Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилається на те, що йому [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Л. Д., належить 2/25 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та складаються в цілому з трьох кам`яних житлових будинків літ «А, Б, В». Як зазначив позивач, відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 19 вересня 2019 року №833/01-02-19 у будинку за адресою: [ADDRESS] , крім інших власників та користувачів, зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , котрі є попередніми мешканцями зазначеного будинку. Враховуючи зазначене, позивач просив його позов задовольнити та усунути перешкоди у користуванні власністю, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, котре розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 20 січня 2020 року суддею Сувертак І. В. було прийнято зазнану справу до свого провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі та надано відповідачам строк для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 33,34). Відповідачам направлялись повістки за адресою реєстрації, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за зазначеною адресою». (а.с. 56-59). Представник позивача-адвокат Вронський С. В. надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. (а.с. 60). Відповідачі в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялись у встановленому порядку, причин неявки суду не сповістили та правом на надання відзиву на позовну заяву не скористались. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Л. Д., належить 2/25 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та складаються в цілому з трьох кам`яних житлових будинків літ «А, Б, В» (а.с. 4,5). [PERSON] сплачує комунальні послуги за зазначену частину домоволодіння. (а.с. 6,7). Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 19 вересня 2019 року №833/01-02-19 у будинку за адресою: [ADDRESS] , крім інших власників та користувачів, зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , котрі є попередніми мешканцями зазначеного будинку, а [PERSON] є також попереднім власником 2/25 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , що вбачається з Договору дарування від 7 вересня 2018 року. (а.с. 4,5,8,9). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий дім, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель та ін.) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" - громадянин України, а також іноземець чи особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язанні протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сім`ї (Постанова ВСУ № 6-158цс14 - право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.). Згідно з вказаною нормою закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine,§ 41-42). Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідачів у спірній частині домоволодіння без поважних причин, не доведено і обставин, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищезазначеного, суд залишає позовні вимоги [PERSON] без задоволення за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed