Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

19 липня 2018 року з П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області за підсудністю надійшов позов, де позивачка [PERSON] , уточнивши свої позовні вимоги, просила ухвалити судове рішення, яким поділити майно, що знаходиться у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] наступним чином: - передати і визнати право власності за [PERSON] , [INFO] , уродженцем м.Стрий Львівської області, частку квартири за адресою [ADDRESS] , що належала на праві сумісної власності [PERSON] , [INFO] - передати і визнати право власності за [PERSON] , [INFO] , уродженкою с.Попасне Новомосковського району Дніпропетровської області частку квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві сумісної власності [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Стрий Львівської області. В своїй заяві позивачка посилалась на те, що вона з відповідачем знаходилась у шлюбі з 05.10.1991 року по 31.03.2014 року. За час спільного проживання 13.10.1999 року ними було приватизовано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира являється спільною сумісною власністю її, відповідача та їх доньки [PERSON] Також 28.11.2011 року вони придбали однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю її та відповідача. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем в усному порядку досягли згоди, що [PERSON] повноправно користується часткою квартири, яка знаходиться у м. П`ятихатки, яка належить позивачці та отримав правовстановлюючі документи на дану квартиру, а вона, в свою чергу користується часткою квартири, яка належить відповідачу у с. Саксагань та отримала правовстановлюючі документи на цю квартиру. Так, користуючись спірною квартирою у с. Саксагань, вона зробила у ній ремонт та витратила кошти на придбання будівельних матеріалів в сумі 34360,88 грн. На даний час вона разом із теперішнім чоловіком та сином проживають у квартирі [ADDRESS] . Однак, відповідач [PERSON] неодноразово порушував усну домовленість про добровільний поділ майна та у 2017 році звернувся до суду із заявою про вселення у квартиру у с. Саксагань та його позов було задоволено, що змусило її звернутись до суду з даним позовом, оскільки за час проживання у квартирі в с. Саксагань, вона самостійно за власні кошти зробила в ній ремонт, на який витратила суму 34360,88 грн. Також, разом з уточненою позовною заявою позивачка подала до суду заяву про забезпечення доказів, яку ухвалою суду від 03 серпня 2018 року було повернуто заявнику. Ухвалою Жовтоводського міського суду від 03 серпня 2018 року було відкрито провадження по даній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Жовтоводського міського суду від 26 вересня 2018 року було допущено участь третьої особи [PERSON] у судовому засіданні в режимі відео-конференції з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, який знаходиться за адресою: 76000, м. Івано-Франківськ вул. Грюнвальдська, 11. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та окрім підстав, викладених у позовній заяві, зазначили, що 15.08.2018 року третя особа по справі [PERSON] , направила до суду заяву, в якій зазначила, що вона відмовляється від 1/3 частки квартири за адресою [ADDRESS] на користь позивачки. Таким чином у її та відповідача спільній сумісній власності перебувають дві однокімнатні квартири які можливо поділити між співвласниками, шляхом виділення кожному по одній квартирі без втрати їх цільового призначення. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. При цьому представник позивача зазначила, що запропонований позивачкою нібито поділ спільного майна є нерівним, оскільки позивач вимагає передати їй Ѕ належну йому частку квартири, в той час, як вона пропонує взамін належну їй 1/3 частку квартири, щодо частки квартири, яка належить дочці, то на сьогоднішній день позивачка не є власником цієї частки, незважаючи на те, що дочка відмовляється від права власності на свою частку. Також, представник позивача зазначила, що позивач розцінює позовні вимоги [PERSON] , як вимогу позивачки позбавити його права власності на належне йому майно та примусове набуття ним без його згоди права власності на майно, належне позивачу. Крім того, позбавлення відповідача права власності на належну йому частку в спірній квартирі в с. Саксагань завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він постійно проживає в с. Саксагань, в якому має родинні та сталі соціальні зв`язки, здійснює догляд за совоєю хворою матір`ю, спільне проживання з якою в силу її захворювання є неможливим. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою сторін та має частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак вона відмовляється від своєї частини цієї квартири на користь матері [PERSON] , таким чином мати має більшу частку у своїй власності на цю квартиру, ніж батько, а тому вважає запропонований позивачкою варіант поділу з батьком спільного майна прийнятним та підтримує позов. При цьому, на питання представника позивача [PERSON] пояснила, що не зверталась до нотаріуса з приводу відмови від своєї частки квартири на користь матері та не реєструвала свою відмову у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05.10.1991 року в Саксаганській сільській раді П`ятихатського району Дніпропетровської області, актовий запис №20 було розірвано (а.с.9). 11 листопада 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.10). Згідно з договором купівлі-продажу від 28.11.2011 року, посвідченого нотаріусом Пятихатської державної нотаріальної контори Новенко С.В. та витягом з державного реєстру правочинів [PERSON] та [PERSON] належать на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.15-18). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 жовтня 1999 року, виданого виконкомом П`ятихатської міської ради народних депутатів, однокімнатна квартира [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.61). Норма ч. 1, ч. 2ст. 355 ЦК України прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За змістом ч. 1ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з ч. 2ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачає, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до ч.1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної сумісної чи часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України). Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу. Проте, у своїй уточненій позовній заяві, позивач просить суд , зокрема, передати і визнати право власності за [PERSON] , на частку квартири за адресою [ADDRESS] , що належала на праві сумісної власності [PERSON] , та передати і визнати право власності за [PERSON] на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві сумісної власності [PERSON] . Тобто, позивач фактично просить обміняти частини різних квартир, які перебувають як в спільній частковій так і в спільній сумісній власності та позбавити відповідача права власності на належне йому майно і примусове набуття ним без його згоди права власності на майно, належне їй та їхній дочці [PERSON] , що суперечить наведеним вище нормам діючого законодавства. При цьому, із досліджених судом доказів по справі вбачається, що розміри часток у праві спільної сумісної власності сторін та третьої особи на кв. [ADDRESS] правовстановлюючими документами не визначені та припинення права власності на частку, квартири, яка належить третій особі [PERSON] на даний час не зареєстроване у встановленому законом порядку. Ввідповідно до ст. 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За правилом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у ст.319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. У частинах першій та другій ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Одночасно за правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, право власності [PERSON] на частку в спільному майні (квартирі [ADDRESS] ) може бути припинено при наявності усіх вище наведених умов та за умови попереднього внесення позивачем вартості відповідної частки на депозитний рахунок, що позивачем зроблено не було. Поділ майна, яке є у спільній частковій власності та у спільній сумісній власнотсті шляхом їх фактичного обміну, нормами діючого законодавства не передбачено. Набуте позивачем та відповідачем майно за час шлюбу є спільним частковим та спільним сумісним в рівних частинах. У разі порушення прав власності іншим співвласником, законом передбачено способи захисту такого права, зокрема усунення перешкод в користуванні власністю або виділ частки майна внатурі. Таким чином, проаналізувавши усі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки запропонований позивачем спосіб поділу майна, яке належить їй відповідачу та третій особі на праві спільної сумісної власності, їй та відповідачу на праві спільної часткової власності не має під собою правового обґрунтування та є таким, що порушує права останнього як власника та завдасть істотної шкоди його інтересам. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати слід залишити без відшкодування.

Outcome: dismissed