Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

08.11.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить:визнати недійсною відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 28 грудня 2016 року, подану [PERSON] 29 червня 2017 року приватному нотаріусу Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON]; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого 28 грудня 2016 року, на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Спортивна, 71, виданого [PERSON] 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за реєстровим №1885, у частині визнання за [PERSON] права на спадщину, зокрема на 1/4 частку від 1/2 частки даного будинку; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Спортивна, 71, загальна площа якого складає 66,3 кв.м., житлова - 37,1 кв.м., укладеного 24 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області, [PERSON] за реєстровим №3297, у частині продажу 1/4 частки даного будинку. Свої вимоги мотивує тим, що28 грудня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №477059. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. За життя [PERSON] не було складено заповіту. У звязку з чим, право на спадкування за законом вказаного майна, як спадкоємці першої черги, одержали: вона, донька спадкодавця, та дружина померлого - [PERSON] 29 червня 2017 року, перебуваючи під сильним психологічним тиском своєї матері - [PERSON], вона подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], померлого 28 грудня 2016 року, на користь своєї матері. Але ж, насправді, вона не мала наміру відмовлятися від спадщини, яка залишилася після смерті батька [PERSON] Зазначає, що відповідач, скориставшись її довірою, як доньки до матері, запевнила її в тому, що якщо вона подасть заяву про відмову від спадщини на її користь, то в такому випадку оформлення спадщини буде дешевше на 15 тис. грн. Тобто, подаючи відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON]С, вона неправильно сприймала фактичні обставини даного правочину, внаслідок необачності та сильного психологічного тиску з боку матері, що вплинули на її волевиявлення. Крім того, вона була впевнена, що вона завжди зможе відкликати свою відмову від спадщини, що залишилася після смерті її батька. Таким чином, вона помилялася щодо фактичних обставин даного правочину, не розуміла правових наслідків такої відмови. У результаті цього відповідачем [PERSON] було отримано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку земельної ділянки. Її мати [PERSON] стала єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки. 24.10.2017 року [PERSON] продала житловий будинок та земельну ділянку [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №101665113 від 26 жовтня 2017 року. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON], ввівши її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення нею правочину (подання нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини), отримала свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно та здійснила його відчуження. Згідно заперечень, наданих відповідачем [PERSON], відповідач позов не визнає, вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що 28 грудня 2016 року помер її чоловік [PERSON] Спадкодавець за життя заповіт не складав, тому спадкоємцями першої черги за законом стали: вона, як дружина спадкодавця, та діти: дочка [PERSON], син [PERSON] У встановлений законом строк (6 місяців) до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини вони не звернулися. Але ж, оскільки відповідач була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то вона прийняла спадщину. Діти [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк з заявами про прийняття спадщини не зверталися, на момент відкриття спадщини не проживали зі спадкодавцем та були зареєстровані в м. Києві, а тому вважаються такими, що не прийняли спадщину у встановлений законом строк (шість місяців). З позовами до суду про надання додаткового строку для прийняття спадщини вони не зверталися. Як зазначає в своєму позові [PERSON], її відмова від прийняття спадщини була подана нею після спливу шестимісячного строку, який закінчився 28 червня 2017 року, а заява була подана нею 29 червня 2017 року. Вважає, як і позивач, що відмова [PERSON] може бути визнаною недійсною, оскільки подана після спливу шестимісячного строку після смерті батька. Окрім того, вважає цю заяву формальною, і посилання позивачки на те, що вона помилилась щодо фактичних обставин, не розуміла правових наслідків своєї відмови та написала цю відмову під впливом психологічного тиску та обману з її сторони - не відповідають дійсності та не мають правового значення. Ніякого обману та психологічного тиску з її сторони не було, це була воля дочки, оскільки остання психічно здорова людина, на обліку у психіатра не перебуває. Крім того, зазначає, що заява про відмову не бралася до уваги нотаріусом при видачі їй свідоцтва про право на спадщину, оскільки заява була подана після спливу шестимісячного терміну з моменту відкриття спадщини, а позивачка зі спадкодавцем на момент смерті не проживала і заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подала. Нотаріус законно видала їй свідоцтво про прийняття спадщини після померлого чоловіка [PERSON], оскільки вона згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, так як на момент смерті спадкодавця постійно з ним проживала. У позивача немає ніяких правових підстав просити суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, тим більше, що позивач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася, до суду про надання їй додаткового строку на прийняття спадщини також не зверталась. 24 жовтня 2017 року відповідачка, як законний власник всього будинку, та маючи право на розпорядження своєю власністю, продала вказане майно [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу житлового будинку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що приїхала в м. Ізмаїл 29.06.2017р. та мала бажання піти до нотаріуса, однак мати сказала, що вони записані до нотаріуса на 29.06.2017р., та вмовила її не писати заяву про прийняття спадщини, а написати заяву про відмову від спадщини з тих мотивів, що таким чином вони заощадять гроші, необхідні для оформлення спадщини. Саме з цих мотивів позивачка й написала заяву про відмову від прийняття спадщини. Однак у наступному її мати скориставшись довірою доньки продала успадковане майно. Також позивачка зазначила, що претензій до покупця будинку не має, та вона особисто після смерті батька була присутня під час отримання матірю від [PERSON] завдатку за будинок. Відповідач [PERSON] та представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Зазначили, що позов є необґрунтованим та не спирається на вимоги чинного законодавства. Відповідач жодним чином не впливала на доньку в її бажанні відмовитися від спадщини. Відсутня з боку позивачки будь-яка помилка та не здійснювався обман відносно неї. З огляду на те, що позивач не подала заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців, вважається такою, що не прийняла спадщину, а отже її вимоги про визнання недійсною її відмови від спадщини, а також і інші вимоги щодо оскарження свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу не мають жодного правового підґрунтя. Навіть визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, не породжує у позивачки прав спадкоємця, який прийняв спадщину, та не дає підстав вимагати скасування свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу спадкового будинку. Відповідач [PERSON], заперечення чи пояснення на позов не надав, у судові засідання не зявився, незважаючи на те, що про час, місце та дату судових засідань був повідомлений належним чином, у звязку з чим справу розглянуто на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії ІІ-ЖД №294389 від 08.07.1976р. позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД №477059 від 29.12.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 28.12.2016 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить, зокрема, 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Спортивна, будинок №71. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №48233051 від 29.06.2017року. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] стали: дружина спадкодавця [PERSON], та діти: дочка [PERSON], син [PERSON]. [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, постійно проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем за однією адресою. Інші спадкоємці спадщину не прийняли, із спадкодавцем на момент смерті постійно не проживали та заяву про прийняття спадщини до нотаріуса не подавали. 29.09.2017р. [PERSON] подала заяву до нотаріуса про те, що спадщину не прийняла, на спадщину не претендує та до суду з питання продовження строку на прийняття спадщини звертатися не буде. 29.06.2017р. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2017р., виданого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1885, [PERSON] на підставі ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем майна [PERSON], який помер 28.12.2016р, а саме: 1/2 частинижитлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Спортивна, 71. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за №101665113 від 26.10.2017р. [PERSON] є власником земельної ділянки по вул. Спортивна, №71 в м. Ізмаїлі, площею 0,0488 га, кадастровий номер 5110600000:01:008:0034, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: №3297, виданий 24.10.2017р. приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], та власником житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Спортивна, будинок №71, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: №3296, виданий 24.10.2017р. приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] Вважаючи недійсною свою заяву про «відмову від прийняття спадщини», частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, частково недійсним договір купівлі-продажу, позивачка оскаржила їх до суду. Однак суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтю 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на обману, що мала місце, або помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Позивачем [PERSON] не було доведенота не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження недійсності своєї заяви, та подання неї під впливом помилки або обману.Не довела, що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. А також не надала доказів того, що у відповідачки був умисел щодо введення в оману, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману. Як зазначає позивачка вона подала таку заяву, так як її мати запевнила її в тому, що якщо вона подасть заяву про відмову від спадщини на її користь, то в такому випадку оформлення спадщини буде дешевше на 15 тис. грн. Позивачка пояснила, що з огляду на те, що гроші за оформлення спадщини платила позивачка та було скрутне матеріальне становище, то [PERSON] погодилася, що краще оформлювати спадщину лише на мати. Вказане свідчить про усвідомленість та розуміння своїх дій та їх наслідків. Крім того, як пояснила позивачка, вона знала про наміри матері продати будинок квартирантам та через деякий час після смерті батька та ще до отримання свідоцтва про право на спадщину, була присутня, коли [PERSON] передав матері завдаток за придбання вказаного будинку. З вказаного вбачається, що позивачка не була введена в оману, не помилялася щодо природи правочину, наслідків своїх дій, усвідомлювала та бажала оформлення спадщини на свою мати та знала про наміри наступного продажу спадкового майна як до так і в момент написання заяви від 29.06.2017р. Отже, позивачка розуміла суть та наслідки своїх дій, та зробила це з мотивів зменшення витрат на оформлення спадщини, однак суд звертає увагу, що мотиви правочину не мають істотного значення при вирішенні питання про його недійсність. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналізуючи ч. 1 ст. 1269 ЦК України та ч. 1 ст. 1272 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, в разі якщо спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її, тобто закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем подати заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернулася, на момент відкриття спадщини не проживала зі спадкодавцем та не була з ним зареєстрована за однією адресою, тому вважаються такою, що не прийняла спадщину у встановлений законом строк (шість місяців). У випадках фактичного неприйняття спадщини та неподання відповідної заяви, у зв'язку з пропуском встановленого законом строку, для її прийняття спадкоємець може вимагати надання додаткового строку для прийняття спадщини в судовому порядку або прийняти спадщини за згодою всіх інших спадкоємців за правилами, які були зазначені. Однак вказаних дій позивачем не було вчинено, позов про надання додаткового строку на прийняття спадщини не подавався. Про смерть батька позивачка за її словами дізналась відразу, що свідчить про те, що у разі наявності бажання подати заяву про прийняття спадщини, позивачка мала таку можливість на протязі 6 місяців, однак не зробила цього та лише в останній день шестимісячного терміну звернулася до нотаріуса, у якого оформила заяву про те, що спадщину не прийняла, на спадщину не претендує та до суду з питання продовження строку на прийняття спадщини звертатися не буде. До того ж, суд звертає увагу, що відмова від прийняття спадщини здійснюється відповідно до ст.1273 ЦК України, шляхом подання до нотаріуса за місцем відкриття спадщини відповідної заяви про відмову від прийняття спадщини Однак, суд дійшов висновку, що така заява, яку подала [PERSON] 29.06.2017р., не є заявою про відмову від прийняття спадщини у розумінні 1273 ЦК України, так як у вказаній заяві не зазначено, що спадкоємець відмовляється від прийняття спадщини, а лише констатується, що позивач спадщину не прийняла, на спадщину не претендує та до суду з питання продовження строку на прийняття спадщини звертатися не буде. Подана позивачкою заява від 29.06.2017р. є формальною, і посилання позивачки на те, що вона помилилась щодо фактичних обставин, не розуміла правових наслідків своєї відмови та написала цю відмову під впливом психологічного тиску та обману зі сторони відповідача [PERSON] також не має жодного правового значення, оскільки заява не є заявою про відмову від спадщини, та позивачка спадщину не прийняла, а отже така заява не могла братися та не бралася до уваги нотаріусом при видачі відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину та не впливає на дійсність виданого свідоцтва. Тобто, нотаріусом законно видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON], яка прийняла спадщину після померлого чоловіка [PERSON], оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, постійно проживала з ним. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. [PERSON] правомірно у наступному як власник майна розпорядилася ним шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншим відповідачем ([PERSON]П.), будь-яких підстав для визнання його частково недійсним судом не встановлено. Враховуючи викладене, з огляду на те, судом не встановлено підстав для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, позивач не є спадкоємцем, що прийняв спадщину, то відсутні й підстави для задоволення вимог про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину від 11.07.2017р. та договору купівлі-продажу будинку від 24.10.2017р., які є похідними вимогами. Крім того, щодо тверджень сторін про те, що заява від 29.06.2017р., якщо її вважати заявою про прийняття спадщини, подана з пропуском строку, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином, з огляду на те, що днем відкриття спадщини є день смерті [PERSON] - 28.12.2016 року, то перебіг шестимісячного строку згідно ст.253 ЦК України почався з наступного дня 29.12.2016р., а отже останнім днем вказаного строку є саме 29.06.2017р., а не 28.06.2017р., як то помилково вважають сторони. При цьому, з огляду на встановлені вище обставини, твердження сторін про подання заяви з пропуском строку, судом не приймаються до уваги, як такі, що не мають значення для правильного вирішення спору. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed