Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У жовтні 2012 року [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати договір дарування укладений 30 жовтня 1995 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1-5381, недійсним. Поновити право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] за [PERSON] У зв'язку зі смертю позивача [PERSON] ухвалою суду від 15 жовтня 2013 року до участі у справі залучено [PERSON], який уточнив позовні вимоги і просив визнати договір дарування укладений 30 жовтня 1995 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1-5381, недійсним. Поновити право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON], визнати право власності за спадкоємцем за законом за [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON], визнати за ним право власності як за спадкоємцем за заповітом на спірну квартиру. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що відповідно договору дарування від 30 жовтня 1995 року [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS]. Не погоджуючись із укладеним договором, позивач посилається на те, що [PERSON] не мала наміру дарували відповідачу спірну квартиру, між собою родинних відносин не мали, відповідач не доглядала за померлою [PERSON], оскільки в цьому не було необхідності, при цьому не мала іншого житла. Про існуючий договір [PERSON] дізналась випадково, зі слів [PERSON], яка в свою чергу дізналась від матері відповідачки - [PERSON], котра була її близькою подругою та сусідкою. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що [PERSON] під час укладення договору не мав повної цивільної дієздатності, оскільки був відсутній зір, був визнаний інвалідом І групи, на той момент самостійно не пересувався, майже не розмовляв та мав проблеми зі слухом. Вважає, що їх підписи були підроблені, тому просить визнати договір дарування недійсним. Крім цього зазначає, що спірний правочин був вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах , тому може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто є ініціатором такого правочину, згідно до ч.1 ст.233 ЦК України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач та представник відповідача, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у позові, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, при цьому [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] подарували їй квартиру за власним бажанням. Про наявність договору вони добре знали, оскільки підписували його в її присутності та в присутності нотаріуса. [PERSON] не був повністю позбавлений зору, він ходив в окулярах. Тривалий час в квартирі разом з [PERSON] мешкала її донька разом зі своїм чоловіком. Ніколи ніяких претензій стосовно укладення договору дарування квартири дарувальники їй не висловлювали. Про оспорювання договору дарування вона довідалася лише після того, як отримала позовну заяву, вважають, що позивачем було пропущено строк звернення до суду. Третя особа Уколова Н.М. до суду не з'явилась, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. З свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 25т.1) вбачається, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1945 року. Відповідно до інформаційної довідки про перехід права власності [PERSON] та [PERSON] набули права власності на квартиру [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом міської ради народних депутатів від 13.08.1995 року , р/№ Ж1235. 30 жовтня 1995 року [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1-5381 (а.с. 20-21т.1), право власності за [PERSON] зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 23.08.1995 року ( а.с.22т.1). Згідно ксерокопії довідки від 08.09.1978 року ( а.с.27 т.1) [PERSON] був інвалідом першої групи по зору. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, видане відділом РАГС Жовтневого РВК м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 10 травня 1996 року (а.с. 26т.1). [INFO] померла [PERSON], про що видано свідоцтво про смерть відділом ДРАСЦ Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області 27 березня 2013 року (а.с. 115 т.1). На час розгляду справи за позовом [PERSON] суду, а саме 11 квітня 2013 року, стало відомо, що 26 березня 2012 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все своє майно де б воно не знаходилось та з чого б не складалось [PERSON], що підтверджено заповітом, посвідчений державним нотаріусом Першої Лохвицької державної нотаріальної контори Жук Т.П. (а.с. 116 т.1). Згідно отриманої судом інформації, після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа за № 160/2013 , з заявою про прийняття спадщини після смерті останньої звернувся [PERSON] ( а.с. 126 т.1), свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 122т.1). Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була добре знайома з [PERSON] та [PERSON] і підтримувала з ними добросусідські стосунки. Остання розповідала їй щонайменше 7-10 років назад про те, що подарувала квартиру племінниці [PERSON] Також вона особисто знала, що в спірній квартирі проживали разом з [PERSON] дочка [PERSON] з чоловіком. Також вона особисто розмовляла з [PERSON] про те, що вони правильно вчинили подарувавши квартиру дітям, яких вона особисто вважає дуже порядними людьми. Від [PERSON] та [PERSON] вона ніколи не чула про те, що в них хтось без їх відома забрав право на квартиру. Лише під час перебування останньої в Полтавській області у своєї сестри, [PERSON] зателефонувала їй та попросила піти свідком в суд та підтвердити, що вона зі своїм чоловіком нікому квартиру не дарувала. На цю пропозицію вона відмовилася, пояснивши причину відмови тим, що зі слів самої [PERSON] вони вдвох з чоловіком вирішили подарувати квартиру племінниці і вдвох це зробили. Таке рішення вона вважає правильним, оскільки з квартири саму [PERSON], вона сама поїхала до сестри не зважаючи навіть на те, що вона особисто вмовляла її цього не робити. