Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

12.08.2019 [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 01 квітня 2013 року він прийняв на роботу продавцем продовольчих товарів в магазин "[INFO]" по [ADDRESS] відповідачку [PERSON] . З нею був укладений контракт про прийняття на роботу та письмовий договір про повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених матеріальних цінностей. Договір про повну матеріальну відповідальність укладений відповідно до законодавства та при повному погодженні сторін та відсутності будь-якого тиску з боку роботодавця. З відповідачкою був проведений відповідний інструктаж, ознайомлення з робочим місцем, трудовими обов`язками, правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також з іншими вимогами трудового законодавства. В березні 2017 року була встановлена нестача прийнятих відповідачкою для реалізації товарів та коштів в касі магазину на загальну суму 165 064 гривні. Відповідачка власноручно написала розписку про крадіжку нею 165 064 гривні і звільнилася з роботи. Умовила його не звертатися в правоохоронні органи, не розголошувати скоєне. Зобов`язалась протягом місяця повернути гроші в сумі 165 064 грн. Відповідачка діяла абсолютно добровільно, добре усвідомлюючи значення своїх дій, їхні юридичні наслідки, не була під впливом будь яких обставин матеріального, морального чи психічного стану, що могли змусити написати розписку. Після написання розписки відповідачка на роботу не виходила і більше він її не бачив. Письмові звернення з проханням повернути гроші ігнорує. [PERSON] просив стягнути на свою користь з відповідачки в рахунок погашення заподіяної матеріальної шкоди 165 064 грн та понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 27 серпня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але направив на адресу суду заяву з якої вбачається, що позов ним підтримується, а справу він просить розглянути у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Надала пояснення, які співпадають із її позицією викладеною у відзиві на позов. Зазначила, що 01.04.2013 позивач прийняв її на роботу продавцем в магазин «[INFO]», розташованому по [ADDRESS] . Трудовий договір з нею позивач не укладав, записи в її трудовій книжці про прийняття та звільнення з роботи відсутні. Вказувала, що твердження позивача про те, що з нею був укладений договір про повну матеріальну відповідальність не відповідає дійсності. Звертала увагу суду на те, що в договорі про повну матеріальну відповідальності відсутній її підпис. Позивачем не були створені умови, які б забезпечували збереження матеріальних цінностей і належну роботу з ними. Лікеро-горілчані вироби зберігалися в підвальному приміщенні, яке не закривалося на замок та був вільний доступ третіх осіб (вантажників, інших працівників магазину). 27 березня 2017 року позивач виявив недостачу в сумі 330128 грн. При цьому акт ревізії товаро-матеріальних цінностей не складався, для ознайомлення відповідачці не надавався. [PERSON] заперечувала факт розкрадання. Зазначає, що розписку написала під тиском та погрозами позивача. З невідомих причин позивач до правоохоронних органів не звернувся, з приводу як він стверджує крадіжки на таку велику суму. Просила позов залишити без задоволення. Також звернула увагу суду на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з позовом до суду та просила суд застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Скворцова Л.В. підтримала позицію відповідачки. Зазначила, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про виявлення ним в магазині нестачі на ту суму, яка ставиться в провину відповідачці, а розписка таким доказом не може бути. В задоволенні позову просить відмовити за недоведеністю позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі наданих доказів, судом встановлено, що [PERSON] орендує приміщення по [ADDRESS] та здійснює підприємницьку діяльність у виді роздрібної торгівлі, що підтверджується ліцензією на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, договором оренди нежитлового приміщення №1, випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців (а.с. 15, 17-19, 20). 01.04.2013 [PERSON] написала заяву про прийняття її на роботу в магазин «[INFO]» продавцем продовольчих товарів з іспитовим строком 1 місяць (а.с.10). 01.04.2013 між ПП [PERSON] та [PERSON] був заключений контракт про прийняття її на роботу продавцем з випробувальним терміном в один місяць (а.с.11). Відповідно до ч.3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач в порушення ст. 21 КЗпП України не уклав з відповідачкою трудовий договір та не вніс в трудову книжку [PERSON] запис про прийняття її на роботу, що підтверджується трудовою книжкою відповідачки. У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. У Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року N 447/24, посада продавець продовольчих товарів відсутня. Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що між сторонами був заключений договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки приєднаний до матеріалів справи договір про повну матеріальну відповідальність від 01.04.2013, не підписаний [PERSON] (а.с. 10 на звороті). Відповідачка заперечує факт заключення з нею договору про матеріальну відповідальність. Крім того, в договорі про повну матеріальну відповідальність наданого позивачем не зазначено, яку саме виконує роботу відповідачка та те, що вона безпосередньо зв`язана з матеріальними цінностями. Статтею 130 Кодексу законів про працю України встановлено, зокрема, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Пунктами першим та другим частини першої статті 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Частиною першою статті 137 КЗпП України передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України. Суд, дійшов висновку про необхідність відмови у позові, оскільки акт ревізії товаро-матеріальних цінностей не складався, пояснення відповідачки з приводу складання актів по факту нестачі продукції не відбиралися. Контрольна повірка вагів не проводилася, причини з яких сталася нестача не встановлювалися. Позивачем не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами, що ним після виявлення нестачі товару вживалися заходи, щодо встановлення причин виявленої недостачі, а також те, що позивачем були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договорами про повну матеріальну відповідальність. Разом із цим позивачем також не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідачка, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Позивач виявив заподіяну шкоду 27.03.2017, що підтверджується розпискою [PERSON] , із позовом до суду звернувся тільки 12.08.2019. З дня виявлення нестачі відповідачка більше не працювала у позивача і сторони не зустрічалися, не спілкувалися з приводу повернення коштів. Відповідач не виплачувала хоча б частково борг та не надавала нових розписок про часткове погашення, розстрочку або сплату боргу. З письмовою пропозицією про повернення коштів позивач звернувся до неї лише 15.12.2018 (а.с.13). В зв`язку з вищевикладеним [PERSON] не обґрунтував поважність причин пропуску річного строку звернення до суду. Але зважаючи на ту обставину, що позивачем не доведено наявність на підприємстві недостачі, розмір такої недостачі та вину відповідачки у недостачі, в задоволенні позову відмовляється за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed