Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

13.09.2016 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа Голосіївське районне управління юстиції у м. Києві про визнання шлюбу недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26.12.2014 року між нею та громадянином Республіки Сербія [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER]. У вказаному шлюбі [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 14.07.2015 року. Після народження дитини проживали разом у приміщенні за адресою: [ADDRESS], яке винаймалося позивачем за договором оренди. Після народження дитини відповідач набув право отримати дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції та посвідку на постійне проживання в Україні. Разом з тим, як згодом з'ясувалося справжнє ім'я відповідача - [PERSON], він є громадянином Федеративної Республіки Німеччина та розшукується компетентними органами Федеративної Республіки Німеччина за вчинення правопорушень, що передбачають покарання у вигляді позбавлення волі. За таких обставин,зважаючи на те, що до укладення шлюбу та протягом спільного проживання у шлюбі відповідач не повідомляв позивача про вищевикладені обставини та зареєстрував шлюб виключно з наміром отримати дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції для подальшого оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, та без наміру створення сім'ї, позивач просила суд визнати шлюб, укладений між нею та відповідачем недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Додатково зазначив, що шлюб між позивачем та відповідачем було зареєстрованого з метою прискорення оформлення відповідачу документів для законного перебуванні на території України. Також зауважив, що позивач мала намір створити сім'ю, зокрема завагітніла та народила дитину, в той час як метою відповідача було виключно отримання посвідки на постійне місце проживання в Україні. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за останній відомим місцем проживання в Україні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, позивача допитаного як свідка, з'ясувавши фактичні обставини даної справи та дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.12.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між громадянкою України [PERSON] та громадянином Республіки Сербія [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 1215. (а.с 3) У шлюбі народилася спільна дитина - малолітня [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 14.07.2015 року. (а.с. 4) Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки і чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Положеннями ч. 2 ст. 40 СК України та п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що за рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень СК України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім'ю чи про його відсутність. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено судом з показів позивача [PERSON] допитаної в судовому засіданні як свідок, остання працювала разом з відповідачем як перекладач, під час спільної роботи відповідач почав їй подобатися та у неї виник намір створити з ним сім'ю та народити від нього дитину. З огляду на те, що відповідач їй подобався, вона з легкістю зареєструвала з ним шлюб, з метою допомогти йому отримати документи для оформлення права на законне перебування на території України. Також зі змісту позовної заяви та показів позивача, допитаної як свідка в судовому засіданні, судом встановлено, що сторони проживали разом у приміщенні, що орендувалося одним із подружжя, відповідач допомагав позивачу матеріально. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження того, що відповідач зареєстрував шлюб з позивачем без наміру створити сім'ю, стороною позивача не надано, як не підтверджено й того, що мотивом реєстрації шлюбу було спрощення процедури отримання посвідки на постійне місце проживання на території України. Посилання в позовній заяві та в поясненнях позивача та її представника під час судового засідання на те, що у відповідача був відсутній намір створити сім'ю з позивачем, є виключно оціночними судженнями позивача та її представника, жодного доказу на підтвердження відсутності наміру у відповідача створити шлюб з позивачем суду надано не було. Виключно факт неповідомлення відповідачем свого дійсного імені та національності не може бути оцінено судом як належний доказ на підтвердження реєстрації відповідачем шлюбу з позивачем без наміру створення сім'ю, з урахуванням того, що сторони до та після реєстрації шлюбу спільно проживали, а також те, що у шлюбі народилася спільна дитина, батьківство відповідача щодо якої не оспорюється. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача за допомогою належних та допустимих доказів не доведено реєстрації шлюб без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed