Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся з позовом в якому просив визнати п. 12.1 Договору № 000981 від 21.09.2015 року недійсним, стягнути 49000,00 грн., які були ним сплачені, а також комісію за переказ готівки в сумі 588,00 грн. Рішенням Красноградського районного суду Харківської областівід 2 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано п. 12.1 договору фінансового лізингу № 000981 від 21.09.2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», код ЄДРПОУ 39733392, юридична адреса - вул. Шовковична, буд. 42-44, м. Київ, 01601 та [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], недійсним з моменту вчинення договору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», код ЄДРПОУ 39733392, юридична адреса - вул. Шовковична, буд. 42-44, м. Київ, 01601 на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], сплачені ним кошти за Договором фінансового лізингу № 000981 від 21.09.2015 року у розмірі 49000,00 ( сорок дев'ять тисяч) 00 коп., та комісію за переказ готівки в сумі 588,00 (п'ятсот вісімдесят вісім) грн.. 00 коп., а всього стягнуто 49588,00 ( сорок дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят вісім грн., 00 коп.). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», код ЄДРПОУ 39733392, юридична адреса - вул. Шовковична, буд. 42-44, м. Київ, 01601судовий збір в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім грн.) 00 коп. на р/р 31214206700300, одержувач: УДКСУ у Красноградському районі 22030001, код одержувача 37886402, банк одержувача ГУДКСУ в Харківській області, МФО 851011, код ЄДРПОУ суду 02893918. Не погоджуючись з зазначеним рішенням представник Брановицький О.О., який діє в інтересах ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1515,80 грн. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду ухвелено з порушенням чинного законодавства України.Судом першої інстанції не в повній мірі досліджено правовідносини, що склалися між сторонами, невірно надано правову оцінку наданим доказам та невірно встановлено правову природу правочину. Суд в оскаржуваному рішенні не навів мотивів та належних доказів з яких вважає, що умови Договору порушують принцип добросовісності у розумінні чинного законодавства. Судом першої інстанції неповно встановлено фактичні обставини, які мають істотне значення для справи, невірно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах, що призвело до поверхового та неправильного вирішення спору. Крім того, вважає, що судом не враховано того, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням вимог чинного законодавства України. Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача , обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щодоговором забезпечено лише захист інтересів лізингодавця, що свідчить про диспропорцію між правами та обов'язками сторін. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 21 вересня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 000981, відповідно до якого відповідач взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки МТЗ, модель 82.1, об'ємом двигуна 4.75 /дизель, зазначений у п.1.1. договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 21120,69 доларів США у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором (а.с.6-13). 15 жовтня 2015 року позивач надіслав відповідачу заяву про розірвання договору фінансового лізингу. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов"язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного 05 жовтня 2015 року, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 49000,00 грн.. Позивач сплатив цю суму. Позивач наполягає, що під час укладення договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, під час укладання даного правочину його не було ознайомлено з умовами договору та законодавством , що його регулює. Він не мав можливості об"єктивно оцінити та усвідомити умови договогу, виявити недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання договору. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання вказаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дійсно, в силу ст. 230 ЦК України, правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосуються обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність. При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У даній справі відсутні належні та допустимі докази тому, що при укладені оспорюваного договору фінансового лізингу працівники відповідача навмисно ввели в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчували обставини, які мають істотне значення для угоди, що укладається. Так, оспорюваний договір викладений у письмовій формі, містить детальне викладення умов на 6 аркушах, кожна з яких була підписана позивачем. Крім того позивачем підписані додатки до договору, в яких зазначена марка та модель автомобілю, що є предметом договору та графік сплати авансового платежу і розмір адміністративного платежу. В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підписи позивача на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В прикінцевих положеннях договору зазначено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними умовами та змістом договору та додатків до нього. Таким чином, договір фінансового лізингу укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Розірвання договору тягне за собою наслідки, передбачені законом або договором. Заявляючи вимогу про визнання недійсним саме п.12.1. спірного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем не було зазначено суттєвих обставин, які б давали підстави вважати, що умови цього пункту договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить 18 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним. Договір фінансового лізингу відповідає вимогам спеціального законодавства, яким регулюються правовідносини фінансового лізингу та з аналізу умов спірного договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків позивача та відповідача. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Згідно визначення термінів договору - Адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністратитивного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (10%). Зазначене узгоджується із ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно якої сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов пункту 12.1. договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Судовою колегією не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак і враховується той факт, що позивач звернувся з заявою про розірвання договору в односторонньому порядку, в позові просить визнати лише п.12.1 недійсним, а тому не можна це питання розглядати в порівнянні з іншими умовами договору. Позивач позовних вимог про визнання договору вцілому недійсним не заявляв. Разом з тим, положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовані судом першої інстанції не у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним. За таких обставин, підстав для визнанняп.12.1 договору недійсним судовою колегією не встановлено. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції підставою для чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed