Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області про визнання права на спадщину за заповітом та визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 18 листопада 2004 року помер його батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,968 га, розташованої на території Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області. Вказане майно належало померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю. Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем сільської ради 29.10.2004 року, [PERSON] заповів належну йому земельну ділянку позивачу. Оскільки на час відкриття спадщини [PERSON] проживав разом з [PERSON], тому останній вважає, що фактично прийняв спадщину після смерті батька. 21 лютого 2017 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом у вигляді земельної ділянки. Однак, постановою державного нотаріуса Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини. Таким чином, на даний час позивач не може оформити спадкові права після смерті батька та змушений звернутись до суду з позовом про визнання за ним права на спадщину за заповітом у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,968 га, розташованої на території Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, яка належала померлому [PERSON], та визнання за ним прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно. В свою чергу, Олексіївська сільська рада Юрївського району Дніпропетровської області подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання спадщини у вигляді зазначеної вище земельної ділянки відумерлою, оскільки протягом тривалого часу спадщину ніким зі спадкоємців не прийнято. 28 березня 2017 року до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом Юрївську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області. Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали вимоги первісного позову, а в задоволенні зустрічного просили відмовити. Третя особа [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] Представник Олексіївської сільської ради Юрївського району підтримала вимоги зустрічного позову, а в задоволенні первісного просила відмовити за безпідставністю. Представники третіх осіб Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та відділу Держгеокадастру в Юрївському районі Дніпропетровської області в судові засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про слухання справи за відсутності представника не надали. При цьому державний нотаріус Юрївської державної нотаріальної контори в письмових поясненнях на адресу суду повідомив, що дійсно 16.02.2017 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою щодо оформлення спадщини після смерті батька [PERSON], однак в звязку з пропуском спадкоємцем шестимісячного строку для прийняття спадщини позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Разом з тим, заявнику було розяснено порядок прийняття спадщини, а також інші підстави, які б свідчили про її прийняття, а саме положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України (спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї). Вислухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Встановлено, що 18 листопада 2004 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 574780, виданим виконкомом Олексіївської сільради Юрївського району Дніпропетровської області 18.11.2004 року (а.с.\~13). Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 6,968 га, розташованої на території Олексіївської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 105834, виданого 07.11.2002 року Юр'ївською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5900 (а.с. 12). Згідно зі ст.ст. 1217, 1233, 1258, 1261 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 29 жовтня 2004 року померлим [PERSON] складено заповіт, посвідчений Олексіївською сільською радою Юрївського району Дніпропетровської області за реєстровим № 91, за яким він заповідав все майно, що буде належати йому на день смерті, [PERSON] (а.с. 9). Третя особа у справі дочка спадкодавця [PERSON] не зверталась з заявою про прийняття спадщини до органів нотаріату, а під час судового розгляду повідомила, що ніколи не мала наміру оформлювати право на спадщину після смерті батька, оскільки за волею останнього земельна ділянка заповідана її брату. Отже, [PERSON] являється єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька. Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 ЦК України обовязковою умовою реалізації спадкових прав спадкоємцем, який не проживав постійно разом зі спадкодавцем, є подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Місце проживання позивача з 1992 року зареєстровано за адресою: [INFO] (а.с. 6). Як виходить з рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 09.02.2010 року, позивач звертався до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в 2008 році, однак нотаріусом йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій в звязку з пропуском строку для прийняття спадщини. Вказаним рішенням суду [PERSON] також відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після померлого [PERSON] через відсутність поважних причин для пропуску встановленого законом строку (а.