Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні посилаючись на те, що, він з 25.02.2013 року працював заступником директора з роздрібного бізнесу Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк». 05.12.2015 року його звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, згідно наказу № 372-о від 27.04.2015 року. Цим наказом передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину відпустки - 35 календарних днів. Однак, в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення йому не було виплачено заробітну плату за відпрацьовані дні за квітень-травень 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільнені на загальну суму 23 764,06 гривень. Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року N 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ч. 3 п. 25 Постанови Пленум Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" непроведения розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Розрахунок із ним проведено відповідачем 29.12.2015 року. Відтак тримісячний строк слід обраховувати саме з дати проведення фактичного розрахунку відповідачем. Кількість днів затримки розрахунку становить з 06.05.2015 року по 29.12.2015 року 238 днів. Згідно розрахункового листка за травень 2015 року його оклад становить 11 000 грн, обчислення середньої заробітної плати провадитиметься наступним чином: 11000 грн. х 12 міс. = 132 000 грн., 132 000 : 365 к/дн = 361,64 грн. за 1 день, 238 днів * 361,64 грн. = 86 070,32 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 86 070,32 гривень. Просить стягнути з ПАТ «Енергобанк» на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 86\~070, 32 грн. \~\~ \~В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву, відповідно до якої свій позов підтримує повністю. В судове засідання з»явитись не може. Просить справу розглядати у його відсутність. Представники відповідача ПАТ Енергобанк» в судове засідання не з»явилися. Про дату час та місце розгляду справи\~ повідомлені у встановленому законом порядку. На адресу суду надіслали додаткові пояснення, згідно яких просять справу розглядати у відсутність представника ПАТ «Енергобанк» та посилаються на те, що ПАТ «Енергобанк» вважає заявлені позовні вимоги необгрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивача сформульовані саме, як стягнення з відповідача середньої заробітної плати, що по своїй суті суперечить профільному законодавству зважаючи на особливе правове становище відповідача. Згідно з ч. 3 ст. 46 Закону під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів), крім витрат, безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Викладені норми, є додатковим підтвердженням того факту, що позовні вимоги не відповідають нормам законодавства та не можуть бути задоволені. В обґрунтування пояснень посилаються на ст. ст. 116,117 КЗпП України На підставі постанови Правління НБУ від 12.02.2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних»

Outcome: dismissed