Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про відшкодування відповідачем шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 10.09.2016 року о 20:20 год. її зять [PERSON], керуючи належним їй автомобілем марки «Мерседес-Бенз Віто» р.н. АС 4120АО, рухаючись по вул. Центральній у с. Стара Лішня Іваничівського району в напрямку м. Нововолинська, допустив не зміг уникнути зіткнення з коровою, яка раптово вийшла на проїжджу частину. В результаті ДТП зазначений транспортний засіб був пошкоджений, і відповідно їй було спричинено матеріальну та моральну шкоду. Вартість збитку становить 58\~264,82 грн. Вважає, що моральна шкода полягає у тому, що в результаті ДТП був порушений її звичний устрій життя: вона знаходилась у стресовій ситуації, яку спричинили значні переживання з приводу ушкодження її автомобіля. Нанесену їй моральну шкоду оцінює у розмірі 10\~000 грн. Погоничем та власником даної тварини був відповідач [PERSON], якого у звязку із вищевикладеними обставинами було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 127 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Оскільки, відповідач відмовився добровільно відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду, то позивач була вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення з нього 58\~264,82 грн. матеріальної шкоди, 10\~000 грн. моральної шкоди та 7\~163,65 грн. судових витрат. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, вважає, що позов підставний та обґрунтований належними і допустимими доказами, відповідач допустив грубу необережність, оскільки згідно ст. 9 ЗУ «Про захист тварин від жорстокого поводження» особа, яка супроводжує тварину, зобов'язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою. А тому, позов слід задовольнити повністю. Представник позивача [PERSON] підтримав позицію [PERSON] та просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] позов не визнали повністю, та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач суду пояснив, що у вечірній час вздовж дороги він вів свою корову з пасовиська. Хоча вона і була привязана мотузкою, однак не втримавши її, корова вирвалася і раптово вибігла на проїжджу частину, де [PERSON], керуючи автомобілем марки «Мерседес-Бенз Віто», здійснив зіткнення з нею, внаслідок чого корова отримала травми та загинула. Спочатку був згідний сплатити матеріальну шкоду, тому і написав відповідну розписку, однак згодом виявилося, що в автомобілі пошкоджено також і передній бампер, який при огляді авто на місці ДТП виглядав не ушкодженим. У звязку із вищенаведеним, вважає, що правил дорожнього руху не порушував, грубої необережності не допускав, оскільки те, що корова раптово вибігла на дорогу він був не взмозі контролювати і втримати чи спинити її теж не міг, тому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача пояснив, що відповідач грубої необережності не допускав, оскільки він здійснював контроль за твариною, йшов біля неї, слідкував за нею, а у постанові про адміністративне правопорушення не доведено того факту, що відповідач не здійснював контролю за твариною, не доведено наявності прямого умислу, вини відповідача та причинного звязку між його неправомірними діями та завданою шкодою. На підставі вищенаведеного просив у задоволенні позову відмовити повністю. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показав, що 10.09.2016 року о 20:20 год. він, керуючи автомобілем марки «Мерседес-Бенз Віто» р.н. АС 4120АО, рухався по вул. Центральній у с. Стара Лішня Іваничівського району в напрямку м. Нововолинська. Після того, як проїхав зустрічний автомобіль, він побачив перед авто корову, що перебігаючи дорогу, бігла на зустріч. Завчасно, помітити перешкоду (корову) він не міг, оскільки близько 20:00 год. вже наступили сутінки. Щоб уникнути удару, він повернув вліво, однак зіткнення уникнути не вдалося. Зупинившись ліворуч дороги, він оглянув пошкодження автомобіля. Пошкодженими виявилися: праве переднє крило, передній бампер, лобове скло, радіатор та передня права фара. Він одразу ж зателефонував до поліції. Через деякий час до нього підійшов власник корови, який пояснив, що вона вирвалася і він не зміг її втримати. При огляді тварини мотузки, якою була привязана корова, він не бачив. Свідок [PERSON] суду показав, що вони з відповідачем являються односельчанами. Того вечора він знаходився в кафе, що розташоване близько місця ДТП, коли почув удар. Підійшовши до місця ДТП він побачив з правої сторони, у кюветі, корову, яка лежала на правому узбіччі дороги, а зліва на обочині стояв автомобіль в напрямку м. Нововолинська. Зіткнення він не бачив. При ньому схеми ніхто не складав, він допоміг загрузити корову на машину скупників. Уваги на те, чи був на шиї корови шнурок він не звернув. Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи й оцінивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений [PERSON] позов задоволенню не підлягає, оскільки сторони,\~\~не довели своїх позовних вимог\~\~в повному обсязі, що є їх обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за\~ст. 10 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 214 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 10.09.2016 року о 20:20 год. [PERSON], керуючи належним [PERSON] автомобілем марки «Мерседес-Бенз Віто» р.н. АС 4120АО, рухаючись по вул. Центральній у с. Стара Лішня Іваничівського району в напрямку м. Нововолинська, допустив зіткнення з коровою, яка раптово вийшла на проїжджу частину та власником якої був [PERSON] (а.с.86-88). В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль зазнав механічних пошкоджень (а.с.85, 8-46), а корова загинула. На підтвердження відшкодування шкоди [PERSON] було написано відповідну розписку (а.с.90). Судом встановлено, що автомобіль MERCEDES BENZ VITO 112CD, державний номерний знак [NUMBER] належить позивачу на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію САК № 804276 від 25.05.2012 року, виданого РЕГ Нововолинського МРВ ДАІ УМВС України у Волинській області ( а.с.29). З оглянутих в судовому засіданні матеріалів та постанови у справі про адміністративного правопорушення вчинене [PERSON] за ч. 2 ст. 127 КУпАП, не містять відповіді на запитання про те, чи мала місце груба необережність відповідача, чи вчинені ці дії відповідачем та чи сталася дорожньо-транспортна пригода з саме вини відповідача. Окрім того, згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Факту бездоглядного залишення корови, перегону корови через проїжджу частину у забороненому місці, відсутність безпосереднього контролю за її поведінкою в судовому засіданні встановлено не було. Також, не доведено наявності прямого умислу відповідача, його вини та причинного звязку між його неправомірними діями та завданою шкодою. Згідно з ч. 2 п.1 ст. 22 ЦК України, збитками визнаються витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України право на відшкодування шкоди завданої майну фізичної та юридичної особи має власник. Статтею 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана одній особі з вини іншої особи відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 180 ЦК України, передбачено, що тварини є особливим об'єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюється законом. Зокрема, в Законі України від 21.02.2006 року № 3447 - ІV «Про захист тварин від жорстокого поводження» в ст. 9 передбачено, що особа, яка утримує домашню тварину зобов'язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину зобов'язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин зобов'язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб. Як випливає із ст. 1187 ЦК України - всіх домашніх тварин, хоча б вони й мали непокірливий норов, не може бути віднесено до джерел підвищеної небезпеки, окрім службових собак та собак бійцівських порід. Натомість, автомобіль являється джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно до ст. 1187 ЦК України особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, відповідає за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведе, що шкода була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У судовому засіданні не підтверджено фактами те, що шкода була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 10 постанови № 4 від 1 березня 2013 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у випадках, коли разом із завданням шкоди джерелом підвищеної небезпеки ( не внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) завдано також шкоди джерелу підвищеної небезпеки і цьому сприяла груба необережність потерпілого, згідно з положеннями статті 1193 ЦК може бути зменшено розмір відшкодування шкоди потерпілому. Покладання на нього із цих підстав відповідальності за шкоду, завдану при цьому джерелу підвищеної небезпеки, статтею 1193 ЦК не передбачено. Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, з огляду на презумпцію вини володільця джерела підвищеної небезпеки, та у звязку з тим, що у випадках, коли разом із завданням шкоди джерелом підвищеної небезпеки (не внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) завдано також шкоди джерелу підвищеної небезпеки і цьому сприяла груба необережність потерпілого, відповідальності за шкоду, завдану при цьому джерелу підвищеної небезпеки, статтею 1193 ЦК взагалі не передбачено, то суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди не підлягає задоволенню у звязку з його недоведеністю. Судові витрати також слід віднести за рахунок позивача. На підставі наведеного вище та

Outcome: dismissed