с. 33-35). В 2011 році [PERSON] знову звернувся до суду з аналогічним позовом, який ухвалою Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 23.05.2011 року залишено без розгляду за заявою позивача (а.с. 36). Тобто, протягом декількох років позивач намагався оформити свої спадкові права на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки, що залишилась після смерті [PERSON], однак з 2004 по 2017 роки жодного разу не заявляв ні органам нотаріату, ні суду про постійне проживання разом з померлим на момент смерті. За змістом норм статей 1268-1269\~ЦК\~України порядок прийняття спадщини визначається залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до частини 3 ст. 1268\~ЦК\~України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, спадкоємцю, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не потрібно вчиняти жодних юридичних дій для її прийняття сам факт його постійного проживання і віднесення до числа спадкоємців є достатнім для виникнення юридичних наслідків у формі прийняття спадщини. Цей факт, що за загальним правилом перевіряється нотаріусом, є підтвердженням прийняття спадщини і, будучи доведеним спадкоємцем належними документами, є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на момент смерті не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись до суду з відповідним позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна). За довідками, виданими виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області в 2004, 2014 та 2017 роках, [PERSON] проживав разом з батьком [PERSON] на момент його смерті за адресою: Дніпропетровська область, с.\~Федорівське, вул. Миру, 6. Також за вказаною адресою була зареєстрована, але не проживала, дружина померлого [PERSON] (а.с. 11, 32, 74). Крім того, посилаючись на рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 09.02.2010 року, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після померлого [PERSON], позивач в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України вважає таким, що не підлягає доказуванню, факт спільного постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, оскільки в мотивувальній частині вказаного рішення суду цей факт вже встановлений (а.с. 106-110). 16 лютого 2017 року позивач звернувся до Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на п. 3.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 1 ст. 1272 ЦК України, через пропуск ним як спадкоємцем строку для прийняття спадщини, про що свідчить постанова державного нотаріуса за вихідним №\~99/02-31 від 20.02.2017 року (а.с. 8). Необхідно зазначити, що доказів подання державному нотаріусу документів (вказаних вище довідок виконкому Олексіївської сільради та рішення Юрївського районного суду) на підтвердження постійного проживання з [PERSON] на момент смерті останнього матеріали справи не містять. Навпаки, судячи з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та письмових пояснень Юрївської державної нотаріальної контори, нотаріусом прийнято рішення лише на підставі копії свідоцтва про народження позивача, копії заповіту та копії свідоцтва про смерть батька (а.с. 8, 115). Частина 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» надає право нотаріусу відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, а також якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Отже, постанова державного нотаріуса Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року є такою, що відповідає вимогам нормативних актів. Також позивачем взагалі не обґрунтовано обрання такого способу захисту своїх прав як визнання права на спадщину, адже підстави та умови, за яких виникає право на спадщину, визначені положеннями книги 6 «Спадкове право» ЦК України. Так, момент виникнення прав на спадщину в спадкоємців пов'язаний із наявністю юридичних фактів (юридичні факти спадкування за законом та юридичні факти спадкування за заповітом), які є свого роду передумовами виникнення права на спадкування, що закріплюються в своїй сукупності на момент відкриття спадщини. Наявність юридичних фактів на момент відкриття спадщини необхідна задля того, щоб можна було достовірно встановити хто є спадкоємцем померлого. Тобто, право на спадщину виникає в силу закону, а суд лише може встановити факти, від яких залежить виникнення права, однак позивач не просив суд встановити жодного юридичного факту, від якого залежить його право на спадщину. Одночасно щодо тверджень позивача про постійне проживання разом з померлим на час відкриття спадщини, суд зазначає таке. Для встановлення ознак, за якими постійне проживання особи відрізняється від її тимчасового перебування в конкретному населеному пункті, суд вважає необхідним звернутись до відповідних нормативних актів в редакції, що діяла на момент смерті [PERSON], тобто станом на 2004 рік. Згідно зі ст. 29 ЦК України (в редакції за період з 16.01.03 року по 02.09.2014 рік)\~місцем проживання фізичної особи визнавались житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 5 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N 1382-IV (в редакції за період з 11.12.03 року по 02.09.2014 рік) місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Аналіз положень ст. 29 ЦК України та ст. ст. 3, 6, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свідчить, що постійним місцем проживання особи вважалось розташоване на території конкретної адміністративно-територіальної одиниці житлове приміщення, в якому особа проживає понад 6 місяців протягом року. Допитані під час судового розгляду як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що приблизно наприкінці вересня на початку жовтня 2004 року [PERSON] в звязку з тяжкою хворобою його матері [PERSON] перевіз останню для лікування та догляду з с. Федорівське Юрївського району Дніпропетровської області до м. Павлоград Дніпропетровської області, де позивач проживав разом зі своєю родиною. При цьому, [PERSON] був змушений, не залишаючи свого постійного місця роботи в м. Павлоград, через похилий вік та незадовільний стан здоровя свого батька, який залишився проживати в с. Федорівське, здійснювати за ним догляд до моменту смерті [PERSON] 18 листопада 2004 року та здійснив його поховання. Водночас, разом з поданням цього позову 21 лютого 2017 року [PERSON] до Юрївського районного суду Дніпропетровської області подано іншу позовну заяву про визнання права на спадщину за законом та визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно після смерті його матері [PERSON], яка померла 09 грудня 2004 року, тобто лише через три тижні після свого чоловіка [PERSON] До того ж, обставинами для обґрунтування позовних вимог зазначено постійне проживання позивача з матірю в іншому населеному пункті м. Павлоград Дніпропетровської області (а.с. 101-104). Підсумовуючи, з огляду на наведені норми законодавства, період проживання (2 місяці до моменту смерті спадкодавця), обставини справи, подані сторонами документи та показання свідків, суд вважає, що проживання [PERSON] разом з батьком за адресою: Дніпропетровська область, с.\~Федорівське, вул. Миру, 6, носило характер вимушеного, тимчасового. Крім того, неможливо постійно проживати в різних населених пунктах одночасно. В іншій частині позовних вимог визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку, то за нормами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 2, 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державній реєстрації підлягають права на нерухоме майно, які виникли в звязку зі спадкуванням на підставі відповідних правовстановлюючих документів, в тому числі свідоцтва про право на спадщину або рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно. Як зазначено самим позивачем та встановлено судом, на момент смерті [PERSON] належало право власності на нерухоме майно земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,968 га. Законодавством, що діяло на час набуття померлим права власності, не передбачалась обовязкова державна реєстрація права власності на земельні ділянки як речового права. Отже, до складу спадщини після смерті спадкодавця увійшло саме право власності на нерухоме майно, а не майнові права та обовязки щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Враховуючи все викладене вище, оцінивши письмові докази та показання свідків, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову [PERSON], оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що в нотаріальному порядку розглянуто документи, які на думку позивача підтверджують його постійне проживання з померлим [PERSON], та на підставі цього прийнято відповідне рішення нотаріусом, а під час судового розгляду не доведено, що проживання спадкоємця з батьком носило постійний, невимушений обєктивними обставинами характер. В той же час, вирішуючи зустрічні позовні вимоги про визнання спадщини у вигляді належної померлому [PERSON] земельної ділянки відумерлою, суд вважає їх передчасними. Так, згідно зі ст. 1277 Цивільного кодексу України суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття. Як правильно зазначає в своєму позові Олексіївська сільрада, вирішальним моментом при розгляді справ про визнання спадщини відумерлою є не сама по собі наявність будь-якого спадкоємця за заповітом чи за законом, а реалізація таким спадкоємцем права на прийняття спадщини. Втім, обставини справи свідчать про те, що спадкоємець за заповітом саме намагається реалізувати своє право на прийняття спадщини, в звязку з чим і виник спір між [PERSON] та Олексіївською сільрадою Юрївського району, тому на теперішній час відсутні підстави для визнання спадщини відумерлою, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. При цьому, виходячи з буквального тлумачення положень п. 151 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що органи місцевого самоврядування не звільнені від сплати судового збору за подання позовних заяв про визнання спадщини відумерлою, адже вказана норма не містить вказівки на вид судочинства (позовне чи непозовне), в якому можуть заявлятись такого роду вимоги.

Outcome: dismissed