Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.03.2014 року відповідач [PERSON] звернувся до позивача із заявою, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Сторони визначили, що договір складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна". Позивач вказував, що позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором. З позиції позивача, станом на 01.04.2019 року загальна сума заборгованості відповідача становила 67325,88 грн., у тому числі заборгованість зі сплати тіла кредиту у сумі 16773,45 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 20462,90 грн., пеня за прострочення позичальником термінів виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 25403,42 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 1003,93 грн., штраф за фіксованою частиною у сумі 500 грн., штраф за процентною складовою у сумі 3182,18 грн. З огляду на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі - 67325,88 грн. за кредитним договором від 01.03.2014 року та судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві просив суд у разі неявки представника банку розглянути справу за його відсутності. Також позивачем було подано відповідь на відзив, у якому просив задовольнити позовні вимоги, вказував на правомірність його вимог, посилався на постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 у справі №755/2720/16-ц та від 17.04.2019року у справі №666/388/16-ц. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином були повідомлені, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, також подали відзив на позовну заяву, в якому вказали, що позовні вимоги не визнають в поновному обсязі. У відзиві відповідач пояснив, що у заяві позичальника від 01.03.2014 процентна ставка зазначена не була, ніяких умов щодо строків погашення кредиту, плати за прострочення по сплаті тіла кредиту, пені за прострочення термінів виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., штрафу за фіксованою частиною у сумі 500 грн. та штрафу за процентною складовою не погоджував, його не було попереджено про тарифи та умови кредитування. Також вказав на те, що за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року відповідач скористався коштами з карткового рахунку на загальну суму 27 808,37 грн. та поклав на спірний рахунок у загальному 14 523,18 грн., а за період з 01.04.2016 року по 10.09.2019 року ним було поповнено спірний картковий рахунок на загальну суму 27 615,63 грн., тобто взяті у кредит у позивача кошти давно ним повернуті. Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач у відзиві послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у цивільній справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, а також постанову Верховного Суду від 17.07.2019 року у цивільній справі № 175/4576/14-ц, провадження № 61-18993св18. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. З аналізу норми ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Судом встановлено, що 01.03.2014 року відповідач звернувся до позивача із заявою, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та згоден з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, а також надав згоду про те, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані позивачем відповідачеві, які він використовував. До своєї позовної заяви банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, строків погашення кредиту, штрафу та пені за невиконання зобов`язань за договором, а також у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Більш того, з наданих суду доказів взагалі не зрозуміло, який саме тариф із 4 тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» було погоджено сторонами під час укладання кредитного договору. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, так як позивачем у відповідності до ст.ст. 77-80 ЦПК України не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що між сторонами було погоджено якісь відсотки за користування кредитними коштами, неустойку, строки повернення кредиту, суд не може взяти до уваги посилання позивача, що відповідач не належним чином виконує свої обов`язки з повернення кредиту, сплати відсотків, а також повинен сплатити неустойку. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року у цивільній справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, а також Верховного Суду - у постанові від 17.07.2019 року у цивільній справі № 175/4576/14-ц, провадження № 61-18993св18, які з огляду на ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні бути враховані судом, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому у даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не буде відповідати принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Тобто, за таких обставин, з огляду на процитовані правові норми та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 року у цивільній справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, а також Верховного Суду - у постанові від 17.07.2019 року у цивільній справі № 175/4576/14-ц, провадження № 61-18993св18, суд вправі вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача неповернутого ним розміру тіла кредиту. Разом з тим, з наявної в матеріалах справи виписки по спірному картковому рахунку відповідача [PERSON] вбачається, що станом на 01.01.2015 року баланс відповідача становив мінус 148,89 грн. За період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року відповідач [PERSON] скористався коштами з карткового рахунку на загальну суму 27 808,37 грн. та поклав на цей рахунок у загальному 14 523,18 грн. Тобто, станом на 31.03.2016 року відповідачем [PERSON] не було повернуто позивачу 13 434,08 грн. тіла кредиту. Проте, за період з 01.04.2016 року по 10.09.2019 року відповідачем було поповнено спірний картковий рахунок на загальну суму 27 615,63 грн., а отже, станом на даний час його картковий рахунок було поповнено на 14 181,55 грн. більше ніж він отримав від позивача кредитних коштів. З урахуванням викладеного суд не може задовольнити вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача й суми тіла кредиту, оскільки останнім вона погашена у повному обсязі з надлишком у 14 181,55 грн. Посилання позивача у відповіді на відзив на постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 року у справі №755/2720/16-ц та від 17.04.2019 року у справі №666/388/16-ц суд не може прийняти до уваги, так як вони були ухвалені до сформування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року у цивільній справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, а також Верховного Суду - у постанові від 17.07.2019 року у цивільній справі № 175/4576/14-ц, провадження № 61-18993св18. А отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості є безпідставним та задоволенню не підлягає. З огляду на вищенаведене, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року у цивільній справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, а також Верховного Суду - у постанові від 17.07.2019 року у цивільній справі № 175/4576/14-ц, провадження № 61-18993св18, відповідно до ст. ст. 8, 42 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 15, 16, 207, 526, 549, 610, 612, 627-628, 634, 639, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та

Outcome: dismissed