Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

12 січня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивачі просять: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] зі зняттям із реєстраційного обліку. В підтвердження своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є співвласниками в рівних частках квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, як чоловік [PERSON] був зареєстрований у квартирі. На даний час місце проживання відповідача не відоме. Як зазначають позивачі, відповідач не проживає в квартирі більше місяця, не несе витрат по утриманню квартири. Позивачі в судове засідання не з'явилися, просили проводити розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи через друковані засоби масової інформації. А тому суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність сторін. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Досліджуючи матеріали справи суд встановив, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.09.1997 року та свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.03.2010 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до довідок за №050 від 25.11.2015 року та №016 від 07.07.2016 року, що видана Сільськогосподарським Публічним акціонерним товариством «Київська овочева фабрика», в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими є [PERSON] з 1987 року (власник особового рахунку), [PERSON] з 1987 року та [PERSON] з 1999 року. Суд на виконання вимог ч.3 ст.122 ЦПК України направляв запит до адресно-довідкового бюро для з'ясування місця реєстрації [PERSON], проте суду була надана відповідь, що [PERSON], [INFO] на території м.Києва зареєстрованим не значиться. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва, яке набрало законної сили, розірвано шлюб зареєстрований 22.08.1999 року між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт, що суду не було надано будь-яких доказів, що відповідач не проживає в квартирі, яка належить на праві власності позивачам. Крім того, позивачами в позовній заяві зазначено, що відповідач не проживає в квартирі один місяць. Також в позовній заяві позивачі посилаються на акти, складені сусідами та довідки ЖЕКу, проте такі документи суду надані не були. Отже, судом не встановлено, що відповідач не проживає в квартирі, належній позивачам на праві власності, понад один рік без поважних причин, хоча відповідач не є членом сім'ї позивачів, а тому виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, враховуючи, що обов'язок доказування покладений на сторони, суд вважає не доведеним відсутність відповідача в спірному жилому приміщенні більше року, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed