Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

у лютому 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: редакція інтернет-видання «Гордон», [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Останній мотивувала тим, що 30.01.2019 року на веб-сайті інтернет-видання «Гордон» було опубліковане інтерв`ю [PERSON] з [PERSON] (за посиланням https://gordonua.com/ukr/publications/gricenko-ya-zaproponuvav-mostovy-davay-ya-vtyagnu-ves-negativ-a-potom-ti-zarestrushsya-vpered-u-prezidenti-a-ya-budu-nachalnicom-shtabu-694840.html). У даному\~інтерв`ю\~ [PERSON] \~свідомо поширив\~відверту неправду\~про її\~сім`ю,\~про її сина [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , яка принижує їх честь, гідність та завдала шкоди їх діловій репутації. Кандидат у президенти України [PERSON] повідомив глядачам та читачам про те, що «але сина свого точно не ховав, як це робили [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ський чи той самий [PERSON] переконаний: якби сини президентів, прем`єрів, міністрів, глав адміністрацій, суддів, прокурорів були там, то війна давно закінчилася б...». Через декілька годин після публікації інтерв`ю цього ж дня, [INFO] , на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук [PERSON] опублікував наступне: я знаю, що [PERSON] -син дійсно доброволець, воїн, знаю, що він був в АТО, хоча й далеко не рік, як інші. Але воював, тому честь синові і хвала. Якщо мої слова його якось зачепили, по [PERSON] -сину я приношу свої вибачення...». Вважала, що [PERSON] цілком свідомо, знаючи, що її син дійсно «воїн» і був в АТО, зробив публічно повністю неправдиву заяву про те, що нібито її син - [PERSON] ховався від армії в 2014 році, а її чоловік, сьогодні Генеральний прокурор України, ховав їх сина від виконання ним військового свого обов`язку, коли розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України навесні 2014 року. Зазначила, що [PERSON] , наприкінці серпня 2014 року добровільно, без жодної повістки про виклик, подав заяву до військового комісаріату за місцем проживання та у вересні вже був направлений для проходження військової служби у військову частину [NUMBER] м. Запоріжжя. Незважаючи на медичні протипоказання, які ставили під сумнів можливість проходження її сином військової служби, медична комісія надала йому дозвіл на участь у захисті національної безпеки нашої держави на Сході. ЇЇ син - старший солдат [PERSON] , як і десятки тисяч наших громадян виконував свій військовий обов`язок, захищаючи Україну від військової агресії в період з 22.09.2014 року по 29.01.2015 року. Старший солдат [PERSON] , в період з 23.09.22014 року по 06.11.2014 року безпосередньо виконував військові завдання в зоні бойових дій в Донецькій області поблизу м. Авдіївки. ЇЇ чоловік\~-\~ [PERSON] ніколи\~не ховав\~їх сина [PERSON] від участі в Антитерористичній операції, як неправдиво зазначив [PERSON] . Зазначила, що мета такої заяви [PERSON] одна - дискредитувати її сина, [PERSON] , її чоловіка - [PERSON] та всю її сім`ю в очах суспільства, принизити їх честі та гідність, повідомити повну неправду про них, котрі є публічними особами, а саме: її чоловік обіймає посаду Генерального прокурора України, вона є народним депутатом, представником Президента України у Верховній Раді України. Зауважила, що публічні особи, безумовно, зобов`язані з повагою ставитися до суспільної критики діяльності на посадах, заснованої на дійсних фактах, проте, відверта неправда як про їх так і про їх сина [PERSON] - це повне порушення їх прав на повагу до честі та гідності. Тому, просила суд: - визнати такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] [PERSON] в інтерв`ю інтернет-виданню «Гордон» (за посиланням https://gordonua.com/ukr/publications/gricenko-ya-zaproponuvav-mostovy-davay-ya-vtyagnu-ves-negativ-a-potom-ti-zarestrushsya-vpered-u-prezidenti-a-ya-budu-nachalnicom-shtabu-694840.html), а саме: але сина свого точно не ховав, як це робив [PERSON] ; - зобов`язати [PERSON] опублікувати протягом трьох днів з дня набрання рішенням законної сили на веб-сайті інтернет-видання «Гордон» (www.gordonua.com) з винесення заголовку на головну сторінку сайту таким самим шрифтом, як і опубліковане 30.01.2019 року, інтерв`ю, наступний текст спростування: «Спростування недостовірної інформації про сім`ю [PERSON] читачі! Я, [PERSON] , спростовую поширену мною [INFO] в інтерв`ю інтернет-виданню «Гордон» недостовірну інформацію про те, що Генеральний прокурор України [PERSON] переховував свого сина [PERSON] від військової служби в Збройних Силах України в 2014 році. Я підтверджую, що на час публікування інтерв`ю 30.01.2019 року, мені було достовірно відомо, що син [PERSON] служив у Збройних Силах України в 2014 році, захищаючи Україну від збройної агресії Російської Федерації на Сході. Я підтверджую, що [PERSON] вступив до Збройних Сил України добровольцем. Зважаючи на це, прошу вибачення у читачів та сім`ї [PERSON] за поширення недостовірної інформації. З повагою, [PERSON] »; - стягнути з [PERSON] у відшкодування завданої моральної шкоди 2 500 000,00 грн., оскільки після публікації вся родина відчуває постійне обурення, гнів, неспокій та хвилювання, оскільки такі заяви дискредитують їх в суспільстві та підривають довіру, через що вони змушені відволікатись від виконання своїх професійних обов`язків та переконувати громадськість, що поширена [PERSON] інформація - це умисна неправда. Ухвалою від 08.02.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання на 12.03.2019 року (т. 1 а.с. 30-31). 12.03.2019 року підготовче засідання відкладено на 27.03.2019 року (т. 1 а.с. 87). 27.03.2019 року підготовче засідання відкладено на 20.05.2019 року (т. 1 а.с. 247). Ухвалою від 20.05.2019 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи на 17.09.2019 року (т. 2 а.с. 72). 17.09.2019 року справа не розглядалась, судовий розгляд призначено на 23.10.2019 року (т. 2 а.с. 87). 23.10.2019 року оголошено перерву до 11.11.2019 року (т. 2 а.с. 99-101). В судовому засіданні представник позивача адвокат Дитинко О.В. позовні вимоги та їх обґрунтування підтримала, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві та письмових заявах по суті справи, просила позов задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що беззаперечно протиправність дій відповідача [PERSON] , а саме - умисне поширення ним повністю недостовірної інформації про [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з метою їх дискредитації, приниження їх честі, гідності і ділової репутації та заподіяння моральної шкоди [PERSON] . Поширена [PERSON] недостовірна інформації завдала моральної шкоди [PERSON] , яка полягає у душевних стражданнях та приниження її честі, гідності і ділової репутації. [PERSON] свідомо, достовірно знаючи про те, що [PERSON] служив в Збройних Силах України та виконував безпосередньо службові завдання на Сході України в 2014 році, поширив повну неправду про сім`ю [PERSON] . Більше того, [PERSON] публічно самостійно визнав, що поширив неправду про сім`ю [PERSON] . Представник відповідача адвокат Дідовець Р.С. в ході розгляду справи та в судовому засіданні 11.11.2019 року проти позову повністю заперечив, виходячи з обставин, викладених у відзиві на позов та інших заявах по суті справи, посилаючись на їх безпідставність й недоведеність. Зазначив про те, що позивач при зверненні до суду вказала про належність її та членів її родини до публічних осіб, а тому інформація, яку просить спростувати позивач, становить основу права на свободу вираження поглядів, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої така інформація поширена. До того, вказав про те, що [PERSON] не стверджував, що [PERSON] ховався від армії або не виконував свій військовий обов`язок, як про це вказує позивач з посиланням на докази про виконання останнім свого військового обов`язку. Вважав, що висловлювання, що є предметом спору у даній справі є об`єктивною думкою автора щодо публічної особи. Оспорювана інформація не носить жодного повідомлення про будь-який конкретний факт, є оціночним судженням, критикою публічної особи та спростуванню не підлягає. Завдання позивачу моральної шкоди не доведено належними та допустимими доказами, так само як її розмір. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Рябченко В.В. в судовому засіданні проти заявленого позову заперечив за його безпідставністю та недоведеністю, зазначив про те, що висловлювання відповідача є оціночними судженнями, вільне трактування подій в державі є його правом як доведення своєї точки зору до аудиторії читачів, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши представників сторін та третьої особи, прослухавши диск, наявний на а.с. 153 т. 1 справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст.\~32\~Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270\~ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Положеннями ст. ст. 15, 275\~ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.\~277\~ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі; передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних межах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 постанови визначено, що згідно з положеннями ст.\~277\~ЦК України та ст.\~10\~ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 30.01.2019 року на веб-сайті інтернет-видання «Гордон» було опубліковане інтерв`ю [PERSON] з [PERSON] (за посиланням [PERSON] ). Відповідаючи на питання про те, чому не пішов на фронт у 2014 році, [PERSON] серед іншого зазначив про те, що «але сина свого точно не ховав, як це робили [PERSON] [PERSON] ський чи той самий [PERSON] ...Я переконаний: якби сини президентів, прем`єрів, міністрів, глав адміністрацій, суддів, прокурорів були там, то війна давно закінчилася б...» (т. 1 а.с. 13-25). 30.01.2019 році на своїй сторінці у Facebook [PERSON] зазначив про те, що « [PERSON] аж надто збурився моїм інтерв`ю [PERSON] , де я сказав про високих чинів, які ховали своїх синів від мобілізації. Хтось повністю, хтось після кількох місяців в АТО завчасно повертав додому, чи до парламенту, чи до [PERSON] . Коли інших хлопців мобілізували на рік і більше. Це правда. І вибачатися, тим більше перед [PERSON] , патологічно брехливим по життю немає за що і не буду. Я знаю, що [PERSON] -син дійсно доброволець, воїн, знаю, що він був в АТО, хоча далеко й не рік, як інші. Але воював, тому честь синові і хвала. Якщо мої слова когось зачепили, то [PERSON] -сину я приношу свої вибачення, на відміну Луценка-батька, який..» (т. 1 а.с. 26). В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Абзацом 1\~ч.\~1\~ст.\~1 Закону\~України «Про\~звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. В п. 16 зазначеної постанови Пленуму вказано, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно із ч. 2 ст.\~30\~Закону України\~«Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Частина 1 ст.\~30\~Закону України\~«Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Верховний Суд сформував усталену практику щодо того, що розрізняючи твердження (факти) та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а достовірність оціночного судження не підлягає доведенню (до прикладу, Постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 01.02.2018 року у справі № 761/9347/І8ц). Вимога доводити\~правдивість оціночного\~судження є\~неможливою для\~виконання і\~порушує свободу\~на власну\~точку зору,\~що є\~фундаментальною частиною\~права,\~захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як стверджує\~позивач,\~відповідач поширив\~відверту неправду\~про її\~сім`ю,\~про її сина [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , яка принижує їх честь, гідність та завдала шкоди їх діловій репутації. Вважала, що [PERSON] цілком свідомо, знаючи, що її син дійсно «воїн» і був в АТО, зробив публічно повністю неправдиву заяву про те, що нібито її син - [PERSON] ховався від армії в 2014 році, а її чоловік, сьогодні Генеральний прокурор України, ховав їх сина від виконання ним військового свого обов`язку, коли розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України навесні 2014 року. Зазначила, що [PERSON] , наприкінці серпня 2014 року добровільно, без жодної повістки про виклик, подав заяву до військового комісаріату за місцем проживання та у вересні вже був направлений для проходження військової служби у військову частину [NUMBER] м. Запоріжжя. Незважаючи на медичні протипоказання, які ставили під сумнів можливість проходження її сином військової служби, медична комісія надала йому дозвіл на участь у захисті національної безпеки нашої держави на Сході. ЇЇ син - старший солдат [PERSON] , як і десятки тисяч наших громадян виконував свій військовий обов`язок, захищаючи Україну від військової агресії в період з 22.09.2014 року по 29.01.2015 року. Старший солдат [PERSON] , в період з 23.09.22014 року по 06.11.2014 року безпосередньо виконував військові завдання в зоні бойових дій в Донецькій області поблизу м.Авдіївки. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував на військовій службі у військовій частині [NUMBER] м. Запоріжжя з 22.09.2014 року по 29.01.2019 року, у період з 23.09.2014 року по 06.11.2014 року брав участь у здійсненні заходів забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів (т. 1 а.с. 27, 28). В той же час, відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на висловлювання, котрі є оціночними судженнями та виявом його власної думки. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. За положеннями ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Крім того, відповідно до Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, суд вважає, що висловлювання відповідача, викладені 30.01.2019 року в інтерв`ю [PERSON] в контексті самого запитання, тематики інтерв`ю та періоду його надання, є оціночними судженнями, сформованими за наслідками дій позивача, а також з врахуванням специфіки взаємовідносин, які склалися між ними. Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні. При цьому суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача щодо роздруківки веб-сторінки не можуть бути та допустимим доказом поширення відповідачем оспорюваної інформації з посиланням на позицією Пленуму Вищого господарського суду України, викладеною у постанові «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із прав інтелектуальної власності» від 17.10.2012 року № 12, оскільки вказане положення стосується власника ресурсу і сторонами у справі, зокрема, тим же відповідачем не оспорювався як факт інтерв`ю, так і його розміщення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає , в тому числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України. Конституція України як Основний Закон закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Основний Закон\~України заклав серйозне підґрунтя для розвитку і зміцнення демократичної, соціальної і правової держави, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. В Конституції України відображається надзвичайно цінна ідея про те, що саме держава функціонує для людини, відповідає перед нею за свою діяльність, а не навпаки. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до\~загальних підстав\~цивільно-правової\~відповідальності обов`язковому\~з`ясуванню\~при вирішенні\~спору про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди підлягають:\~наявність такої\~шкоди,\~протиправність діяння\~її заподіювача,\~наявність причинного\~зв`язку\~між шкодою\~і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи викладене, конституційно закріплене право на свободу думки і слова, недоведеність порушення відповідачем прав позивача та будь-яке їх посилання, що могло б розцінюватись як неправдиве та недостовірне висловлювання, що негативно впливає на честь, гідність позивача, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині. Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує завдання моральної шкоди в цій частині тими ж обставинами, що і в частині розповсюдження недостовірної інформації та приниженням його честі та гідності. Враховуючи викладене, підстави для задоволення вимог позивача і в цій частині відсутні. З огляду на вказане, судом не приймається до уваги висновок експерта психолога [PERSON] від 22.03.2019 року (т. 2 а.с. 13-47). Згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed