Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

В грудні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, та після відкриття провадження у справі неодноразово уточнювала позовні вимоги, та остаточно 11 травня березня 2016 року представник позивача подав заву про часткову зміну предмету позову у цивільній справі, відповідно до якої просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 06 червня 2014 року за №431, яким відмовлено громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у передачі у власність (приватизації) квартири [ADDRESS]; визнати незаконним та скасувати рішення Бориспільської міської ради від 8 вересня 2015 року за №5525-66-VI, яким відмовлено громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у передачі у власність (приватизації) квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на приватизацію квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], в порядку її приватизації відповідно до Закону «Про приватизацію державного житлового фонду (а.с.173-181). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON], є лікарем КМЗ БРР «Бориспільський центр первинної медико-санітарної допомоги» та інвалідом III групи за каліцтвом, та у складі сім'ї з трьох осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON],- на підставі ст. 46 ЖК України та відповідно до Рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради за № 260 вона перебуває з 25 червня 1996 року на державному квартирному обліку та включена до окремого списку громадян, які користуються правом позачергового отримання житла, оскільки є молодим спеціалістом ЦРЛ, і знаходиться у списку серед громадян цієї черги за № 16. Позивач стверджує, що у зв'язку з цим, рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 8 червня 2010 року за № 8000-67-У, комунальному підприємству «Житлово-експлуатаційна контора-1» надано дозвіл на укладання договору оренди однокімнатної квартири [ADDRESS] з громадянкою [PERSON]. 15 вересня 2010 року між Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора-1» (орендодавцем) та [PERSON] (орендарем) був укладений договір оренди житлового приміщення за М 1, на підставі якого була передана квартира [ADDRESS], загальною площею 22,9 кв. м., в постійне користування на умовах найму. В подальшому, позивач разом із членами своєї сім'ї прийняли рішення скористатись наданим їм законом право на приватизацію квартири [ADDRESS], якою вони користуються на умовах найму, для набуття в установленому законом порядку право власності на неї. З цією метою, [PERSON] на підставі ст. ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року звернулася на ім'я Бориспільського міського голови, Федорчука А.С. із заявою про оформлення передачі в приватну у спільну сумісну (спільну часткову) власність квартиру [ADDRESS], якою позивач разом з членами своєї сім'ї використовує на умовах найму, за попередньою згодою повнолітнього члена сім'ї наймача, [PERSON], який проставив свій підпис на цій заяві. До заяви на передачу квартири у власність позивача, остання додала всі документи, необхідні для вирішення питання щодо її приватизаціїта передбачені п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, а саме: довідку про склад сім'ї та займані приміщення, копію договору оренди (найму), довідку про відсутність заборгованості по квартирі, довідку з попередніх місць реєстрації, ксерокопії паспортів всіх повнолітніх членів сім'ї, ксерокопії свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження неповнолітньої дитини, технічний паспорт на квартиру, виготовлений БТІ, довідку з Ощадбанку, що підтверджує невикористання наймачем житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Розглянувши заяву від 6 червня 2014 року громадян [PERSON] та [PERSON], виконавчий комітет Бориспільської міської ради 7 липня 2014 року прийняв рішення за №431, на підставі якого відмовив громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у передачі у власність (приватизації) квартири [ADDRESS] ум. Борисполі. На думку позивача, оскаржуване рішення виконавчого комітету прийняте з порушенням вимог актів законодавства України, поза межами повноважень, наданих законом виконавчому комітету міської ради, є немотивованим та необґрунтованим, порушує права та охоронювані законом інтереси позивача та членів її сім'ї, не містить жодних правових підстав, мотивів, обґрунтувань щодо наявності підстав для відмови. Позивач зазначає, що виконавчий комітет міської ради не наділений повноваженнями на прийняття рішення про відчуження, у тому числі приватизацію, а виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Зважаючи на незаконне рішення виконавчого комітету, позивач 15 липня 2015 року повторно звернувся на ім'я Бориспільського міського голови Федорчука А.С. із заявою про передачу у спільну сумісну власність орендованої квартири. Бориспільська міська рада, розглянувши заяву [PERSON], 8 вересня 2015 року прийняла рішення за № 5525-66-УІ, яким відмовила громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у передачі у власність (приватизації) квартири [ADDRESS], оскільки квартира є комунальною власністю територіальної громади міста та приватизації не підлягає. Позивач вважає, що наведені в рішенні підстави на підтвердження обґрунтування відмови у приватизації квартири суперечать вимогам закону та є необґрунтовані і такими, що порушують права та охоронювані законом інтереси позивача та членів його сім % зокрема. 3 серпня 2013 року реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області було видане Бориспільській міській раді Київської області свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загальною площею 23,8 кв. м., житловою площею 11,4 кв. м., а також за заявою Бориспільської міської ради, державним реєстратором реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 3 серпня 2013 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], з присвоєнням реєстраційного номеру об'єкта нерухомого майна: [NUMBER], та внесений запис про таку реєстрацію права за Бориспільською міською радою на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності від 3 серпня 2013 року. Посилаючись на вимоги Житлового кодексу України та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» позивач зазначає, що положення Закону поширюється на приватизацію житлового фонду місцевих рад, який відноситься до державного житлового фонду, та що відчуження квартир, які віднесені до фонду місцевих рад, здійснюється в порядку передбаченому цим Законом України. Наведені обставини, на думку позивача, дають підстави для скасування оскаржуваних рішень. Посилаючись на вимоги ст. ст. 328, 345 ЦК України, ст. 9 ЖК України,ст. ст. 1, 2, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»позивач вважає, що вона та члени її сім'ї мають право на приватизацію, тобто безоплатне одержання у спільну часткову чи спільну сумісну власність за їх спільною згодою, в рівних частках, по 1/3 квартири, в якій вони постійно проживають та користуються на умовах найму, і яка перебуває у власності територіальної громади та відноситься до державного житлового фонду. Позивач стверджує, що Бориспільська міська рада, відповідно до вимог ч. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду України" не мала права відмовити позивачу у приватизації квартири [ADDRESS], та що відповідач своєю відмовою, яка не ґрунтується на вимогах закону, позбавив позивача можливості набути право власності на спірну квартиру у передбачений законом спосіб, тобто здійснити процедуру приватизації, чим порушив її конституційні права, в зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав, та вважає, обраний спосіб - визнання права власності,- таким, що відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та судовій практиці. 29 квітня 2016 року третя особа [PERSON], діючи від власного імені, а також, діючи від імені та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], звернувся до Бориспільського міськрайонного суду із позовними заявами, які містять самостійні позовні вимоги, а саме вимоги: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/3 частки, за кожним, квартири [ADDRESS], в порядку її приватизації відповідно до Закону «Про приватизацію державного житлового фонду». В обґрунтування заявлених самостійних вимог треті особи посилаються на обставини, викладені аналогічно до обставин, наведених в позовній заяві позивачем (а.с.162-166, 167-172). В судовому засіданні представник позивач [PERSON] та представник позивача та третя особа [PERSON]- законний представник неповнолітньої [PERSON], повністю підтримали заявлені позовні вимоги позивача та самостійні позовні вимоги третіх осіб, а також викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що позивач та треті особи не набули право постійного користування спірною квартирою, оскільки були вселені в займане приміщення не на підставі ордера та в порядку черговості, а за цивільно-правовою строковою угодою - договором оренди житлового приміщення. Вважає, що виконавчий комітет як орган приватизації та міська рада, як уповноважений власником - територіальною громадою орган місцевого самоврядування в межах своїх повноважень та на підставі вимог закону прийняв рішення та відмовив позивачу та третім особам у приватизації квартири, яка є власністю територіальної громади та не підлягає приватизації згідно затвердженого міською радою «Положення про порядок передачі в оренду житла, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Борисполя», про що було відомо позивачу. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги позивача, а також самостійні позовні вимоги третіх осіб задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Сторонами визнано, що позивач [PERSON] разом з членами її сім'ї: чоловіком [PERSON] (а.с.97) та неповнолітньою дочкою [PERSON], [INFO] (а.с.98), - перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Бориспільської міської ради Київської області та, як також визнано сторонами, включена до окремого списку громадян, які користуються правом позачергового отримання житла, як молодий спеціаліст ЦРЛ, і знаходиться у списку серед громадян цієї черги за № 16. В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 08 червня 2010 року №8000-67-V було надано дозвіл комунальному підприємству «Житлово-експлуатаційна контора -1» на укладання договору оренди на однокімнатну квартиру [ADDRESS] з громадянкою [PERSON], та встановлено орендну плату у розмірі 1 гривня щомісячно за квадратний метр з ПДВ (а.с.8). На підставі вказаного рішення 15 вересня 2010 року між Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора-1» (Орендодавець) та позивачем [PERSON] (Орендар) був укладений Договір №1 оренди житлового приміщення (а. с. 9). Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 Предметом даного Договору є передача Орендодавцем у строкове платне користування Орендарю і членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], - житлове приміщення - ізольована квартира в [ADDRESS], загальною площею 23,9 кв. м, поверх - 5, кількість кімнат -1. За змістом п. 1.3 Договору строк оренди складає один рік з моменту прийняття житла, що передається в оренду та може бути продовженим за згодою сторін з повідомленням за 2 місяці до закінчення строку договору та подачею орендарем до виконавчого комітету міської ради клопотання з місця роботи, відповідно до якого автоматично здійснюється пролонгація даного договору на той самий строк та на тих самих умовах. Згідно з умовами підпункту 2.2.8 п. 2.2 Договору, Орендар зобов'язується після закінчення строку дії договору повернути житло або продовжити термін дії договору за згодою сторін на умовах, визначених в п. 10.2 Положення про порядок передачі в оренду житла, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Борисполя. За змістом підпунктів 2.4.2, 2.4.3 п.2.4 Договору визначено, що Орендар має право на переважне укладення договору оренди житлового приміщення на новий строк та на викуп житла після 10 років проживання у ньому, з моменту укладення договору (а.с.9-зворот). За змістом ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частино 2 цієї статті передбачено, законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За змістом ч. 3 ст. 760 ЦК України особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Частиною 1 ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. За змістом ч. 2 та 3 цієї статті визначено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. А також, що до договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що окремого закону, який би регулював підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, окрім Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України (УРСР) не існує. Частиною 1 ст. 9 діючого Житлового кодексу України (УРСР) передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Водночас ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Так за змістом ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Встановлено, що ордер на спірну квартиру №87 в м. Борисполі по вул. Лютневій, 16 позивачу не видавався. Дана обставинами визнана сторонами та згідно уточненої позовної заяви позивачем не оспорюється. Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 та ст. 51 Житлового кодексу України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості та, що жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 62 Житлового кодексу України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР. Отже твердження позивача та її представників, що спірних правовідносин мають бути застосовані положення Житлового кодексу України в частині регулювання наслідків укладеного договору оренди житлового приміщення, а саме щодо виникнення у позивача та членів її сім'ї - третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги у даній справі,- права постійного користування займаним житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], суперечать вимогам ст. ст. 58, 61 Житлового кодексу України та умовам укладеного договору оренди житлового приміщення, за змістом якого він є строковим, укладений строком на 1 рік та передбачає можливість його наступної пролонгації за згодою сторін та на той самий строк, а також не передбачає права позивача на приватизацію орендованого житлового приміщення, а лише право викупу після 10 років проживання у ньому. Суд також враховує, що умови укладеного між КП «Житлово-експлуатаційна контора-1» та позивачем [PERSON] умови договору оренди житлового приміщення від 15.09.2010 року не суперечать вищенаведеним вимогам ст. 62 Житлового кодексу України, а також вимогам ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору, а також враховує вимоги ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору та ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України щодо строку договору, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Встановлено, що позивач [PERSON], в тому числі за згодою повнолітніх членів її сім'ї - чоловіка [PERSON], неодноразово, в тому числі 16.01.2013, 06.06.2014 та 15.07.2015 (а.с. 13, 89, 104), зверталась до голови Бориспільської міської ради із заявами про передачу займаної квартири у приватну власність в порядку її приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується долученими до матеріалів справи заявами позивача та оскаржуваними рішеннями відповідачів. Так, згідно з даними паспорта позивача (а.с.4-6), даними паспорта третьої особи [PERSON] (а.с.95), а також довідки КП «ЖЕК- №1» від 06.06.2014 №6064 (а.с.102) позивач та треті особи з 21.09.2010 року значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS]. Згідно з довідкою ПАТ «Державний Ощадний банк України» №423 від 23 травня 2014 року позивач та треті особи не використали право на приватизаційний чек у ТВБВ №10026/0901 по м. Києву та Київській області (а.с.99). Судом встановлено, що 3 серпня 2013 року реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області було видане Бориспільській міській раді Київської області свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 7530327, на квартиру [ADDRESS], загальною площею 23,8 кв. м., житловою площею 11,4 кв. м., а також за заявою Бориспільської міської ради, державним реєстратором реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 3 серпня 2013 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], з присвоєнням реєстраційного номеру об'єкта нерухомого майна: [NUMBER], та внесений запис про таку реєстрацію права за Бориспільською міською радою на праві комунальної власності (а. с. 10, 41). Встановлено також, що згідно з рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 07 липня 2014 року № 431, розглянувши заяву від 06.06.2014 року громадян [PERSON] та [PERSON], було відмовлено громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у передачі у власність (приватизації) квартири [ADDRESS] ум. Борисполі (а.с.431). Крім того встановлено, що рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 08 вересня 2015 року №5525-66VI, міська рада, розглянувши заяву від 15.07.2015 громадян [PERSON], [PERSON], які діють від свого імені та імені неповнолітньої дочки [PERSON], відмовила громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у передачі у власність (приватизації) квартири [ADDRESS], оскільки квартира є комунальною власністю територіальної громади міста та приватизації не підлягає (а.с.14). Доводи позивача, що оскаржувані рішення прийняті в порушення вимог чинного законодавства, суд вважає необґрунтованими, оскільки за змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, тобто до повноважень виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, а також, що відповідно до підпункту 30 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації. А також звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Та обставина, що передана в оренду позивачу квартира є власністю територіальної громади м. Борисполя та відповідно до рішення Бориспільської міської ради від 03.03.2015 року №5116-61-VI «Про затвердження об'єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Борисполі, що не підлягають відчуженню, приватизації», на яке в оскаржуваному рішенні від 08 вересня 2015 року № 5525-66-VI, посилається Бориспільська міська рада (а.с.14), віднесена до таких об'єктів, сторонами не оспорюється. Той факт, що позивач та треті особи з 2010 року зареєстровані та внаслідок продовження строку дії договору оренди, до цього часу проживають в спірній квартирі [ADDRESS], не створює для позивачів право постійного користування квартирою, оскільки це прямо суперечить умовам укладеного позивачем договору оренди житлового приміщення від 15.09.2010, а також вимогам вищенаведеного чинного цивільного та житлового законодавства, яке регулює спірні правовідносини. З урахуванням викладеного, суд прийшов до переконання, що відповідачі , ухвалюючи оскаржувані рішення діяли у межах своєї компетенції, в порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством, та , що позивач та треті особи, які заявляють самостійні вимоги, не мають права постійного користування спірною квартирою та не набули право на її приватизацію, в зв'язку з чим заявлені позивачем вимоги щодо скасування оскаржуваних рішень, визнання права на приватизацію, а також вимоги позивача та третіх осіб щодо визнання за ними в рівних частках права власності на орендовану ними квартиру задоволенню не підлягають, в зв'язку з чим в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України в зв'язку з відмовою в позові, понесені позивачем та третьою особою [PERSON] судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed