врегульовуються статутом відповідного підприємства. Так, положеннями статті 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ регламентовано, що підприємство діє на основі статуту. У статуті підприємства вказуються найменування підприємства, його місцезнаходження, предмет і цілі діяльності, порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, порядок розподілу прибутку, отриманого від операцій із цінними паперами, загальні права та обов`язки членів підприємства; передбачаються органи самоврядування, порядок їх формування та компетенція, права та обов`язки підприємства і його членів щодо використання й охорони земель, водних та інших природних ресурсів, виробничо-господарської, фінансової і трудової діяльності, питання оплати та охорони праці, соціальні гарантії, умови і порядок реорганізації та ліквідації підприємства. Членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів (частина 1 статті 1 та стаття 5 Закону України Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ). Отже, членство у колективному сільськогосподарському підприємстві не виникає автоматично, воно може виникнути лише внаслідок волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ, трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України. Основним документом про трудову діяльність членів колгоспу, відповідно до пункту 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 № 310 «Про трудові книжки колгоспників», є трудова книжка колгоспника. Таким чином, питання набуття та припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві регулюється статутом підприємства. Список громадян, які мають право на земельну частку (пай), як додаток до державного акту, формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства, підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради. У спірних правовідносинах основою набуття статусу члена й виникнення відповідних права, пов`язаних з членством у колективному підприємстві, є юридичний склад, що включає в себе прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про прийняття заявника до складу членів колективного сільськогосподарського підприємства та його трудова участь у діяльності цієї організації. Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що позивача не було включено до списків осіб - членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Знамя», що долучався до Державного акта на право колективної власності на землю, і позивач не отримувала сертифікат про право на земельну частку (пай). В свою чергу, [PERSON] та її представником не надано суду копії трудової книжки з записом щодо включення позивача до членів КСП «Знамя», або будь - яких інших беззаперечних та переконливих доказів членства у колективному сільськогосподарському підприємстві. Не є належними та допустимими доказами в розумінні стеттей 77 та 78 Цивільного процесуального кодексу України архівні довідки щодо нарахованої заробітної плати, видані Товариством з обмеженою відповідальністю «Архів № 1», оскільки останні лише містять інформацію щодо нарахованої заробітної плати позивачу частково у 1995 році та частково у 1998 році, що свідчать лише про наявність трудових відносин [PERSON] з КСП «Знамя», проте не свідчать те, що остання був членом КСП «Знамя» на час проведення розпаювання землі (т. 1, а. с. 11, 47). Не свідчить про членство в КСП «Знамя» і копія Протоколу загальних зборів Колгоспу «Червоне Знамя» № 1 від 31 січня 1995 року, оскільки слухали заяви про вступ у члени колгоспа ряд осіб, серед яких є прізвище « [PERSON] », проте без зазначення ініціалів або будь - яких даних за яким б можливо було ідентифікувати особу (т. 1, а. с. 150 - 154). У той же час, інших даних особи, що виступала 31 січня 1995 року на загальних зборах Колгоспу «Червоне Знамя» не значиться. Як свідчать списки громадян - членів Колективного сільськогосподарського підприємства або товариства (відповідне підприємство не вказано), який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-21-00-000361, у членах вказаного підприємства значиться [PERSON] (т. 1, а. с. 97); прізвищае [PERSON] у відповідному списку не значиться (т. 1, а. с. 94 - 101). У зв`язку з зазначеним, достеменно встановити особу - члена Колгоспу «Червоне Знамя», що виступала 31 січня 1995 року на загальних зборах Колгоспу «Червоне Знамя» з заявою про вступ у члени колгоспу та ототожнити її з позивачем - неможливо. Всі інші докази не дають підстав стверджувати, що [PERSON] була членом Колгоспу «Червоне Знамя» перетвореного у Колективне сільськогосподарське підприємство «Знамя», згодом перетвореного у СВК «Знамя» та перетвореного у ЧСП «Мрія», станом на час видачі Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-21-00-000361. Окремо, слід відмітити, що Державний акт на право колективної власності був виданий КСП «Знамя», а не КСП «Червоне Знамя», яке відповідно до історичної довідки з 01 серпня 1995 року припинило свою діяльність (т. 1, а. с. 155 - 156) та даних щодо прийняття позивача саме до КСП «Знамя», матеріали справи також не містять, враховуючи те, що остання вже з 24 липня 1995 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що слідує із довідки Комунального закладу охорони здоров`я «Нововодолазька центральна районна лікарня» Нововодолазької районної ради Харківської області від 23 жовтня 2018 року за № 1455 (т. 1, а. с. 122 - 123, 166). Відсутні також в матеріалах справи Статут Колективного сільськогосподарського підприємства «Знамя» та докази про звернення [PERSON] до вказаного колективного сільськогосподарського підприємства з питанням щодо внесення її до списку - додатка до Державного акта та за наявності згоди до такого включення - проведення перепаювання земельних паїв. Не є належним та допустимим доказом й письмові пояснення [PERSON] , які надійшли на адресу суду засобами поштового зв`язку 16 липня 2019 року та зареєстровані за вхідним № 4906/19-вх., оскільки останній не є учасником справи, клопотань про його допит в якості свідка стороною позивача не заявлялась, а інформація, що міститься у цих поясненнях не є конкретизованої, а лише дублює відомості, що містяться у протоколах та листах, наданих позивачем (т. 1, а. с. 230 - 231). Також суд зазначає, що відповідно до статті 23 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 11 березня 1992 року № 2196-ХІІ), право власності або право постійного користування землею посвідчувались державними актами, які видавались і реєструвались, у тому числі, сільськими Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видавався колективному сільськогосподарському підприємству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства і у колективній власності громадян, до державного акту додавався список цих громадян. Разом із тим, встановити дату видачі Колективному сільськогосподарському підприємству «Знамя» Державного акту на право колективної власності на землю не можливо, оскільки копія останнього в матеріалах архівних справ державних органів не має. Позивач та його представник зазначають, що Державний акт був виданий 15 червня 1995 року, проте дані судження нічим не підтверджуються, та як вбачається з матеріалів справи, 15 червня 1995 року лише було прийнято рішення Старовірівської сільської ради народних депутатів про видачу КСП «Знамя» Нововодолазького району Харківської області Державного акту на право колективної власності, а розпаювання земель проводилось у 1995 - 1996 роках, що підтверджується листами Нововодолазької державної адміністрації Харківської області від 13 червня 2016 року № В-173/02-16 та Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 20 листопада 2018 року № 152/0-0.23,26 - 156/147-18 (т. 1, а. с. 7, 125, 164) Аналізу іншим доказам суд не наводить, оскілки такі докази не є належними, тобто не стосуються предмета спору. Як вже було зазначене, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього, не внесено до додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. Тобто, зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про невключення позивача до списку громадян членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). На зазначене неодноразово звертав увагу Верховний Суд у постановах від 10 січня 2019 року у справі № 696/1268/16-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 538/302/19-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 183/5312/16-ц. Позивач не порушувала питання про включення її до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що особисто підтвердила у судовому засіданні, доказів перебування у членах КСП «Знамя» (протокол засідання правління, рішення загальних зборів або зборів уповноважених) не надала. В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частинами 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми процесуального Закону України). У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які [PERSON] та її представник посилаються, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) як за колишнім членом Колективного сільськогосподарського підприємства «Знамя». При цьому, суд не входить в обговорення пропуску позивачем строку позовної давності та підстав його поновлення, оскільки вважає, що позивачем не доведено існування у нього суб`єктивного права та факт його порушення з боку відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) слід відмовити. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed