Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним їм об'єктом нерухомості і земельною ділянкою під ним. В заяві зазначили, що є учасниками права спільної часткової власності на будинок [ADDRESS]. Відповідачам належить право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці, яка є суміжною з ділянкою, де знаходиться житло позивачів. Частки позивачів є рівними, кожному з них належить 1/3 частина житлового будинку. Площа земельної ділянки, відведеної позивачам на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів Запорізької області від 22.04.1993 року, становить 368 квадратних метри. Відповідачі самовільно, без погодження з позивачами, перенесли паркан в бік земельної ділянки позивачів, тим самим зменшивши її площу та створивши перешкоди у користуванні нею. У зв'язку з викладеним позивачі просять зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні ними житловим будинком та земельною ділянкою під ним шляхом перенесення паркану в бік земельної ділянки під будинком [ADDRESS] відповідно до викопіювання головного архітектора м. Запоріжжя від 14.04.1993 року № 113. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала вимоги позову. Суду пояснила, що відповідно до висновків судової експертизи площа земельної ділянки під належним позивачам будинком обчислюється 360,28 квадратних метрів, що менш ніж площа відведеної ділянки на 7,82 квадратних метри. Така ситуація утворилася через перенесення [PERSON] паркану в бік будинку позивачів, внаслідок чого ділянка втратила прямокутову форму, а площа захопленої ділянки становить майже 8 квадратних метри. В такий спосіб [PERSON] отримала можливість улаштувати вхід до своєї садиби через [ADDRESS], який розташований паралельно [ADDRESS]. Так як позивачі мають право на користування землею в розмірі, який відповідає зазначеному в рішенні виконкому від 22.04.1993 року, між тим вказаними діями відповідача [PERSON] їхні права обмежені, просить про задоволення позову і зобов'язання відповідача [PERSON] перенести паркан по межі суміжного землекористування в бік земельної ділянки під будинком [ADDRESS] згідно із викопіюванням головного архітектора м. Запоріжжя від 14.04.1993 року. Представник позивачів просить про ухвалення рішення на користь своїх довірителів. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що проживає за вказаною адресою з 1972 року, паркан між земельними ділянками протягом цього часу не переносився. Представник відповідача [PERSON] підтримав доводи своєї довірительки. Пояснив, що, окрім того, що відповідач не вчинювала жодних дій з перенесення паркану, у позивачів відсутні передумови для висування цього позову, оскільки вони не мають будь-якого речового права на земельну ділянку, яке виникає з моменту внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру. Оскільки захист права власності може бути зумовлений наявністю цього права, між тим у відповідачів воно відсутнє, просить про ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи розписки про отримання нею особисто судових повісток (а. с. 52, 77, 91, 137), до суду не з'явилась з невідомих причин, заяви про розгляд справи у її відсутність не надала, що в силу ст. 169 ЦПК України є підставою для вирішення спору без участі [PERSON] Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що позивачам на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.1996 року належить право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS], частки співвласників є рівними і становлять 1/3 частину нерухомого майна (а. с. 4). Відповідачі є учасниками права спільної часткової власності на будинок [ADDRESS]. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із роз'ясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідачів. Як випливає із змісту позову, його вимоги спрямовані в русло захисту права на житловий будинок та земельну ділянку під нерухомим майном. Оцінюючи надані в обґрунтування вимоги про порушення права на користування земельною ділянкою докази, суд виходить з того, що у особи, яка звернулася за судовим захистом має бути таке право. В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для встановлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відповідно до наведених в Законі України «Про Державний земельний кадастр» термінів Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У зв'язку з викладеним суд доходить висновку, що вимоги позову як способу захисту права користування земельною ділянкою не дають підстав для ухвалення рішення на користь позивачів, оскільки, як встановлено судом, будь-яке речове право на земельну ділянку ними не оформлене і не зареєстроване, відомості про земельну ділянку у відповідності до ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в земельно-кадастровій документації відсутні. Позовні вимоги, як зазначено, містять також твердження про порушення права користування будинком, що перебуває на земельній ділянці, тому суд знаходить за необхідне розв'язати ці вимоги як такі, що спрямовані на захист права власності на житло. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування житловим будинком, суд керується наведеними в статті 391 ЦК України і роз'ясненнях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передумовами для звернення до суду за захистом права власності. Вирішуючи вимоги про перенесення меж земельної ділянки як способу захисту права користування будинком, суд також не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки, перш за все, позивачі ані в позові, ані в судовому засіданні не зазначають, які дії відповідачів утворюють склад посягання на зміст права на нерухоме майно на земельній ділянці, що є порушенням засади диспозитивності цивільного судочинства. По-друге, навіть, якщо припустити, що розташування паркану, відстань якого від нерухомого майна на земельній ділянці позивачів за висновком експертизи коливається від 10 см до 1 м 20 см (а. с. 127), що є порушенням державної будівельної норми 360 - 92 ** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», негативно впливає на право позивачів, суд враховує, що зазначене майно (службова прибудова а1) є самочинно збудованим саме позивачами вже під час існування паркану, про перенесення якого вони просять. Таким чином, враховуючи, що суд призваний захищати право невизнане, порушене або таке, що оспорюється, суд не вбачаючи в діях відповідачів порушень законних інтересів позивачів, які завдали б позивачам перешкод у користуванні власністю, не знаходить підстав для застосування судового захисту і в частині вимог про усунення перешкод в користуванні будинком.

Outcome: dismissed