Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , у якому проживає [PERSON] . Позивачка вказала, що відповідач постійно порушує громадський порядок, зловживає спиртними напоями, чинить перешкоди у користування житловим приміщенням їй та її родичам, застосовує насилля та не бере участі в утриманні житла. У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням. Відповідач подав відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що твердження про те, що він зловживає спиртними напоями та чинить перешкоди позивачці у користування житлом є помилковими. Також вказав, що вчинив домашнє насильство стосовно позивачки одноразово, тобто у його діях відсутня системність. Крім того, зауважив, що належний позивачці житловий будинок є його єдиним житлом (а.с. 47). У засідання з`явилися представники позивачки [PERSON] та [PERSON] , відповідач та його представник [PERSON] . У засіданні представники позивачки підтримали позов з підстав, зазначених у ньому. Останні повідомили, що відповідач зловживає алкогольними напоями, вчиняє домашнє насильство, застосовує фізичну силу до позивачки; одного разу навіть облив житлове приміщення бензином та погрожував підпалити. Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову, оскільки належний позивачці житловий будинок є єдиним житлом відповідача. Відповідач вказав, що позивачка провокує сварки, та що дійсно погрожував підпалом у зв`язку із бажанням позивачки вигнати його із житла; підтвердив факти погроз, які висловлював на її адресу. Відповідач повідомив, що позивачка добровільно надала згоду на його проживання у її будинку, оскільки квартиру, де він мешкав раніше, вирішено було віддати дитям від шлюбу з колишньою дружиною [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6), у якому проживає відповідач (а.с. 16). 02 вересня 2019 року Житомирський районний суд Житомирської області у справі № 278/2147/19 виніс постанову про накладення штрафу в розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, яке полягало у вчинені домашнього насильства відносно [PERSON] та [PERSON] шляхом образи словами нецензурної лайки (а.с. 19-20). У процесі розгляду справи встановлено, що позивачка добровільно надала згоду на проживання відповідача у належному їй житловому приміщенні Також судом встановлено, що відповідач перебував у шлюбі з дочкою позивачки [PERSON] , та що наразі у нього наявні неприязні стосунки як з позивачкою, так і з її дочкою. Свідок [PERSON] , який є сусідом сторін, повідомив, що декілька разів бачив відповідача напідпитку, а також був очевидцем того, як останній буянив, у зв`язку з чим викликалася поліція. Дочка позивачки [PERSON] повідомила, що відповідач зловживає алкогольними напоями, та що у зв`язку з його неправомірною поведінкою неодноразово викликалася поліція. Також вказала, що позивачка на той час добровільно дозволила відповідачу проживати у належному їй житлі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, у ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР). Статтею 157 ЖК Української РСР визначено, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У пункті 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Із урахуванням викладено, для застосування норми статті 116 ЖК Української РСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачка не довела, що відповідач, який є її зятем та вселився у спірне житло за її згодою, здійснював стосовно неї порушення правил співжиття, які мали системний характер. Так, матеріалами справи підтверджено вчинення відносно позивачки 08 серпня 2019 року домашнього насильства шляхом образи словами нецензурної лайки, однак ці дії мали одноразовий характер. Також суд зазначає, що не може взяти до уваги інформацію Житомирського РВП та постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (18, 21-24), оскільки ці дії вчинені відносно іншої особи - [PERSON] . Крім того, суду не надано доказів на підтвердження того, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у зв`язку із вчиненням ним протиправних дій. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність визначених ст. 116 ЖК УРСР підстав для застосування такого крайнього заходу втручання у право відповідача на житло як виселення на момент розгляду справи, у зв`язку з чим вважає за потрібне відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed