Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

У поданій в суд заяві, уточненій заявою від 26 липня 2016 року, позивач [PERSON] просить наступне: - визнати незаконним додаток №1 до звернення, прийнятого 04 лютого 2016 року на загальних зборах автомобільних перевізників Рівненської області за підписами Президента ГО «Союз перевізників України» [PERSON], голови Рівненського обласного осередку «Української Асоціації Перевізників» [PERSON], голови обласного відділення ВГО «Всеукраїнська Асоціація автомобільних перевізників» [PERSON], голови ГО «Перевізники Рівненської області» [PERSON]; - визнати відповідно до п.7 ч.1 ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» факт порушення умов договору між позивачем [PERSON] (споживачем) та відповідачем КТ «Рівне-ПАС» (виконавцем); - стягнути з відповідача КТ «Рівне-ПАС» на його користь вартість наданої послуги в сумі 7 грн. відповідно до чека №148205 та моральну шкоду в сумі 5800 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він є інвалідом 2 групи загального захворювання та згідно Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні користується правом безоплатного проїзду. 17 травня 2016 року близько 12.30 години у м.Здолбунів Рівненської області він звернувся в касу автостанції КТ «Рівне-ПАС» з метою придбання пільгового квитка на отримання послуги перевезення його як пасажира на приміському автобусному маршруті загального користування за розкладом руху до м.Рівне. Проте, касир повідомила про відсутність у нього права на придбання пільгового квитка, показавши перелік пільговиків, у якому інваліди 2 групи загального захворювання були відсутні. У звязку з цим він змушений був придбати квиток відповідно до тарифу вартістю 7 грн. (перевізник ТОВ «СВ «Лайф»). З відповіді КТ «Рівне-ПАС» йому стало відомо, що рішення про обмеження пільгових перевезень прийняли перевізники у порушення вимог закону та без погодження з органами влади, про яке інформували ОДА у своєму зверненні від 04 лютого 2016 року. Внаслідок порушення відповідачем його законних прав споживача він поніс матеріальні збитки на вказану суму, а також зазнав моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях із-за протиправної поведінки щодо нього, порушення нормального ритму життя. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних мотивів. Представники відповідача позовні вимоги не визнали та просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що КТ «Рівне-ПАС» не є надавачем послуг з перевезення, а працює з перевізниками на основі договорів про надання автостанціями послуг, повязаних з відправлення та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху та агентських послуг з продажу квитків. Оформляючи квиток на проїзд автостанція виконує агентську послугу від імені перевізника шляхом укладення договору перевезення. Автомобільний перевізник у випадку відсутності державного контракту на перевезення пільгових категорій громадян і відповідного замовлення може відмовити в пільговому перевезенні пасажиру. У 2016 році такі замовлення не укладалися, витрати з перевезення пільговиків перевізнику не відшкодовувалися. Звернення перевізників від 04 лютого 2016 року з додатком до нього №1 не має будь-якої нормативної сили, є рекомендаційним для перевізників, які самостійно приймали рішення про обмеження чи припинення надання пільг окремим категоріям громадян. Листом від 07 квітня 2016 року перевізник ТОВ «СВ «Лайф» вніс зміни в раніше діючий порядок обслуговування ним пільгових категорій пасажирів. Виконуючи умови договору підстав для продажу позивачу пільгового квитка не було. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона згідно до ст.60 ЦПК України зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Установлено, що позивач є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням №2011518577 серії ААВ №165600, виданого 24 квітня 2013 року, тому має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів. Частиною 1 ст.38-1 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні від 21 березня 1991 року, чинній на час спірних правовідносин, установлено, що інваліди I та II групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів I групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда I групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Інваліди, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів першої групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда або дитину-інваліда), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня. Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України "Про транспорт". Порядок транспортного обслуговування інвалідів та дітей-інвалідів на пільгових умовах визначається нормативно-правовими актами, що регламентують правила користування громадянами повітряним, залізничним, річковим, автомобільним та міським електричним транспортом (частини 3,5 ст.38-1 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні). А тому, виходячи з предмету та характеру спірних правовідносин, що виникли з приводу пільгового користування автомобільним транспортом, доводи позивача на продаж йому пільгового квитка на проїзд у залізничному транспорті судом не можуть бути взяті до уваги. Договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування згідно ст.42 Закону України Про автомобільний транспорт укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. 17 травня 2016 року близько 12.30 години [PERSON] звернувся в касу автостанції КТ «Рівне-ПАС» у м.Здолбунів Рівненської області з метою придбання пільгового квитка на отримання послуги перевезення його як пасажира на приміському автобусному маршруті загального користування за розкладом руху до м.Рівне. У продажі позивачу пільгового квитка касиром автостанції було відмовлено, у звязку з чим [PERSON] придбав квиток на приміський рейс №18 «Здолбунів-Рівне» - перевізник ТОВ «СВ «Лайф» вартістю 7 грн., що підтверджується чеком №148205. Відповідно до положень ст.37 Закону України Про автомобільний транспорт пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону (ч.2 ст.29 Закону України Про автомобільний транспорт). За повідомленням Здолбунівської РДА Рівненської області від 10 серпня 2016 року в 2016 році Законом України «Про Державний бюджет» не передбачена субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування компенсації за пільгове перевезення окремих категорій населення, а тому договори на компенсацію втрат від пільгового перевезення пасажирів у 2016 році з перевізниками не укладалися. Відповідно до п.115 «Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18 лютого 1997 року, перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Згідно п.1.2 укладеного між КТ «Рівне-ПАС» (автостанція) та ТОВ «СВ Лайф» (перевізник) договору №472п від 29 серпня 2014 року перевізник доручає автостанції за плату здійснювати станційне обслуговування автобусів та водіїв, проводити диспетчерське регулювання рухом на маршрутах, надавати необхідну інформацію про погодні та дорожні умови на маршрутах, проводити збір страхових внесків з обовязкового страхування пасажирів та надавати агентські послуги укладати від імені перевізника договори з пасажирами на перевезення у формі квитка і посадкових талонів. Пунктом 2.3 10 договору зобовязано перевізника письмово повідомляти автостанцію про встановлений організатором порядок перевезення пасажирів, які мають право на пільги, якщо такий порядок відрізняється від загальноприйнятого. Відмовляючи позивачу у продажі пільгового квитка на отримання послуги перевезення [PERSON] як пасажира на приміському автобусному маршруті загального користування відповідач КТ «Лайф-ПАС» керувалось повідомленням перевізника ТОВ «СВ Лайф» від 07 квітня 2016 року №13, а не додатком №1 до звернення, прийнятого 04 лютого 2016 року на загальних зборах автомобільних перевізників Рівненської області за підписами Президента ГО «Союз перевізників України» [PERSON], голови Рівненського обласного осередку «Української Асоціації Перевізників» [PERSON], голови обласного відділення ВГО «Всеукраїнська Асоціація автомобільних перевізників» [PERSON], голови ГО «Перевізники Рівненської області» [PERSON]. Відповідно до повідомлення ТОВ «СВ Лайф» від 07 квітня 2016 року, з огляду на відсутність укладених договорів на компенсацію пільгових перевезень пасажирів через відсутність коштів, перевізник просив вважати це повідомлення додатком до договору №472П від 29 серпня 2014 року, в якому, виходячи із складної економічної ситуації в країні та задля зменшення соціальної напруги серед малозахищених верств населення, взяв на себе витрати з перевезення окремих пільгових категорій згідно з додатком №1. Така категорія пільговиків як інваліди 2 групи загального захворювання у додатку №1 до повідомлення перевізника відсутня. Згідно положень ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у визначений цією статтею спосіб, який у частині визнання додатку до звернення від 04 лютого 2016 року незаконним позивачем обраний не вірно. Крім того, указане вище звернення від 04 лютого 2016 року про прийняте у звязку зі змінами у законодавстві щодо покладення на місцеві бюджети видатків з відшкодування перевізникам коштів за пільговий проїзд окремих категорій громадян рішення на загальних зборах автомобільних перевізників Рівненської області було адресоване голові Рівненської обласної державної адміністрації, а не відповідачу у справі, який керувався умовами укладеного з перевізником договору, не є перевізником і не приймав оскаржуване рішення, а тому не є належним відповідачем у цій частині вимог. Відповідно до п.7 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. Згідно положень розділу ІІІ договору №472п від 29 серпня 2014 року вартість квитків, які продаються пасажирам, встановлюються перевізником і автостанцією в залежності від того де проводить посадку пасажир (на автостанції чи в пункті, де вона відсутня). Вартість квитків, що продаються пасажирам, які проводять посадку на автостанціях, встановлюється в розмірі суми вартості проїзду, затвердженого (погодженого) у встановленому порядку, ПДВ на тарифну вартість проїзду та вартості обовязкових і додаткових послуг, що надаються автостанціями пасажирам автостанційного збору, який розраховується автостанцією та погоджується у встановленому порядку, комісійного збору, розрахованого та встановленого автостанцією (п.3.3. договору№472п). Правильність розрахунку вартості квитка позивач належними доказами не спростував. З огляду на вище викладене суд дійшов висновку, що вимоги позивача про порушення відповідачем його прав споживача при укладенні договору перевезення та завдання йому матеріальних і моральних збитків є недоведеними, а тому у задоволені позову слід відмовити повністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed