Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області з вимогами щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади у розмірі 10000,00 грн та стягнути судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. 02 лютого 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 22 березня 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Вітер Наталія Вікторівна подала до суду заяву про відшкодування судових витрат, просила вирішити питання щодо стягнення на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] судових витрат, пов`язаних з правничою допомоги адвоката, наданою у Дніпровському районному суді м. Києва по справі в загальній сумі 2500,00 грн за договором про надання правничої допомоги № Д-9/19 від 15.02.2019 року. 31 березня 2021 року відповідач - Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, подав до суду відзив, в якому висловив свою позицію, щодо заявлених вимог, а саме вказав на відсутність протиправності дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень та не є безумовною причиною для стягнення моральної шкоди. Крім того, позов не містить розрахунку моральної шкоди, сума моральної шкоди не підтверджена доказами, а тому просив відмовити у задоволенні заявлених вимог. 15 червня 2021 року від відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області надійшли додаткові пояснення, зі змісту яких вбачається, що позивач при заявлені позовних вимог не обґрунтував розмір заявленої моральної шкоди, не вказано яких саме фізичних чи моральних страждань зазнала позивач. У позові представник позивача посилається на те, що через тривалість вимушених змін у житті позивача, викликала глибину душевних страждань не є достатнім для стягнення моральної шкоди, при цьому позивачем не наведено в чому полягали моральні страждання та переживання, а також чим підтверджуються такі переживання, страждання. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових пояснень наданих до суду стороною відповідача, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для відшкодування моральної шкоди та визначення розміру заподіяної шкоди. Третя особа - Державна казначейська служба України, в судове засідання не з`явились, правом подати письмові пояснення по суті предмету позову не скористались. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст.279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 03 липня 2006 року відділом ГІРО ГУ МВС України в Київський області громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] , разом із її сином громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] , надано дозвіл на імміграцію на підставі Закону України «Про Імміграцію». 03 липня 2006 року відділом ГІРО ГУ МВС України в Київський області громадянку Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] , документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 03.07.2006 року терміном дії безстроково. 19 липня 2012 року відділом ГІРО ГУ МВС України в Харківський області громадянку Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] , документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] - терміном дії безстроково. 22 квітня 2019 року Департаментом реєстрації Харківської міської ради зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . 10 травня 2019 року Центральним Міжрегіональним Управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 96 від 10.05.2019 року, яким визначено, що громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] та її сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] , на підставі пунктів 1,6 частини першої ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 03 липня 2006 року . Також рішенням Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 96 від 10.05.2019 року зазначено, що посвідка на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 03 липня 2006 року та посвідка постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 19 липня 2012 року скасовані на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321. 16 січня 2020 року Харківським окружним адміністративним судом ухвалено рішення, яким задоволено заявлені вимоги у адміністративній справі № 520/11094/19 за позовом громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] , та її сина громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] , до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення. Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 96 від 10 травня 2019 про скасування громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] , та її сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] , [INFO] дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 03 липня 2006 року та посвідка постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 19 липня 2012 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 42552598) на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] та її сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] судовий збір у розмірі 1536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) 20 січня 2020 року Харківським окружним адміністративним судом ухвалено додаткове рішення, яким заяву Вітер Наталії Вікторівни , яка діє в інтересах громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] та її сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] , про відшкодування судових витрат по справі за адміністративним позовом громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] та її сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення задоволено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 42552598) на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6200,00 грн. 29 квітня 2020 року Постановою Другого апеляційного адміністративного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року по справі № 520/11094/19 - залишено без змін. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] [INFO] витрати по оплаті професійної правничої допомоги, пов`язаної з розглядом справи №520/11094/19 Другим апеляційним адміністративним судом, у розмірі 2500,00 грн. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди. При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди. У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, зокрема, внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17 зазначено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 року у справі № 688/2479/16-ц) зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 зроблений висновок про наступне, що: «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 та постанові від 23.01.2020 у справі № 580/1617/19), зокрема у постановах колегією суддів було зазначено: «Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача» Отже, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Верховним Судом у постанові від 26.11.2020 у справі №826/18130/16 зазначено про наступне. «При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.» Таким чином, сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України критеріїв, ключовим елементом у справах про відшкодування моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок між діяннями посадової особи державного органу та заподіянням шкоди, при цьому у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] звертаючись до суду з позовом до Держави України в особі Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з вимогами відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 10000,00 гривень, посилається, як доведенні факти, що мають преюдиційне значення для вирішення даного спору відповідно до вимог частини четвертої та п`ятої статі 82 Цивільного процесуального кодексу України, встановлені судовими рішеннями обставини щодо чинення з боку працівників міграційної служби протиправних дій та прийняття незаконних рішень відносно позивача [PERSON] . Тому, на думку позивача, з урахуванням наслідків скасування позивачу рішення про надання дозволу на імміграцію та відновлення порушеного права за період з 10 травня 2019 року по 29 квітня 2020 року позивач перебувала в стані психологічного напруження, розчарування та незручності, тому вважає цілком обґрунтованою суму моральної шкоди в розмірі 10 000,00 гривень. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Виходячи з підстав позову відносно вимог про відшкодування моральної шкоди, з позиції позивача заподіяної неправомірними діями та прийняттям незаконних рішень посадовими особами Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, позивач посилається на взаємовиключні підстави, одночасне застосування до спірних правовідносин положень статей 1173 та 1174 Цивільного кодексу України, однак зазначені норми матеріального права регулюють різні підстави, умови, порядок відповідальності за завдану моральну шкоду та коло суб`єктів, на яких покладається така відповідальність. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, надавши належну оцінку заявленим вимогам та наведеним позивачем нормам права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позивач не мотивував та жодними доказами не довів, якими саме незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю посадових осіб Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було завдано моральну шкоду; в чому саме полягали ці дії чи бездіяльність, коли саме були вчиненні (не вчиненні) такі дії, які саме прийнятті рішення державним органом та/або його посадовими особами, внаслідок чого не доведено безпосереднього причинного зв`язку між протиправністю дій та бездіяльністю службових осіб відповідача та його наслідками у вигляді моральних чи фізичних страждань позивача. Суд також виходить з того, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди діями та бездіяльністю відповідача, натомість чинним законодавством, в тому числі і нормами КАС України, передбачено чіткі механізми захисту порушеного права особи у разі невиконання рішення у адміністративній справі. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому, в ст. 81 ЦПК України зазначається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам [PERSON] до Держави України в особі Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 2500,00 гривень в рахунок отримання правничої допомоги витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне. Частиною 2, 3 та 4 статі 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Так, для підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було надано договір про надання правничої допомоги №Д-9/19 від 15 лютого 2019 року, додаткову угоду № 2 до договору про надання правничої допомоги № Д-9/19 від 15 лютого 2019 року, додаткову угоду № 3 до договору про надання правничої допомоги № Д-9/19 від 15 лютого 2019 року, додаткову угоду № 4 до договору про надання правничої допомоги № Д-9/19 від 15 лютого 2019 року, акт № 3 виконаних робіт (надання послуг) до договору про надання правничої допомоги № Д-9/19 від 15 лютого 2019 року, квитанцію № 0.0.2039413648.1 від 04.03.2021 року про сплату 2000,00 грн як оплату за договором Д-9/19 від 15.02.2019 року, квитанцію № 0.0.2047474297.1 від 12.03.2021 року про сплату 500,00 грн як оплату за договором Д-9/19 від 15.02.2019 року. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed