Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

27.05.2014р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він є власником будинковолодіння [ADDRESS] і що успадкував таке в порядку спадкування після смерті баби [PERSON] Зазначає, що водночас із вступом в законне володіння майном померлої [PERSON] отримав у користування земельну ділянку загальною площею 0,41га, в тому числі 0,25га для обслуговування житлового будинку та 0,16га для ведення особистого селянського господарства, котра знаходиться відразу біля будинку та якою баба [PERSON] фактично користувалась за життя. Вказує, що зазначена земельна ділянка межує з ділянкою відповідача [PERSON], котрий ще за життя [PERSON] знищив загорожу на суміжній межі та встановив проїзд до своєї садиби саме по земельній ділянці по [ADDRESS], що перебувала в користуванні померлої, самовільно зайнявши 0,03 га такої. Покликається на те, що з приводу незаконних дій відповідача [PERSON] та з метою відновлення втрачених меж звертався зі скаргою до відповідача - Пнікутської сільської ради Мостиського району. За результатами такого звернення 27.05.2013р. на місце виїжджала комісія з питань земельних відносин та спорів Пнікутської сільської ради та склала відповідний Акт, яким вирішила залишити існуючий проїзд загального користування між його (позивача) і відповідача [PERSON] господарствами та встановити ширину такого в розмірі 4 м, не вирішивши при цьому питання відновлення меж суміжних земельних ділянок. Даний акт був затверджений рішенням Пнікутської сільської ради за №18 від 24.07.2013р. Стверджує, що генеральним планом забудови с.Буховичі Мостиського району взагалі не передбачено проїзду між його та відповідача [PERSON] земельними ділянками по [ADDRESS]. Вважає, що відповідач [PERSON] незаконно і самовільно зайняв частину його (позивача) земельної ділянки шляхом знищення межових знаків. Крім того, вважає, що відповідач - Пнікутська сільська рада Мостиського району без належних на то правових підстав встановила спільний проїзд по його (позивача) земельній ділянці та незаконно прийняла рішення за №18 від 24.07.2013р. «Про затвердження акту від 27.05.2013р.». З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним акт комісії з питань земельних відносин та спорів Пнікутської сільської ради Мостиського району від 27.05.2013р. про встановлення проїзду та його розміри; визнати незаконним та скасувати рішення Пнікутської сільської ради Мостиського району №18 від 24.07.2013р. «Про затвердження акту від 27.05.2013р.»; зобов'язати Пнікутську сільську раду відновити в натурі межі земельної ділянки по [ADDRESS], що перебуває у його (позивача) користуванні, та закріпити відновлені межі земельної ділянки в натурі межовими знаками; зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS], що перебуває у його (позивача) користуванні в межах згідно з планом, шляхом приведення її до попереднього стану. Вимоги позивачем підтримано в судовому засіданні з підстав, викладених в позовній заяві. Крім того, позивач пояснив, що у наданій йому Пнікутською сільською радою план - схемі частини території с.Буховичі Мостиського району Львівської області (а.с.14), яка підписана сільським головою та затверджена печаткою, спільного заїзду між його (позивача) та відповідача [PERSON] земельними ділянками по [ADDRESS] не передбачено. Стверджує, що за господарством, яке він успадкував після смерті своєї бабці [PERSON] було закріплено 0,41га, а не 0,38га, оскільки спільний заїзд, яким користується відповідач [PERSON], складає близько 0,03га і такий є частиною саме його (позивача) земельної ділянки. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову, покликаючись на те, що вищевказаний проїзд між господарствами позивача та відповідача, відноситься до доріг загального користування, існував постійно, тобто протягом тривалого часу і таким користувалися ще їхні (сторін) батьки, між якими ніколи не виникало спорів з приводу користування даним проїздом. Вважає надуманими доводи позивача в частині знищення межових знаків, оскільки такі ніким не знищувались та існують по сьогоднішній день, чітко окреслюючи контури та розміри земельних ділянок як позивача, так і відповідача Представник відповідача Пнікутської сільської ради Мостиського району - Нагайло М.Є. в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що сільська рада керується даними із по-господарських книг, які ведуться ще із 1960р., відповідно до яких за господарством померлої [PERSON] закріплена земельна ділянка площею 0,38га для обслуговування житлового будинку та ведення ОСГ, а не 0,41га як стверджує позивач. Вважає, що оскаржуваний позивачем акт комісії з питань земельних відносин та спорів Пнікутської сільської ради Мостиського району від 27.05.2013р. про залишення спільного проїзду до господарств сторін та його розміри, є об'єктивним та таким, що відповідає дійсності. Також підтвердив повністю доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] Представник третьої особи Відділу Держземагенства в Мостиському районі - Кулій М.В. в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на те, що згідно земельно-облікових документів до господарств сторін (позивача та відповідача [PERSON]) передбачено спільний проїзд, який відноситься до доріг загального користування і такий існує тривалий час. Третя особа - Головний архітектор Мостиського району Новіцький Г.П. проти позову заперечив. Пояснив, що план - схема, на яку покликається позивач і на якій відсутній спільний проїзд, не є офіційним документом. Зазначив, що така план-схема може розроблятися на місцевому рівні різними організаціями, наприклад, землевпорядниками сільських рад, БТІ тощо, і використовується лише для власного службового користування цими організаціями. У даному випадку офіційним документом є генеральний план с.Буховичі Мостиського району Львівської області, у якому чітко передбачено наявність спільного проїзду до господарств сторін і що такий проїзд належить до доріг загального користування. Представники третіх осіб - Державної інспекції сільського господарства у Львівській області Собіль С.Л. та Мостиського районного виробничого відділу Львівської регіональної філії Центру державного земельного кадастру в Мостиському районі Ліпецький І.М. в судовому засіданні проти позову заперечили, покликаючись на те, що згідно даних по- господарських книг за господарством померлої [PERSON] закріплено земельну ділянку площею 0,38 га і у жодних документах не зазначено, що така становить 0,41 га. Підтвердили повністю доводи представників відповідачів та третіх осіб в частині існування спільного проїзду до господарств сторін. Заслухавши пояснення сторін та представників третіх осіб, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] - сторони по справі, є сусідами та проживають в с.Буховичі Мостиського району Львівської області по [ADDRESS] та [ADDRESS]. Позивачу [PERSON], на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17.10.2012р. (а.с.5,6), належить будинковолодіння [ADDRESS], право власності на яке перейшло до нього в порядку спадкування за заповітом після смерті його бабці [PERSON], яка померла [INFO]. За даними по-господарських книг (а.с.31-38), за господарством померлої [PERSON] закріплено земельну ділянку загальною площею 0,38га. для обслуговування житлового будинку (у якому на даний час проживає та є його власником позивач [PERSON]) та для ведення особистого селянського господарства. За господарством відповідача [PERSON] згідно земельно-облікових документів для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, закріплено земельну ділянку загальною площею 0,26га. Зазначені земельні ділянки межують між собою, тобто є суміжними. Із викопіювання з опорного плану с.Пнікут-Буховичі, що міститься в матеріалах справи (а.с.66) видно, що між зазначеними земельними ділянками передбачено спільний проїзд до господарств сторін - позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Як вбачається із оскаржуваного акту комісії з питань земельних відносин та спорів від 27.05.2013р. (а.с.7-9), 27.05.2013р. комісія в складі сільського голови Пнікутської сільської ради Нагайло М.Є., землевпорядника сільської ради Дзюба І.П. та членів комісії з питань земельних відносин та спорів, при розгляді земельного спору відповідно до заяви [PERSON] від 20.05.2014р., вирішила: «залишити існуючий проїзд загального користування між господарствами [PERSON] та [PERSON] та встановити ширину проїзду в розмірі 4 м. Проектній організації, при виготовленні технічної документації, врахувати проїзд загального користування між зазначеними господарствами.». Зазначений акт комісії з питань земельних відносин та спорів від 27.05.2013р. був затверджений оскаржуваним рішенням 24 сесії 6 демократичного скликання Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області №18 від 24.07.2013р. (а.с.11). Крім того встановлено, що рішенням сесії Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області №5 від 24.07.2013р. (а.с.26) позивачу [PERSON], на підставі поданої ним заяви, надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою загальною площею 0,38га, в тому числі для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд площею 0,25га і для ведення особистого селянського господарства площею 0,13га в [ADDRESS]. Стаття 152 Земельного Кодексу України надає власнику земельної ділянки або землекористувачу право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, такий захист здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.2, 3 ст.152 ЗК України). З наведеного вбачається, що право вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю може власник земельної ділянки або належний землекористувач. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підтвердження своїх позовних вимог та наявності права, за захистом якого позивач звернувся до суду, ним подано, зокрема, копію рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17.10.2012р. про визнання за ним права власності на будинковолодіння [ADDRESS]. Позивач стверджує, що отримавши в порядку спадкування після смерті бабці [PERSON], на підставі даного рішення суду, право власності на будинковолодіння [ADDRESS], він водночас отримав у користування земельну ділянку для обслуговування зазначеного житлового будинку та ведення ОСГ, якою померла бабця фактично користувалася за життя. Однак, будь-яких даних про те, що у його (позивача) власність чи належне користування як власника будинковолодіння в порядку спадкування перейшла також і земельна ділянка, на якій розміщений згаданий будинок, і те, що така земельна ділянка належала спадкодавцю на праві власності чи належному користуванні та була успадкована позивачем, матеріали справи не містять, а відтак подані позивачем документи не можуть вважатися належними доказами наявності у нього права землекористування, на захист якого ним власне й пред'явлено позов. Крім того, як встановлено судом, питання про надання позивачу [PERSON] наявної у його фактичному користуванні земельної ділянки у власність чи користування у встановленому законом порядку із визначенням її меж в натурі (на місцевості) не вирішувалось. За таких обставин, фактичне землекористування позивачем [PERSON] зазначеною земельною ділянкою не може бути визнано тотожним правовому статусу належного землекористування, а твердження позивача про таке є помилковим. Відповідно до вимог ст.14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно із положеннями ст.ст.125, 126 ЗК України (у редакції чинній на даний час) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Чинне до цього часу земельне законодавство України передбачало, що право власності чи право постійного користування на земельну ділянку повинно бути посвідчено лише державним актом з відповідною подальшою державною реєстрацією цих прав та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а право користування здійснюється відповідно до укладеного договору оренди. Проте, всупереч вищевказаних вимог ст.ст.59, 60 ЦПК України, таких належних доказів про наявність права власності чи землекористування ділянкою, на якій розміщене належне позивачу будинковолодіння, суду не подано, а отже позивачем не доведено факту існування у нього права, яке підлягає судовому захисту, з огляду на що суд приходить до висновку, що зазначені обставини відповідно унеможливлюють задоволення пред'явлених ним позовних вимог. Крім того, позовні вимоги в частині зобов'язання Пнікутської сільської ради відновити в натурі межі земельної ділянки по [ADDRESS] та закріпити відновлені межі земельної ділянки в натурі межовими знаками, на думку суду, не підлягають до задоволення також з огляду на наступне. Відповідно до ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про вже встановлені межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи належному користуванні громадян, які не погоджуються з прийнятими рішеннями з цього питання органу місцевого самоврядування чи органу земельних ресурсів. З урахуванням зазначених положень закону та беручи до уваги те, що земельна ділянка по [ADDRESS], на якій розташований успадкований позивачем [PERSON] житловий будинок, у власності чи належному користуванні останнього не перебуває, будь-яких рішень органу місцевого самоврядування щодо меж цієї земельної ділянки у встановленому законом порядку не приймалося, то вимоги позивача щодо відновлення меж цієї земельної ділянки є необґрунтованими та безпідставними, а відтак не підлягають до задоволення і з цих підстав. Підсумовуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за його безпідставністю і недоведеністю, оскільки позивач не довів суду тих обставин, на які покликався в обґрунтування своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed