Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 червня 2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач свої зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 30 чевня 2014 року утворилась заборгованість (з урахуванням виданого Юріївським районним судом Дніпропетровської області 22 травня 2007 року судового наказу), у загальній сумі 18 138,22 грн., яку позивач просив стягнути із відповідача (а.с. 2-4). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року позов задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 10 червня 2005 року в сумі 18 138,22 грн., яка складається: 3686,65 грн. - заборгованість за кредитом; 19764,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 5313,08 грн., яка була стягнута судовим наказом Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2007 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", різниця становить - 18138,22 гривень. Вирішено питання судових витрат (а.с. 65-66). В апеляційній скарзі [PERSON]., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 71-73). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника, оскільки він не надав доказів про погашення заборгованості за кредитом. Однак, вказані висновки зроблені судом з порушенням норм матеріального та процесуального права Судом 1 інстанції встановлено, що 10 червня 2005 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості. 22 травня 2007 року Юріївським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 5313,08 грн., а також судових витрат в розмірі 40,50 грн.. Згідно із розрахунком банку станом на 30 червня 2014 року заборгованість складає 23 451,3 грн., з яких 3686,65 грн. - заборгованість за кредитом; 19764,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 5313,08 грн., яка була стягнута судовим наказом Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2007 року, різниця становить - 18138,22 грн. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти, але згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що позичальник перестав виконувати свої обов'язки по поверненню коштів і сплаті відсотків у червні 2006 року (а.с.7-9), строк дії картки встановлений у два роки, а погашення заборгованості повинно здійснюватись щомісячними платежами у розмірі 7% від загальної суми заборгованості (п.1.1.2. договору від 10 червня 2005 року, а.с.10). Відповідачем подані до суду заперечення на позов, в яких він посилався на сплив позовної давності (а. с. 57). Таким чином, судом 1 інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, що згідно із п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач у позовній заяві не посилався ні на збільшення строку позовної давності, ні на те, що він пропущений з поважних причин чи переривався видачею судового наказу, і не просив його поновити.

Outcome: dismissed