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. Спірний договір був укладений 30 жовтня 1995 року, до суду позивачка [PERSON] звернулась 02.10.2012 року ( а.с.3 том 1). Представник позивача [PERSON] не змогла суду пояснити коли саме [PERSON] дізналася про зазначені обставини. Але в своїй позовній заяві позивач [PERSON] зазначив, що [PERSON] про наявність договору дарування стало відомо випадково від [PERSON], яка начебто дізналася про це від матері відповідачки [PERSON] - [PERSON] Також в позові зазначено, що [PERSON] від [PERSON] стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] здійснюють процедуру оформлення договору дарування вище зазначеного нерухомого майна (т.1 а.с. 150 на звороті). За клопотанням позивача були витребувані копії матеріалів інвентарної справи з КП «КБТІ» в яких міститься заява від 15.10.1995 року від [PERSON] ( а.с. 70-72 т.1). Згідно вказаної заяви [PERSON] звернувся до КП «Криворізьке БТІ» з заявою для виготовлення довідки-характеристики для продажу квартири . Справжність цієї заяви сторони не оспорюють, а отже суд вважає, що сторони визнали обставину подання цієї заяви до КП «КБТІ» саме [PERSON], тому суд приймає цю заяву її як доказ по справі, згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Згідно штампу КП «КБТІ» на договорі дарування, спірний договір був зареєстрований у вказаній установі 20.11.1995 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] померла [INFO] (а.с. 31 т.2). Крім того, доводи позивача про те, що [PERSON] не знала про існування договору дарування [ADDRESS] та що вона і її чоловік не дарували спірну квартиру відповідачу спростовуються поясненнями в судовому засіданні відповідача [PERSON] та свідка з боку позивача [PERSON] В судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] подарували їй квартиру за власним бажанням та добре розуміли які дії вони вчиняють. Про наявність договору вони добре знали, оскільки підписували його в її присутності та в присутності нотаріуса. [PERSON] не був повністю позбавлений зору, він ходив в окулярах. Тривалий час в квартирі разом з [PERSON] мешкала її донька разом зі своїм чоловіком. Ніколи ніяких претензій стосовно укладення договору дарування квартири дарувальники їй не висловлювали. Про оспорювання договору дарування вона довідалася лише після того, як отримала позовну заяву. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що [PERSON] було відомо про укладення договору дарування та переоформлення права власності на квартиру за життя [PERSON] та коли процедура оформлення ще не була завершена. За таких обставин суд вважає, що позивачем [PERSON], а отже і її правонаступником позивачем [PERSON] пропущено без поважних причин строк звернення до суду з позовом та про поновлення цього строку позивачі не просили. Однак, згідно роз'яснень, викладених у абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд приходить до висновку, що строк позовної давності не підлягає застосуванню по справі у зв'язку з тим, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню також з інших підстав окрім пропуску строку позовної давності. Так доводи позивача про те, що [PERSON] та [PERSON] не дарували квартиру [PERSON] та не підписували договір дарування квартири спростовуються вище наведеними поясненнями [PERSON] та показами [PERSON], а також письмовими запереченнями на позов нотаріуса Уколової Н.М. в яких остання заперечує факт підписання договору дарування іншими особами ніж [PERSON] та [PERSON] Не доведена та обставина, що [PERSON] взагалі нічого не бачив та не міг сам прочитати договір та його підписати. Будь-які медичні дані про те, що у [PERSON] на 100% був відсутній зір суду не надано. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] спростувала те, що [PERSON] нічого не бачив. Свідок суду пояснила, що останній весь час ходив в окулярах і працював тривалий час. Вона часто його бачила коли той виходив на вулицю як сам так і [PERSON], у тому числі і в 1995-1996 роках. Також вони разом отримували пенсію і [PERSON] сам розписувався в її отриманні. [PERSON] їй ніколи не розповідала про те, що її чоловік зовсім нічого не бачить. Не казала вона про це і останні роки його життя. З огляду на зазначене суд не вбачає підстав для застосування при вирішенні спору ст. 44 ЦК УРСР 1963 року. Також суд не приймає до уваги твердження позивача про обмежену дієздатність [PERSON], оскільки відповідного судового рішення про визнання його обмежено дієздатним суду не надано. Не надано суду також доказів наявності тяжких для дарувальників обставин під впливом яких вони змушені були подарувати квартиру. Не надано суду і доказів на підтвердження наявності вкрай невигідних умов договору дарування. В позовній заяві позивач взагалі не зазначив які саме тяжкі обставини і вкрай невигідні умови мали місце. Не заслуговують на увагу посилання позивача на положення ст. 368 ЦК України, оскільки квартира отримана ними у власність в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а отже квартира перебувала в спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Також не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що [PERSON] начебто сама зняла з реєстрації місця проживання [PERSON] та начебто відправила її в м. Лохвиці Полтавської області. Зазначені твердження спростувала в судовому засіданні свідок [PERSON], котра пояснила, що [PERSON] сама за власним бажанням поїхала до сестри і не погоджувалася на вмовляння з її боку повернутися та більше не їздити до сестри. Також відсутність обставин, на які послався позивач про підписання договору дарування іншими особами спростовується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи за цим фактом від 05 липня 2012 року слідчого прокуратури Центрально-міського району м. Кривого Рогу Сокальського Т.Н. на яку послався сам позивач в своїй позовній заяві. Наявність цієї постанови сторони не оспорювали та про її скасування суд не повідомляли. Крім того, згідно Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичної особи в Україні та зразків необхідних для цього документів зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником;судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;свідоцтва про смерть;паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства. Інформація територіального органу ДМС України або територіального підрозділу ДМС України, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи посвідки на постійне проживання в Україні;підстав для проживання або перебування особи на обліку у закладі/установі …Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто. За заявою особи зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Згідно ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України, які мають універсальний характер і можуть застосовуватись до відповідних суб'єктивних прав. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За положеннями ст. 16 ЦК України під час розгляду і вирішенні цивільної справи суд визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту із числа передбачених ст. 16 ЦК України урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2013 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або за змістом п. п. 2, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась є оспорюваним. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини , для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести , що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. По справі встановлено, що 30 жовтня 1995 року [PERSON], [PERSON] , що мешкають за адресою : [ADDRESS] та [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS] уклали договір про таке: [PERSON] , [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар двокімнатну квартиру на четвертому поверсі , що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В договорі зазначено, що зміст ст. 227 Цивільного кодексу України сторонам роз'яснено та що договір підписано сторонами в присутності нотаріуса. Договір дарування посвідчений 30 жовтня 1995 року державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. (а.с. 20-21 т.1), зареєстрований в реєстрі за №1-5381(а.с. 21 т.1). З урахуванням періоду укладання вказаного договору та зазначених положень діючого законодавства, правовідносини, які склались між сторонами щодо укладених правочинів регулються нормами Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до положень ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За змістом ст. 57 ЦК УРСР в редакції 1963 року, якою передбачена недійсність угоди, укладеної на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Із змісту позовної заяви вбачається, що вимоги щодо недійсності договору дарування від 30 жовтня 1995 року позивач обгрунтовувала наявністю тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах , так як [PERSON] на той момент дуже хворів , а [PERSON] була заклопотана його доглядом. Крім цього , позивач [PERSON] уважала, що вона та її чоловік взагалі не підписували договір дарування, навіть якщо припустити, що дійсно підписали даний договір, то підписали тільки на вкрай невигідних умовах. Разом з тим, виходячи зі змісту ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Як вбачається із справи, договір дарування квартири від 30 жовтня 1995 року підписаний сторонами в присутності державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколової Н.М. про що зазначено в тексті договору. [PERSON] та [PERSON], як дарувателям, роз'яснені відповідно зміст ст. 227 Цивільного Кодексу України посвідчений державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. та зареєстрований у відповідному реєстрі. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що під час укладання договору дарування позивачці були роз'яснені правові наслідки цієї правової угоди, яка в свою чергу підтвердила дійсність своїх намірів на укладання саме договору дарування, а не іншого правочину, що сторони домовились про істотні умови договору, про що свідчать їхні підписи на договорах дарування. Відповідно до ст. 60 ЦПК Укроаїни кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як видно із справи, достовірних доказів в розумінні ст.ст. 57, 58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, матеріали справи не містять. Таким чином, встановлені обставини свідчать, що доказів про порушення права [PERSON], в подальшому [PERSON] , яке підлягає захисту у обраний спосіб, матеріали справи не містять, у зв'язку з чим суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі.

Outcome: dismissed