Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2012 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, а діти залишились проживати разом з нею, у зв`язку з чим 28.01.2013 року на підставі рішення суду з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання їх спільних дітей у твердій грошовій сумі - по 400 грн. щомісяця на кожного з дітей. Зазначала, що розмір аліментів, який визначений вказаним судовим рішенням на даний час є недостатнім для забезпечення належного життєвого рівня дітей та їх гармонійного розвитку, а тому звернулась до суду з даним позовом та просила збільшити розмір аліментів з 400 грн. щомісячно до 1500 грн., оскільки з моменту винесення вказаного рішення діти підросли, на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів вони відвідували дитячий садочок, а на даний час навчаються у школі, в них змінились потреби, змінився прожитковий мінімум для всіх категорій населення. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила збільшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на її корить на утримання їх спільних дітей з 400 грн. на 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахування індексації і до досягнення ними повноліття; стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу. Позивач в судове засідання не з`явилась, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу відповідно до розрахунку. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, про що зазначила у вказаній заяві. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті судової влади. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі, а також не направив у встановлений строк відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2012 року. Під час вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а/с 6, 10,11) Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.01.2013 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільних дітей в твердій грошовій сумі - по 400 грн. щомісячно на кожного з дітей до досягнення ними повноліття (а/с 7) Разом з тим, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За наслідками розгляду справи встановлено, що відповідач не виконував своїх обов`язків по сплаті аліментів на утримання дітей, у зв`язку з чим державним виконавцем проведено розрахунок його заборгованості, яка станом на 01.08.2018 року становить 39680 грн., що підтверджується довідкою Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №13532 від 07.08.2018 року (а/с 11). Таким чином, фактично весь тягар щодо матеріального утримання дітей за вказаний період несла позивач одноособово. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, розмір аліментів визначений судовим рішенням не вважається незмінним. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З системного аналізу положень ст. 192 СК України вбачається, що особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося її матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.01.2013 року вбачається, що визначений вказаним рішенням суду розмір аліментів є значно меншим від половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на теперішній час. Вирішуючи даний спір по суті, суд враховує, що на позивачці лежать усі повсякденні обов`язки та відповідальність по утриманню та вихованню дітей, з моменту винесення рішення суду від 28.01.2013 року змінився розмір як мінімального заробітку так і прожитковий мінімум для дітей, станом на 28.01.2013 року діти відвідували дошкільні навчальні заклади, проте відповідно до довідки Чернівецької ЗОШ №4, останні на даний час є учнями шостого та третього класу відповідно, розвивають свої здібності, займаючись в спортивних та хореографічних гуртках, що є безумовним підтвердженням погіршення майнового стану позивача як одержувача аліментів в порівняні з тим, яке було на момент визначення розміру аліментів. Оскільки нормами СК України, зокрема положеннями ст. 182 СК України, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та на теперішній час мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи об`єктивні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для збільшення розміру аліментів, які підлягали стягненню з відповідача на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.01.2013 року . При цьому, судом також враховуються, що відповідач є особою працездатного віку та матеріали справи не містять відомостей про те. що на його утриманні перебувають інші діти чи непрацездатні особи. Таким чином, враховуючи обставини справи, відсутність доказів того, що на утриманні відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обов`язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що аліменти у розмірі по 1500 грн. на кожного з дітей, але не менше від законодавчо визначеного мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку, буде відповідати інтересам дитини та не порушуватиме прав відповідача. За змістом ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з даним позовом позивач була звільнена від сплати судового збору, а відомості про те, що відповідач відноситься до категорії осіб, які звільненні від сплати судового збору відсутні. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У відповідності до вимог ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, представником позивача надано розрахунок витрат на правову допомогу та прибутковий касовий ордер відповідно до яких позивач понесла витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в сумі 4817,80 грн., які підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved