Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Який мотивує тим, що відповідач [PERSON], шляхом звернення 16 жовтня 2017 року до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області, з усною заявою про вчинення кримінального правопорушення, яку прийняв оперуповноважений СКП Баришівського Вп Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області лейтенант поліції [PERSON], та склав відповідний Протокол прийняття заяви про вчинення правопорушення (або таке що готується) з дотриманням вимог ст.ст.60, 104, 214 КПК України (зареєстровано в ЖЄО № 6994 від 16.10.2017), умисно поширила про неї недостовірну інформацію, яка принижує її честь і гідність. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], на її користь 50 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати зі сплати судового збору і витрат на правову допомогу адвоката у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов підтримали в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в запереченнях до позову та в судовому засіданні проти заявленого позову заперечив в повному обсязі та зазначив, що [INFO] позивач [PERSON] приїхала в с. Селичівка Баришівського району Київської області з м. Києва, де постійно проживає, з'ясовувала у мешканців села місце проживання [PERSON], цікавитись складом її сім'ї, майном [PERSON], фотографувала будинок відповідача та подвір'я. Крім того звернулась до працівників Селичівської сільської ради з питаннями про її особисте життя, її сина, та майно. При спілкуванні з [PERSON] остання не повідомила їй нічого, лише зазначила, що будинок відповідачки побудовано за грошові кошти [PERSON] та в ньому знаходяться її речі. В подальшому їй стало відомо, що [PERSON] зверталась з запитами щодо її майна в органи виконавчої влади, тому відповідач вважала, що [PERSON] не законно збирає відомості щодо неї та її майна, таму за захистом своїх прав вона звернулась в поліцію. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, суд вважає заявлений позов немотивованим та таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Обставини встановлені судом. Судом встановлено, що [INFO] позивач [PERSON] з своїм представником [PERSON] та свідком [PERSON], приїхали в с. Селичівка Баришівського району Київської області, а саме до будинку , що розташований по [ADDRESS], та належить відповідачу [PERSON]. Там вони почали фотографувати будинок та подвір'я. Коли до них вийшла жінка яка була на подвір'ї, та запитала, що їм потрібно, [PERSON] запитала чи може вона побачить [PERSON], на що їй відповіли, що останнього немає, та рекомендували йому зателефонувати. Коли [PERSON] з [PERSON] та свідком [PERSON] вже збирались піти, вийшла відповідач, та запитала чому позивач фотографує її будинок, на що позивач відповіла, що даний будинок будував її чоловік, після чого відповідач пішла. В подальшому [PERSON] поїхала до Селичівської с/ради Баришівського району Київської області, де розпитувала у людей які були в сільській раді, чий то будинок, хто там проживає та таке інше. Їй розповіли, що власник будинку [PERSON], та останнім часом там з'явився «завидний зять» після чого рекомендували звернутись до голови сільської ради. Що вони і зробили, проте не дочекавшись відповіді 10.10.2017 року представник позивача повторно направив адвокатський запит, на який 11.10.2017 року отримали відповідь. [PERSON] дізнавшись з телефонної розмови від сільського голови [PERSON], що її майном та родиною цікавиться позивач, звернулась з до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області про те, що позивач [PERSON] збирає щодо неї конфедиційну інформацію, вважаючи що таким чином позивач втручається в її особисте життя, та загрожує її власності. Дані обставини встановлені судом як з наданих письмових матеріалів так і з показів сторін та свідків. Так, будучи допитаною в якості свідка, позивач [PERSON] пояснила суду, що з своїм чоловіком [PERSON] вона розвелась в 2017 році, після 19 років спільного подружнього життя. В останній час їй було відомо, що її чоловік десь в Київській області будував будинок, та коли стало питання про поділ спільного майна, вона дізналась від знайомих, що бувший чоловік мешкає в с. Селичівка Баришівського району. 15.09.2017 року позивач. Ввечірній час, після роботи поїхала в с. Селичівка, де біля одного з будинків побачила автомобіль [PERSON] , а в дворі побачила самого [PERSON]. Вона не стала підходити до будинку та поїхала додому. [INFO] позивач [PERSON] з своїм представником [PERSON] та свідком [PERSON], поїхали в с. Селичівка, там вони підїхали до будинку, що розташований за адресою [ADDRESS], який належить відповідачу [PERSON]. Приїхавши до будинку вони почали фотографувати будинок та подвір'я. На подвір'ї будинку вони бачили жінку та чоловіка, та коли до них вийшла жінка яка була на подвір'ї, та спитала, що їм потрібно, [PERSON] спитала, чи може вона побачить [PERSON], на що їй відповіли, що останнього немає, та рекомендували йому зателефонувати. Коли [PERSON] з [PERSON] та свідком [PERSON] вже збирались піти, вийшла відповідач, та запитала чому позивач фотографує її будинок, на що позивач відповіла, що даний будинок будував її чоловік, отримавши відповідь відповідач пішла. В подальшому [PERSON] поїхала до Селичівської сільської ради Баришівського району Київської області, де розпитувала у людей які були в сільській раді, чий то будинок, хто там проживає та таке інше, їй розповіли, що власник будинку [PERSON], а ткаож з'явився «завидний зять», після чого порекомендували звернутись до голови сільської ради. Що вони і зробили, проте не дочекавшись відповіді 10.10.2017 року представник позивача повторно написав адвокатський запит, який вони відвезли до Селичівської сільської ради та особисто передали сільському голові. Відповідь на даний запит вони отримали 11.10.2017 року. Свідок [PERSON] пояснила суду, що дійсно [INFO] на прохання позивача вона їздила в с. Селичівку Баришівського району Київської області. Там вони підїхали до якогось будинку, адреси вона не знає, а дорогу показувала позивач [PERSON]. Біля будинку на подвір'ї вони бачили чоловіка та жінку, коли до них підійшла жінка [PERSON] спитала чи може вона побачити [PERSON], на що їй відповіли що його немає, та запропонували зателефонувати йому. Вони збирались йти, та [PERSON] декілька разів сфотографувала будинок. В цей час до них вийшла ще одна жінка, яка спитала чому [PERSON] фотографує її будинок, на що остання відповіла, що будинок будував її чоловік, в свою чергу, жінка нічого не відповіла та пішла, а вони поїхали до сільської ради. В приміщення сільської ради свідок не заходила. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сільським головою с. Селичівка. Позивача вона побачила 10.10.2017 року, коли вона повернулась з наради та в приміщенні сільської ради побачила позивача. Остання привезла запит, але до цього з приводу аналогічного запиту до неї звертався районний архітектор. Під час розмови позивач пояснила, що у неї проблеми з бувшим чоловіком, а також скаржилась, що чоловік повивозив з дому майно та консервацію. Свідок сказала, щоб позивач розбиралась з своїми сімейними проблемами сама. Під час розмови позивач цікавилась родиною [PERSON], питала про її сина, про його вік, та про життя родини. В подальшому, до неї телефонувала [PERSON] та питала хто приїжджав та цікавився нею та її майном, на що свідок відповіла їй, що то була бувша жінка чоловіка, який з нею живе. Законодавство, що регулює спірні правовідносини. Відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Тобто будь-яка особа має право визначити для себе, яку інформацію вона не бажає поширювати і зробити її конфіденційною. Посилання позивача та її представника [PERSON] на ст.11 Закону України «Про інформацію», якою начебто встановлено, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність , освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата та місце народження, є хибними. Оскільки зазначена інформація відноситься не до конфедеційної інформації, а до персональних даних. Таке визначення міститься і в Законі України «Про захист персональних даних», який регулює обробку таких даних в базах даних та картотеках, а також у ратифікованій Україною Конвенції «Про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних». Ідентифікуючою інформацією може виступити як прізвище, ім'я по батькові, так і ціла сукупність даних - ПІБ, дата народження, місце проживання, місце роботи, біографія, факти з життя тощо. Стаття 32 Конституції України передбачає, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфідеційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ч.2 ст. 302 ЦК України збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Пунктом 16 Постанови ПВС України № 1від 27.02.2009 року передбачено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Пунктом 1 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) визначено, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема : у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності. За ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Висновки суду. Як зазначено вище, судом встановлено, що намагаючись захистити своє майнове право, позивач [PERSON] за допомогою свого представника [PERSON], зверталась в органи місцевого самоврядування з відповідними запитами щодо майна відповідача. Крім того отримавши 28.09.2017 року відповідь Баришівської РДА за № 654 про те, що на будівництво будинку на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] був наданий будівельний паспорт [PERSON], при цьому отримавши копію будівельного паспорту з особистою заявою відповідача, в якій вказані її персональні данні(а.с.37-41), позивач продовжує збір інформації про майно відповідача, та 10.11.2017 року особисто відвозить до Селичівської сільської ради адвокатський запит, в якому ставиться питання не тільки щодо власника будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS], а й ряд запитань, щодо самого будинку, його площі, будівельних характеристик, отримання дозволів, підключення до інженерних мереж тощо. Крім того в особистій розмові з сільським головою [PERSON] позивач цікавиться родиною відповідача, її сином, віком її сина, сімейним станом відповідача. Тобто намагаючись захистити свої права позивач отримала інформацію, яку відповідач визначила для себе як конфедиційну, оскільки дана інформація не є загальнодоступною, тому відповідач не бажала її розповсюдження. При цьому, як пояснила позивач, при зустрічі з відповідачем, вона жодним чином не пояснила мету свого візиту, не пояснила, що намагається знайти майно бувшого чоловіка для подальшого розподілу, а лише в категоричній форму заявила, що будинок побудований її чоловіком. З огляду на вказане, відповідач мала повне, законне право та підстави для звернення до правоохоронних органів за захистом своїх законних прав та інтересів. Разом з тим достовірно знаючи, з відповідей Баришівської РДА від 28.09.2017 року за № 654 та Селичівської с/ради від 11.10.2017 року за №24, про власника домоволодіння за адресою [ADDRESS], позивач за допомогою свого представника втретє звертається до Селичівської сільської ради з адвокатським запитом від 25.01.2018 року, в якому вже жодним чином не стоїть питання про [PERSON], а маються лише питання щодо майна відповідача(а.с.236). Про збір позивачем [PERSON] інформації, щодо відповідача [PERSON], свідчить також копія паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного коду відповідача [PERSON], тобто саме документів, які відповідно до ст.11 Закону України «Про інформацію» містять відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Суд звертає увагу, що дані документи надані суду саме позивачем та завірені печаткою представника позивача [PERSON](а.с.47). Аналізуючи Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.10.2017 року та пояснення від 16.10.2017 року дані відповідачем [PERSON], суд не вбачає в даних документах неправдивих відомостей які розповсюджувала відповідач, оскільки судом встановлено, що позивач дійсно зверталась в органи державної влади з запитами щодо майна відповідача, а в особистих розмовах, зокрема в розмові з свідком [PERSON] цікавилась особистим життям [PERSON] та її сином, а як свідчить копія паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного коду відповідача [PERSON] [PERSON] збирала персональні данні відповідача. Щодо посилання позивача на те, що при зверненні до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області відповідач [PERSON] вказала неправдиву інформаціє про те, що позивач є її сусідкою, суд зазначає наступне. Не в Протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.10.2017 року не в поясненні від 16.10.2017 року немає жодної згадки про те, що [PERSON] є сусідкою [PERSON]. Дані відомості вказані працівником поліції при реєстрації заяви в журналі реєстрації, тому звідки взялись такі відомості та чи має до них відношення [PERSON] в судовому засіданні не встановлено. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Враховуючи, що відповідач довела, що дані поширені нею в Протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.10.2017 року та поясненні від 16.10.2017 року є достовірними, тому звернення відповідача за захистом свого права було правомірним. Таким чином суд вважає, що позивач не довела факту заподіяння їй моральної шкоди, та в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed