Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння [ADDRESS], яке йому подарував його батько, згідно договору дарування від 11 жовтня 2007 року. У зв'язку з тим, що на даний час у зазначеному домоволодінні зареєстрована дружина його батька, яка з 2008 року проживає за іншою адресою, він є новим власником будинку і не бажає, щоб його мачуха проживала з ним, вважає, що вона втратила право на користування вказаним житловим приміщенням. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що з 2008 року вона пішла проживати до сина з невісткою за іншою адресою, у зв'язку з тим, що її примусив до цього син її померлого чоловіка, а тому вважає, що вона з поважних причин була відсутньою у будинку [ADDRESS]. Також зазначила, що разом з чоловіком дбала про будинок, доглядала чоловіка до смерті, а тому вважає, що позивач повинен їй сплатити кошти за частину будинку, тоді вона зніметься з реєстрації. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, направивши заяву про розгляд справи без його участі. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником домоволодіння [ADDRESS], яке йому подарував його батько, що підтверджується договором дарування від 11 жовтня 2007 року. Як пояснила у судовому засіданні відповідач з 2008 року вона не проживає у вказаному будинку, через те, що позивач її вигнав звідти. Однак, відповідач вказала, що до органів міліції з відповідною заявою щодо незаконного виселення вона не зверталася. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка зверталася до суду з позовом про визнання права власності на ? частину спірного домоволодіння та визнання договору дарування від 11 жовтня 2007 року недійсним, однак рішенням Черкаського районного суду від 29 вересня 2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08 грудня 2010 року, у задоволенні позову відмовлено. Таким чином, на даний час законним власником домоволодіння [ADDRESS], є позивач. Указане стверджується і довідкою Руськополянської сільської ради від 04 квітня 2014 року № 196. За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. На даний час відповідачка не є членом сім'ї нового власника будинку - позивача. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 (v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено, що відповідачка протягом шести років не проживає у будинку [ADDRESS], проживає у свого сина з невісткою за іншою адресою. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зокрема, усунення перешкод можливе шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. А тому суд вважає, що вимоги позивача у цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Разом з тим, вимога позивача щодо зобов'язання СГІРФО, яка до того ж не є стороною по справі, є передчасною, оскільки саме по собі рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації за указаною адресою. І лише у разі безпідставної відмови у цьому, у відповідної особи з'являється право на оскарження таких дій у судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed