Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання договору поруки недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.06.2008 року між її чоловіком [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання у повному обсязі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами. Вказаний договір поруки не є дрібним побутовим, має високу вартість, укладений без згоди позивача у відповідності до вимог ч.2 ст.65 СК України, договір може призвести до збитків у майбутньому, тому такий договір підлягає визнанню недійсним, оскільки юридичним наслідком даного договору є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю. Крім того, позивач та відповідач [PERSON] виховують доньку [PERSON] [INFO], яка на час укладення договору поруки проживала та проживає спільно із сторонами за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст.18 та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» дитина власника житлового приміщення має право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником приміщення і батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини. Оскільки оспорюваний договір порушує права дитини [PERSON] тому також підлягає визнанню недійсним із цих підстав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові, просив їх задовольнити. Представник ПАТ КБ «Надра» у призначені судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечив проти їх задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз'яснення п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною 1 ст. 553, ч. 1 ст. 547 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, договір поруки укладається саме між кредитором і поручителем, оскільки безпосередньо цим договором регулюються їх права та обов'язки у разі невиконання боржником свого зобов'язання перед кредитором. Відповідно до вимог статті 511 ЦК України, - зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно роз'ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п.7 - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до п.3 ст.215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними законом, а саме: однією із сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин. Судом встановлено, що 12 червня 2008 року між філією ВАТ КБ «Надра» Кіровоградського регіонального управління, в особі начальника відділення № 11 [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 401/11/06/2008/840-9004/КФ від 11 червня 2008 року щодо повернення до 10 червня 2018 року кредиту в сумі 12200 доларів США, сплати відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 15,99 % річних, сплати інших платежів, передбачених кредитним договором, сплати можливих штрафних санкцій. Зазначений договір поруки укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме: укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.547 ЦК України; при укладанні договору поруки сторони договору відповідно до вимог ст.ст. 91,92 ЦК України мали повну цивільну правоздатність та дієздатність, що не оспорюється сторонами у справі; укладаючи спірний договір сторони його діяли свідомо. Виконання основного зобов'язання забезпечується окремим договором між кредитором і поручителем, відповідно до якого у випадку неспроможності основного боржника, відповідальність несе поручитель, що відповідає вимогам ч.1 ст. 548, ч.1 ст. 553 ЦК України. Аналізуючи спірний договір поруки, суд приходить до висновку про те, що його сторонами є кредитор ВАТ КБ «Надра» та поручитель [PERSON], які підписали вказаний договір та цей договір скріплено печаткою банку і ця обставина не оспорюється сторонами у справі. Позивач [PERSON] не є стороною спірного договору поруки. Суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору поруки недійсним за підставами, зазначеними у позові, з огляду на таке. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014 року) при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. Таким чином, оскільки договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, є способом забезпечення виконання зобов'язання і не носить майнового характеру, визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки є безпідставним. Згідно правової позиції викладеній в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення, - договір поруки укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Аналізуючи докази у справі, суд приходить до висновку, що спірний договір поруки не був укладений в інтересах сім'ї позивача, оскільки укладений відповідачами для забезпечення кредитного договору в якому позичальником є [PERSON] та не створює для позивача ніяких обов'язків за цим договором і згоди останньої на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Той факт, що позивач та поручитель за спірним договором поруки знаходяться в зареєстрованому шлюбі, і на час укладення договору поруки являлись подружжям, і той факт, що позивач не надавала згоди на укладення договору поруки її чоловіком, - не впливає на правомірність укладеного спірного правочину. Також, не може бути підставою визнання оспорюваного договору недійсним -порушення прав спільної дитини позивача та відповідача [PERSON]-[PERSON] [INFO], так як права дитини ніяким чином не порушуються, виходячи з наступного. Статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції чинній на час виниклих правовідносин) зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчудження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Матеріали справи не містять у собі жодних належних та допустимих доказів порушення майнових прав дитини чи її інтересів, в судовому засіданні такі ж докази не надано і сторонами. Крім того, позивач звернулась до суду за захистом лише своїх прав, а не прав своєї дитини у відповідності до вимог ст.3 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Твердження позивача про те, що про укладений оспорюваний договір вона дізналась лише у вересні 2016 року, спростовується даними самого ж договору, де чітко вказано, що представником Банку є начальник відділення № 11 [PERSON], яка власноручно від імені Банку підписала договір поруки. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю [PERSON] [INFO], і на час укладення оспорюваного договору достовірно знала про умови укладення договору поруки. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання представником відповідача [PERSON] позовних вимог суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права ПАТ «КБ» НАДРА», з підстав зазначених вище, і тому не є підставою для задоволення позову. За таких обставин судом не встановлено в момент вчинення правочину - спірного договору поруки, - сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України та не вбачає порушення прав, свобод чи інтересів позивача укладеним між відповідачами спірним договором поруки за підставами зазначеними у позовній заяві, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed