Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним договору купівлі-продажу від 18.12.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , та витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] . Вимоги мотивовано тим, що квартира протиправно вибула з комунальної власності внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб. Так, на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 30.11.2007 р. визнано мирову угоду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна право власності на квартиру визнано за [PERSON] та зареєстровано в БТІ. Надалі, 18.12.2012 р. [PERSON] продав, а [PERSON] придбала спірне майно за договором купівлі - продажу. В свою чергу 13.07.2013 р. [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру за договором купівлі - продажу. З відповідей Гребінківського районного суду Полтавської області вбачається, що протягом 2007 р. до суду не надходила та судом не розглядалась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна. [PERSON] пояснив що в суді не був, позов не подавав, намірів вчиняти дії щодо спірного майна не мав. [PERSON] зазначила, що під час укладення договору вважала, що підписує папери щодо відкриття фірми. Таким чином відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України договори купівлі - продажу від 18.12.2012 р. та є недійсним, а спірна квартира має бути витребувана у [PERSON] на підставі положень ст. 388 ЦК України, як майно, яке вибуло з володіння Київської міської ради поза волею позивача. За таких обставин перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах Київської міської ради просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу від 18.12.12 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю.; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55,60 кв. м., житловою площею 28,10 кв. м., вартістю 406 000,00 грн., судові витрати покласти на відповідачів. Провадження у справі відкрито 06.07.2015 року, справу призначено до розгляду. Запропоновано сторонам подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обгрунтовуються. Від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення проти позову, де зазначено наступне. В основу позову покладені матеріали кримінального провадження від 14.12.2012 р., а саме: протоколи допитів [PERSON] , [PERSON] , лист Шевченківської райдержадміністрації, що квартира не приватизовувалась, лист Гребінківського районного суду Полтавської області. Однак, обвинувачення по кримінальній справі нікому не пред`явлено, вирок суду відсутній. Право власності [PERSON] на квартиру набуто у відповідності до вимог законодавства та на законних підставах. Крім того, Київську міську раду було залучено до в якості третьої особи у справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю., Київська міська рада про визнання договору купівлі - продажу недійсним за яким винесено рішення. В задоволенні позову відмовлено повністю, рішення набрало чинності. Також, відповідно до листа Київського БТІ від 15.05.2013 р. № 10591 первинна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена за [PERSON] . Докази, що квартира будь - коли належала територіальній громаді міста Києва відсутні. Крім того, позов не містить жодних обгрунтувань необхідності представництва Київської міської ради. 14.11.2017 р. на підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-853 відповідно до п. 2.3.50Положення про автоматизовану систему документообігу суду здійснено повторний автоматичний розподіл справи та визначено головуючого суддю. Представник Київської міської справи направив в адресу суду письмові пояснення, просив задовольнити позов . Вказав, що між КМР та відповідачами жодні правочини відчуження нерухомого майна не укладались. Цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна не існувало. 08.02.2018 р., з огляду внесення змін до, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України (набрали чинності 15.12.2017 р.) в судовому засіданні з урахуванням учасників процесу, вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 19.10.2018 р. від представника [PERSON] надійшли заперечення на позов, 25.02.2019 р. і відзив , що за змістом аналогічні попереднім запереченням. Керівником Київської місцевої прокуратури № 10, яка є правонаступником прокуратури Шевченківського району м. Києва подав відповідь на заперечення де вказав наступне. В основу позову не покладено жодної преюдиції за наслідками досудового розслідування відповідного кримінального провадження, проте це не вказує на безпідставність заявлених вимог, які мають бути доведені в ході розгляду справи по суті. Крім того, під час розгляду справи за позовом [PERSON] не досліджувались спірні угоди та їм не надано жодної правової оцінки. Натомість у позові вказано, що спірне майно у встановленому законом порядку не вибувало із власності територіальної громади міста Києва, права власності на квартиру у відповідачів не виникало, т.я. відповідного рішення уповноваженого органу щодо відчуження майна не приймалось. Інші учасники процесу не користались правом подати відзиви на позов, пояснення по суті спору. В судовому засіданні представник Київської місцевої прокуратури № 10 підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні заявлених вимог за відсутності доказів того, що спірне майно належало позивачу. Інші відповідачі, треті особи, їх представники в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомили. Заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило. Вислухавши пояснення та доводи учасників процесу, дослідивши надані докази суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що 21.07.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. За умовами договору купівлі - продажу [PERSON] (продавець) передала у власність, а [PERSON] (покупець) прийняв та оплатив квартиру [ADDRESS] . При цьому, у договорі вказано, що [PERSON] стверджує, що є власником квартири на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу К.Ю. Бондар 18.12.2012 року. Так, як свідчать матеріали справи, 18.12.2012 р. було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу К.Ю. Бондар відповідно до умов якого, [PERSON] передав [PERSON] спірну квартиру у власність. У зазначеному договорі купівлі - продажу квартири вказано, що право власності на квартиру [ADDRESS] у [PERSON] виникло на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 30.11.2007 р. Матеріали справи містять копія ухвали Гребінківського районного суду м. Полтави від 30.11.2007 р. у справі № 2-893/07 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, якою затверджено укладену між сторонами мирову угоду. Як вбачається з даного процесуального документу, за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Представник прокуратури вважає, що договір купівлі - продажу від 18.12.12 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , витребувати від [PERSON] спірне майно на користь власника - територіальної громади міста Києва, оскільки квартира вибула із її володіння поза волею громади. В свою чергу представник відповідача [PERSON] вказує на відсутність доказів належності майна на праві власності Територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. До позовної заяви долучено протокол допиту свідка [PERSON] та свідка [PERSON] проведені 04.02.2013 р та 07.02.2013 р. відповідно в межах кримінального провадження № 12012110100001133 від 14.02.202 р. з яких вбачається, що [PERSON] до Гребінківського районного суду Полтавської області позовів не подавав, з [PERSON] не знайомий і наміру вчиняти будь- які правочини щодо спірного майна не мав, а [PERSON] насправді вважала під час укладення спірного правочину, що підписує папери на відкриття фірми. Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповіді Гребінківського районного суду Полтавської області від 31.10.2016 р. цивільна справа № 2-893/07 п. за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна у період з 2000 по 2007 р. включно Гребінківським районним судом Полтавської області не розглядалась, ухвала від 30.11.2007 року судом не приймалась. Приписами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Доказами, в розумінні ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, відповідно до ч. 2 т. 78 ЦПК України. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність вироку суду за наслідками розгляду кримінального провадження за № 12012110100001133, який набрав чинності, а тому підстави для визнання встановленими обставини викладені свідками у кримінальному провадженні відсутні. Разом з тим, з огляду на зміст інформації наданої Гребінківським районним судом Полтавської області дає суду право зробити висновок про те, що право власності у [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не виникло, зважаючи на положення ст. 328 ЦК України, оскільки мирова угода про визнання права власності на майно не постановлялась. Проте, приймаючи рішення по суті заявлених вимог, суд має зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В судовому засіданні не заперечувалась учасниками процесу та обставина, що в розумінні вимог чинного законодавства України, [PERSON] є добросовісним набувачем і доказів зворотного під час розгляду справи отримано не було. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справі № 911/3681/17) звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Отже, належним способом захисту права в даному випадку є саме витребування майна у останнього набувача на користь його власника. Разом з тим, підстави вважати, що саме територіальна громада м. Києва, яку представляє Київська міська рада є таким власником, відсутні. Рішенням № 26 від 13.01.92 р. виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів «Про формування комунального майна міста та районів» затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності мста. Відповідно до додатку № 1 до власності міста включено житловий будинок [ADDRESS] Так, як вбачається з відповіді Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.01.2017 р., наданої на запит керівника Київської місцевої прокуратури № 10, на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 р. № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», додатку № 3 до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» є балансоутримувачем житлових будинків комунальної власності територіальної громади м. Києва у Шевченківському районі, в тому числі і житлового будинку [ADDRESS] Також з відповіді вбачається, що з 01.11.2001 р. орган приватизації Шевченківського району станом на 26.01.2017 р. не проводив приватизацію квартири [ADDRESS] . Так, матеріали справи не мстять відомостей, що спірне майно відчужувалось Київською міською радою. Разом з тим, лист Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації ) від 13.05.2019 р. за № 056/93-9986 наданий на запит адвоката відповідача, свідчить про те, що право власності за територіальною громадою міста Києва на квартиру не реєструвалось. Необхідно наголосити, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України. При цьому статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом з тим, в силу ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на предмет спору, вищенаведені норми матеріального права доказуванню підлягає право на звернення до суду з позовом про витребування майна, а отже - надання доказів на підтвердження права власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на спірне майно - квартиру [ADDRESS] . Право власності, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України. Разом з тим, таких доказів - доказів реєстрації права власності на спірну квартиру за Київською міською радою отримано не було. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Слід звернути увагу на висновки зроблені 18.03.2020 р. Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного під час розгляду справи № 199/7375/16-ц. Так, колегією суддів зазначено - відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, N 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, N 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). З таких обставин Верховним Судом зроблено висновок, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, скасовано судові рішення першої таапеляційної інстанції та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову. Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було доведено обставин, з якими законодавець передбачає можливість витребування у добросовісного набувача спірної квартири, а тому вважає можливим відмовити у задоволенні позову. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed