Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

22 травня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: визнати односторонній правочин, яким є довіреність, видана відповідачем на ім'я позивача щодо володіння, користування і розпорядження (з правом виїзду за кордон) транспортним засобом ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - удаваним правочином, вчиненого з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу транспортного засобу ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; визнати право власності позивача на транспортний засіб ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]: стягнути з відповідача на користь відповідача судові витрати. Позов мотивовано тим, що на початку липня 2007 року позивач [PERSON] домовився з відповідачем [PERSON] про купівлю належного останньому автомобіля ВАЗ 21099-20, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 28 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено правочин у формі довіреності (посвідчена приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 3024) щодо володіння, користування і розпорядження (з правом виїзду за кордон) транспортним засобом ВАЗ 21099-20, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований в Павлоградському МРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 01.06.2006 року та належний відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 [NUMBER]. Строк довіреності був встановлений до припинення її дії. Одразу після посвідчення довіреності позивач в присутності приватного нотаріуса, [PERSON] та [PERSON] передав грошову суму коштів 10000 грн. відповідачу. Останній в свою чергу передав позивачеві свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Таким чином, між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів визначену між сторонами. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні позивач пояснив суду, що довіреність читав, нотаріус роз'яснила, що позивач зможе користуватись автомобілем на підставі оформленої довіреності, інший правочин не змогли оформити через кредит, який не було виплачено, домовились, що позивач виплачує кредит, потім транспортний засіб переоформлюють через органу МРЕВ. Також позивач вказав, що не обізнаний з нормами права, не розумів, що право власності йому не переходить. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], дружина позивача, пояснила суду, що між її чоловіком та [PERSON] було досягнуто згоди щодо передачі її чоловіком [PERSON] грошових коштів, оформлення довіреності на автомобіль, та переоформлення транспортного засобу в органах МРЕВ після виплати її чоловіком банку кредиту за цей автомобіль, проте коли її чоловік сплатив кредит за автомобіль, відповідач зник. Також вказала, що була присутня при посвідченні приватним нотаріусом довіреності [PERSON], підтвердила, що зі змістом довіреності ознайомили присутніх, її чоловіка, [PERSON], її, [PERSON], [PERSON], яка зараз змінила прізвища на [PERSON], крім того нотаріус надавала роз'яснення. В судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], двоюрідна сестра позивача, вказала, що була присутня при посвідченні приватним нотаріусом довіреності [PERSON], у зв'язку з тим, що це було давно вже нічого не пам'ятає, проте пам'ятає, що [PERSON] передав кошти позивачу. В судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], двоюрідний брат позивача, пояснив суду, що працював разом з [PERSON] і [PERSON], позивачем, знав про їх домовленості від [PERSON], не був присутнім при оформленні довіреності та складенні розписки. Заслухавши позивача, представника позивача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. 28 липня 2007 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] була посвідчена довіреність [PERSON], якою він уповноважив [PERSON] представляти його інтереси як власника ТЗ в органах ДАІ, на СТО, в МРЕВ, а також в будь-яких установах, підприємствах і організаціях з питань користування транспортним засобом марки ВАЗ 210990-20, випуску 2006 року, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ-легковий-седан-В, об'єм двигуна-1499 куб.см, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований в Павлоградському МРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 01.06.06 р., належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого Павлоградським МРЕВ 01.06.96 р., проходження техогляду, сплатою податків, страхування, ремонтом, діагностикою цього транспортного засобу, слідкувати за його технічним станом, здійснювати його поточний ремонт, замінювати деталі, які вийшли з ладу керувати під час здійснення визначених цією довіреністю повноважень, а також вчиняти всі необхідні дії, пов'язанні з цією довіреністю. Вказаний транспортний засіб на момент розгляду справи зареєстрований за відповідачем, вказаний автомобіль значиться в АІС «Арешт АМТ» санкцією «відчуження заборонено» - два арешти, які накладались Павлоградським ВРЕВ: за постановою прокуратури м.Павлоград 20.07.2012 року, за постановою ДВС м.Павлоград 01.12.2012 року, 05.06.2013 року також був накладений арешт на даний автомобіль відділом розшуку УДАІ УМВС України з санкцією «оголошено в розшук». Так, відповідно до діючого законодавства в Україні власники транспортних засобів зобов'язані їх зареєструвати в порядку, передбаченому затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388 з послідуючими змінами Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів і в результаті цього отримати у підрозділі Державтоінспекції свідоцтво про реєстрацію, яке і є документом, що підтверджує право власності на транспортний засіб. Перехід права власності, в тому числі і на підставі відповідних угод, фіксується державною реєстрацією транспортних засобів, що проводиться на підставі заяв власників і поданих ними документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу. Зазначений вище порядок у пункті 8 наводить перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу та передбачає, що ці документи повинні бути засвідченні підписом відповідної особи, що скріплені печаткою. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, ніж ті, які передбачені правочином (п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року). Сторони в удаваному правочині діють свідомо для досягнення певної особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Отже, наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем в обґрунтування позову не надано жодних доказів на підтвердження удаваності дій сторін при вчиненні оспорюваного правочину, які б були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди. Матеріали справи не містять доказів в підтвердження наміру [PERSON] та [PERSON] укласти договір купівлі-продажу автомобіля 28 липня 2007 року та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору купівлі-продажу. Розписка [PERSON], в якій вказано, що він продав автомобіль марки - ВАЗ 210990-20, випуску 2006 року, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], державний номер [NUMBER], [PERSON] не є належним доказом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством України визначено інший порядок купівлі-продажу транспортних засобів. Суд також бере до уваги положення ст.5 Закону України "Про нотаріат" та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (наказ Міністерства юстиції України №40/5 від 3 березня 2004 року) згідно яких нотаріус зобов'язаний сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій. Невиконання чи неналежного виконання таких обов'язків приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу не вбачається. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищенаведене та з огляду на пояснення позивача, представника позивача та покази свідків, докази, надані у справі, суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання довіреності удаваним правочином, який вчинений з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Outcome: dismissed