Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В позовній заяві зазначає, що вона є донькою [PERSON]. На праві приватної власності її батьку належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою вона мешкала зі своїм батьком. Однак, згодом між ними відносини погіршилися, батько почав вести себе негативно, часті сварки та здіймав на неї руку. Вона неодноразово викликала поліцію. Батько вигнав її з квартири, та вона була змушена мешкати у сторонніх осіб. Зважаючи на вказане, наприкінці 2017 року вона звернулась до суду із позовом про вселення її до вказаної квартири. Під час судового розгляду справи її батько, відповідач по справі оформив договір куплі-продажу спірної квартири від 16.01.2018 року із [PERSON], який фактично приходиться йому "хресником". Крім того, їй стало відомо, що вказана спірна квартира [PERSON] була перепродана [PERSON], про що свідчить відповідна інформаційна довідка. Продаж квартири вважає незаконним, тому звернулась з позовною заявою та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, вважає що ними надано достатньо доказів для задоволення позову. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відзив долучений до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що закон з його сторони не порушено. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнала, вказала, що купляла квартири по оголошенню. Документи на квартиру були належним чином оформленні. На даний момент ми проживаємо в квартири, зробили ремонт. Представник третьої особи [PERSON] при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Вислухавши сторони, представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 9 - копія свідоцтва про народження, а.с. 8 - копія свідоцтва про шлюб). [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.1993 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, згідно з розпорядженням за № 195 від 03.03.1993 року ( а.с. 10 - копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а.с. 11 - копія свідоцтва про право власності на житло). [PERSON] заповідала свою частку квартири [ADDRESS] [PERSON] ( а.с. 16 - копія заповіту). [PERSON] померла Згідно договору купівлі-продажу від 16.01.2018 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 49000 гривень, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Папучею М.О. Зареєстровано в реєстрі за № 08 ( а.с. 22-24 - копія договору купівлі-продажу). Приймаючи до уваги, загальні положення про правочин, одним із видів якого є договір купівлі-продажу сторони при укладені договору купівлі-продажу спірної квартири відповідно на набуття, зміну або припинення власних цивільних прав та обов'язків, так продавець (відповідач [PERSON]) продав, тобто оплатно передав у власність покупцю (відповідачу [PERSON]) майно (спірну квартиру), яка належала відповідачу [PERSON], яку останній прийняв та сплатив за неї певну обумовлену грошову суму. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюванний правочин). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглянувши подані сторонами докази та дослідивши матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та з урахуванням вимог чинного законодавства суд приходить до думки, що в задоволенні позовних вимог, необхідно відмовити, в зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Будь-яких належним і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про умисні дії відповідачів при укладенні оспорюваного договору, позивачем не подано, тому такі ствердження позову слід вважати недоведеними. Враховуючи викладене вище, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та не доведеними і не вбачає передбачених законодавством підстав їх задоволення. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed