Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання правочину удаваним та визнання квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 19.10.2006 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, актовий запис №1794. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 31.05.2016 у справі № 711/390/16-ц шлюб розірвано. За час шлюбу позивачем та відповідачем, а в основному за рахунок доходу від підприємницької діяльності позивача, вирішено придбати квартиру [ADDRESS]. Організацією придбання та оформленням квартири повинна була займатися безпосередньо [PERSON] Однак, в подальшому було встановлено про те, що відповідачем [PERSON] придбана квартира не шляхом укладення договору купівлі-продажу, а шляхом укладення удаваного договору дарування від 05.11.2015. Згідно з відомостями з Державного реєстру відповідач [PERSON] отримала у власність ? частку квартири на підставі договору дарування від 05.11.2015, серія та номер НАС 141313, НАС 141314, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], а також її донька [PERSON] отримала у власність 1/2 частку квартири на підставі договору дарування від 05.11.2015, серія та номер НАС 141313, НАС 141314, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Фактичним продавцем квартири, згідно з відомостями з Державного реєстру є попередній власник квартири - [PERSON] За таких обставин [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з метою уникнення набуття квартирою статусу спільної сумісної власності подружжя уклали удавані договори дарування, хоча фактично між сторонами відбувся правочин купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] Просить визнати, що між [PERSON] та [PERSON] 5.11.2015 укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Визнати квартиру [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача [PERSON] скерував до суду заяву про уточнення позовних вимог. Мотивуючи тим, що сторони склади удавані договори дарування, фактично приховуючи договір купівлі продажу квартири. За таких обставин [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з метою уникнення набуття квартирою статусу спільної сумісної власності подружжя уклади удавані договори дарування, хоча фактично відбувся правочин купівлі продажу квартири між [PERSON] та [PERSON], тому просить визнати, що між [PERSON] та [PERSON] 05.11.2015 укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. Визнати квартиру обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON], її представник - адвокат [PERSON], який діє і як представник відповдіачки [PERSON], проти позову заперечували. Суду пояснили, що позов є необгрунтованим та надуманим, оскільки спірна квартира була придбана батьком [PERSON] - [PERSON] з метою забезпечення житлом онуки - [PERSON] Будь-яких грошових коштів позивач для придбання квартири не надавав, участі у її придбанні не приймав. Крім того, належних та допустмих доказів щодо удаваності правочинів суду не надав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову. Суду пояснив, що він з дружиною - [PERSON] мали намір придбати для онуки - [PERSON] житло. У зв"язку з цим, остання почала підшукувати квартиру і коли віднайшла необхдіний варіант, вони прийняли рішення про придбання квартири [ADDRESS]. Вказане житло придбане ним за власні кошти, які були накопичені за рахунок заробітку, пенсії та інших заощаджень. Позивач ніяких грошових коштів для придбання спірної кварт ири не надавав, участі в її підборі не приймав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилася, прчиини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлялался належним чином. Третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не звилась але скерувала заяву про розгляд справи без її участі та при винесенні рішення покладається на компетенцію суду. Вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.10.2006. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.05.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] та [PERSON] набули право власності по ? частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 05.11.2015. [PERSON] спірна квартира належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] 19.01.2007 за реєстровим № 1-100. Право власності на квартиру зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30.10.2015 № 46638426, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 763288171101. [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу квартири від 30.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 711. [PERSON], будучи допитаним як свідок, суду пояснив, що він з [PERSON] мав намір придбати квартиру. Пошуками кварти ри займалася [PERSON] Вона ж і готувала всі документи для укладення правочину. Він був обізнаний про придбання квартири, проте не знав, що квартира [ADDRESS] придбана батьком відповідачки [PERSON], а в подальшому подарована останній та її доньці. Гроші для придбання квартири він надавав особисто [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що вони з чоловіком - [PERSON] обіцяли онучці - [PERSON] придбати квартиру після її одруження. Пошуками квартири займалася онука, а вони з чоловіком надали гроші та всі необхідні документи. [PERSON] ніякої участі у придбанні квартири [ADDRESS] не приймав, грошей не надавав. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з п. 4 вказаного договору купівлю-продаж зазначеної квартири було вчинено за 148000,00 грн. Підписанням цього Договору сторони свідчать про одержання Продавцем від Покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної. [PERSON] подарував по ? частині квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON], що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] 05.11.2015, зареєстрованим в реєстрі № 730. Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилався як на підставу своїх вимог на ст. 235 ЦК України. Відповідно д ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК Україниякщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставістатті 235 ЦК Українимає визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля). Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. Як вже зазначалося, позивач при зверненні до суду підставою свого позову вказав статтю 235 ЦК України, посилаючись на яку просив визнати договір купівлі-продажу укладений, з метою уникнення набуття квартирою статусу спільної сумісної власності подружжя уклали удаваний договір дарування. Однак, на підставі ст. 235 ЦК жодний правочин не може бути визнаний недійсним, оскільки законом не передбачена недійсність правочину на тій підставі, що він є удаваним, а лише передбачена можливість застосувати до відносин сторін норми права, які регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Для визнання судом правочину удаваним необхідними умовами є те, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір дарування, але насправді між ними існують інші правовідносини. Відповідно дост. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між [PERSON] та [PERSON], виникли інші правовідносини, ніж передбачені спочатку договіром купівлі продажу та договором дарування квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договорами. Натомість у пункті 12 оспорюваного договору від 05.11.2015 вказано, що ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВАНІ підтвердили, що договір укладався сторонами за обопільною згодою, підписувався після прочитання та погодження проекту договору про те що договір носить характер фіктивного та удаваного правочину не встановлено. Судом при розгляді справи не встановлено, що сторони правочину діяли свідомо для досягнення іншої мети, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Обовязковою умовою для визнання правочину удаваними є волевиявлення обох сторін, та їх взаємний намір приховати іншу угоду. Доказів того, що обидві сторони насправді мали намір укласти іншу угоду, ніж договір дарування квартири, стороною позивача суду не надано. Відповідачі у судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу мала намір укласти саме договір купівлі-продажу і її волевиявлення було направлено саме на укладення цього договору, при укладенні договіру дарування [PERSON] подарував належну йому квартиру [PERSON] та [PERSON] і наміру приховати будь-яку іншу угоду не мав. Доказів, які б спростовували таке волевиявлення відповідачів, стороною позивача суду не надано. На підставі викладеного та враховуючи, що стороною позивача не доведено, що між позивачем та відповідачем виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування, тобто що сторонами укладено удаваний правочин, а також не доведено, що спірний договір дарування квартири укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, суд приходить до переконливого висновку, що підстав для визнання між [PERSON] та [PERSON] 05.11.2015 укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] та визнання квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] не має. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд вважає, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed