Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування позову позивач вказав, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . [PERSON] є його колишньою дружиною. В 2013 році відповідач покинула позивача та не відомо куди поїхала, залишивши його з двома дітьми. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням Позивач у судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомила, позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 06.07.1995 р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Новоодеське бюро технічної інвентаризації», № витягу 20563265 від 14.10.2008 р., зареєстрований в реєстрі за №1737 та іншими дослідженими судом письмовими доказами. Судом встановлено, що рішенням Новоодеського районного суду Миколавїської області від 28.02.2019 року позов [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 16 липня 1998 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 38, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новоодеської міської ради м. Нова Одеса за № 4449 від 06.07.2021 р. Відповідно до акту обстеження по факту проживання, складеного головним інспектором КП «Правопорядок» від 06.07.2021 року, відповідач по справі зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає в зв`язку із зміною місця проживання. Як встановлено з досліджених матеріалів справи, відповідач у належному позивачу житловому будинку не проживає з 2013 року тобто, понад один рік, з-за відсутності будь-яких поважних для цього причин. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач з 2013 року тобто, понад один рік не проживає в будинку, який належить позивачу, то позов [PERSON] підлягає задоволенню Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений останнім при подачі позову до суду.

Outcome: approved