Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дочірнє підприємство Сбербанк Росії» (далі по тексту - відповідач, Банк) про визнання договору недійсним, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 грудня 2012 року між нею та Банком було укладено кредитний договір № 20810-ФО/2012/98. Одночасно з підписанням кредитного договору був підписаний договір щодо відкриття поточного рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування № [NUMBER]/980/Р на умовах, передбачених цим договором та відповідними пунктами Умов банківського обслуговування, встановлених банком. Вважала укладений договір № [NUMBER]/980/Р нечесною підприємницькою практикою та посилалась на неправомірне стягнення банком всупереч положенням кредитного договору комісії в розмірі 10 грн. щомісяця за розрахунково-касове обслуговування рахунку. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір щодо відкриття поточного рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування № [NUMBER]/980/Р від 20.12.2013 року; зобов'язати відповідача визначити рахунок для здійснення платежів за кредитним договором, з якого не будуть стягуватись комісії, в зв'язку із чим внести зміни до кредитного договору; здійснити перерахування процентів за кредитом, сум погашення основного боргу та несплачений залишок боргу за кредитним договором відповідно до дат та сум внесених коштів, наведених без врахування протиправно стягнутих сум пені та комісій та стягнути моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 02.12.2014 року, в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2014року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, скасовуючи попередні судові рішення, касаційний суд звернув увагу на те, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги підстави визнання кредитного договору недійсним: введення позивача в оману, нечесна підприємницька практика, ненадання позивачу-споживачу необхідної, достовірної та своєчасної інформації відповідно до Закону та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року. У порушення вимог ст.ст. 213,214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив доводи та заперечення сторін, не дав оцінки усім наданим позивачем доказам, належним чином не мотивував рішення у частині вимог про визнання недійсним договору № [NUMBER]/980/2 від 20 грудня 2013 року з підстав порушення банком вимог Закону та введення споживача банківських послуг в оману під час його укладення, а також не виклав мотиви відмови щодо інших позовних вимог, обмежившись висновком про те, що позивач не надав доказів на обґрунтування своїх вимог та загальною засадою цивільного законодавства свободою договору. 09.04.2015 року згідно із протоколом автоматичного розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд судді Рибаку М.А. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення, заперечення та доводи представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 20 грудня 2012 року між [PERSON] (за договором - Позичальник) та «ПАТ Дочірнє підприємство Сбербанк Росії» (за договором - Банк) було укладено кредитний договір №20810-ФО/2012/98 (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до п. 4.4. якого Банк відкриває позичальнику поточний рахунок [NUMBER], згідно з відповідним договором щодо відкриття поточного рахунку [NUMBER]/980/Р від 20 грудня 2012 року (далі - рахунок), з метою зарахування на нього суми кредиту. Сторони домовились, що умови відкриття, ведення та закриття поточного рахунку позичальника в банку зазначаються в вищезазначеному договорі щодо відкриття поточного рахунку. Тарифи та всі суми коштів, які позичальник має сплатити за договором щодо відкриття поточного рахунку у зв'язку з наданням, обслуговування та погашенням кредиту, зазначені в цьому договорі та/або додатку №1 до договору. Відповідно до п. 9.4 кредитного договору встановлена черговість погашення заборгованості. Процентна ставка встановлена у розмірі 33% за користування кредитом, строк дії сторони визначили - 20 грудня 2017 року п. 2.5 (а.с.53-62). 20 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № [NUMBER]/980/Р щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Універсальний» в рамках договору щодо банківського обслуговування (далі по тексту - спірний договір), відповідно до п. 5 якого за відкриття та обслуговування пакету клієнт сплачує банку комісійну винагороду у розмірі, визначеному відповідними розділами тарифів по пакетам продуктів та послуг, в порядку передбаченому умовами. (а.с.65). Позивач даний спірний договір підписав без застережень, та не спростовував факту його підписання, а отже і погодився з його умовами, в тому числі: Умовами банківського обслуговування фізичних осіб банку щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку, поточного рахунку, надання послуг в системі, в тому числі, з тарифами, повністю зрозумів їхній зміст. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. (ч.1 ст. 627 ст.629 ЦК України). Згідно із положеннями ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 23.10.2013 року позивач звернулась до банку із скаргою, в якій із посиланням на неправомірні дії працівників банку, просила повернути всі створені внаслідок протиправних дій працівників банку платежі за розрахунково-касове обслуговування, здійснити перерахунок процентів за кредитом, підтвердити чи визначити новий рахунок для здійснення платежів за кредитним договором, припинити договір № [NUMBER]/980/2 від 20.12.2013 року та притягнути винних осіб до відповідальності. Листом № 6977/7/10-1 від 04.11.2013 року роз'яснив позивачу, що остання не сплачує комісійної винагороди за розрахункове касове обслуговування, що пов'язано з погашенням кредиту, як це передбачено п. 2 додатку № 1 до кредитного договору. Грошові кошти списуються з рахунку, які спрямовуються на сплату комісійної винагороди за комплекс послуг, що включено до пакету продуктів і послуги «Універсальний», як це передбачено п. 5 договору [NUMBER]/980/Р. Вказаним листом позивачу пропонувалось подати заяву про відмову від пакетного обслуговування і в цьому разі щомісячна комісія 10 грн. не буде стягуватись (а.с.70). Після вказаного листа, із заявою про відмову від пакетного обслуговування позивач до Банку не звертався, доказів зворотного суду не надано. Слід зазначити, що позивач фактично оскаржує не сам кредитний договір, оскільки як його представник сам зазначав в судовому засіданні, такий договір ним виконаний та претензій сторони одна до одної не мають, а спірним є договір № [NUMBER]/980/Р щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Універсальний» в рамках договору щодо банківського обслуговування. Проте, касаційна інстанція звернула увагу на те, що судом не взято до уваги підстави визнання кредитного договору недійсним: введення позивача в оману, нечесна підприємницька практика, ненадання позивачу-споживачу необхідної, достовірної та своєчасної інформації відповідно до Закону та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Відповідно до п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Судом встановлено, що спірний договір вчинено в письмовій формі за наявності згоди обох сторін, окрім того за своєю правовою природою він не є кредитним договором, а укладений з метою ведення і обслуговування рахунку позивача. Також слід зазначити, що відповідно до п. 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Судом встановлено, що п. 4.4. кредитного договору Банк відкриває позичальнику поточний рахунок [NUMBER], згідно з відповідним договором щодо відкриття поточного рахунку [NUMBER]/980/Р від 20 грудня 2012 року (далі - рахунок), з метою зарахування на нього суми кредиту. Сторони домовились, що умови відкриття, ведення та закриття поточного рахунку позичальника в банку зазначаються в вищезазначеному договорі щодо відкриття поточного рахунку. Тарифи та всі суми коштів, які позичальник має сплатити за договором щодо відкриття поточного рахунку у зв'язку з наданням, обслуговування та погашенням кредиту, зазначені в цьому договорі та/або додатку №1 до договору. Окрім того, в матеріалах справи міститься підписаний позивачем графік повернення кредиту та визначення сукупної вартості кредиту, що є невід'ємною частиною договору кредиту (а.с. 63-64). Таким чином, суд приходить до висновку, що під час укладення спірного договору порушень Закону та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, з боку відповідача не було. Відповідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-161цс12, відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Разом з тим, суд вважає, що під час розгляду даної справи позивачем не доведено, що вказаний спірний договір є нечесною підприємницькою практикою та був укладений під впливом введення його в оману. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору щодо відкриття поточного рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування № [NUMBER]/980/Р від 20.12.2013 року. Окрім того, позивач просив суд зобов'язати відповідача визначити рахунок для здійснення платежів за кредитним договором, з якого не будуть стягуватись комісії, в зв'язку із чим внести зміни до кредитного договору. Оскільки судом встановлено, що кредитним та спірним договорами було визначено рахунок для здійснення платежів за кредитним договором, а із заявою про відмову від пакетного обслуговування позивач до Банку не звертався, то вказані вимоги про визначення рахунку для здійснення платежів за кредитним договором, слід відмовити. Слід зазначити, що викладаючи свою позовну вимогу, позивач чітко не вказала які саме зміни вона бажає внести до кредитного договору, чим не зазначила яким чином суд може захистити її порушене право. Щодо позовної вимоги в частині здійснення перерахування процентів за кредитом, сум погашення основного боргу та несплачений залишок боргу за кредитним договором відповідно до дат та сум внесених коштів, наведених без врахування протиправно стягнутих сум пені та комісій суд зазначає наступне. Так, відповідно до п. 9.4 кредитного договору визначено черговість направлення платежів, в тому числі і на сплату пені за прострочення сплати за кредитом та процентами за користування кредитом. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту протиправного нарахування відповідачем йому пені та комісій, а отже позовні вимоги в цій частині також підлягають залишенню без задоволення. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. також визнаються судом недоведеними та задоволенню не підлягають. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed