Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному частковому майні та визнання права власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником 8/75 часток житлового будинку №4, що знаходиться за адресою: вул. Благовіщенська, м. Золотоноша Черкаської області. Інша частина будинку в розмірі 4/75 належить іншому співвласнику, відповідачу [PERSON] Вказана частина будинку, яка належить відповідачу являє собою частину невеликої двокімнатної квартири, загальною площею 30.4 кв. м. Позивач наполягає, що спільне використання житла із відповідачем є неможливим, оскільки виділити частку належну відповідачу в розмірі 4/75 частин є неможливим, технічної можливості добудувати, переобладнати існуючі приміщення в ізольовані квартири також немає, оскільки вказана частина будівлі розміщена на червоній лінії забудови міста Золотоноша по вул. Благовіщенська, що не відповідає вимогам Державних будівельних норм. Позивач стверджує, що він неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями на обмін належної йому частини приміщення на інший обєкт нерухомості чи його частини, але останній такі пропозиції ігнорує та не дає можливості позивачу використовувати власну частину житлового приміщення за призначенням. Таким чином, вважаючи свої права порушеними та враховуючи, що частка відповідача у вказаному домоволодінні є незначною і не може бути виділена в натурі, позивач змушений був звернутися до суду із позовом про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позовних вимог наполягав та надав суду пояснення аналогічні поясненням викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, стверджуючи, що виділити в натурі вказану частину майна, яке належить відповідачу не можливо, іншим шляхом домовитись з відповідачем, в тому числі стосовно продажу чи обміну вказаного майна, позивачу не вдалося, а тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом для захисту своїх, на його думку, порушених прав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, наполягав на тому, що матеріали справи не містять достатньо підстав для позбавлення відповідача права власності на його частку, тим більше, що таке позбавлення майна особи завдасть останньому істотної шкоди, тобто фактично позбавить відповідача його єдиного житла, що є недопустимим. За таких обставин, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву про припинення права власності на частку у спільному майні, представник відповідача заперечував проти задоволення вказаних позовних вимог. Треті особи по справі: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання жодного разу не зявились з невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку встановленому законодавством, будь-яких клопотань, заперечень на позовну заяву, до суду не направили. Суд вивчивши матеріали справи вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності третіх осіб, оскільки матеріли справи містять достатньо відомостей про права та обовязки сторін, які необхідні для прийняття законного та обґрунтованого рішення по ній. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, а також свідків, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №80461134 від 16.02.2017 року, [PERSON] належить 8/75 частин спільної часткової частини будинку № 4, що розташований по вул. Благовіщенська в м. Золотоноша Черкаської області. Із вказаної вище Інформаційної довідки судом встановлено, що відповідачу по справі належить 4/75 частки вказаного вище будинку. Право власності відповідача на вказану частну житлового будинку стверджується також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.10.2010 року та відповідним витягом про державну реєстрацію прав, виданий Золотоніським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації», №27947528 від 10.11.2010 року. Позивач наполягає, що спільне користування вказаним будинком є неможливим, окрім того відокремити частину будинку для самостійного проживання як окреме приміщення теж є неможливим, що стверджується відповідним висновком експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 22.03.2016 року №05/16-БТ та відповідно до якого відокремити частину будинку для самостійного проживання відповідача є неможливим, оскільки частка відповідача буде складати 10.3 кв.м., що не може представляти собою ізольовану квартиру, яка б відповідача санітарним і технічним вимогам. Згідно з даними звіту про оцінку майна, наданих позивачем, вартість частки відповідача складає 20991.0 грн. Позивач наполягає, що відповідач за вказаною адресою фактично не проживає, а тому позбавлення його права на вказану частку майна не завдасть останньому істотної шкоди. Так допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він був у будинку №4 по вул. Благовіщенська в м. Золотоноша пять разів, зокрема в 2015, 2016 та 2017 роках. Коли вони відвідували вказаний будинок, то відповідача на місці не було, в середину приміщення їм потрапити не вдалося, на їхнє прохання відчинити двері ніхто не відповідав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначав, що він декілька разів заїжджав за вказаною адресою разом із позивачем. [PERSON] стукали в двері, але їм ніхто не відповідав, до самого приміщення вказаного будинку потрапити їм не вдалося. Однак суд дослідивши матеріали справи вважає, що зазначені доводи позивача не можуть вважатися достатніми для задоволення його вимог та фактичного позбавлення відповідача права власності на майно. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так твердження позивача стосовно фактичного не проживання відповідача у вказаній частині будинку спростовуються довідкою №3768 від 16.12.2015 року, відповідно до якої [PERSON] дійсно проживає за адресою: [INFO] та має склад сімї, а саме брат: [PERSON] та [PERSON]. Окрім того допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він проживає [INFO] та є фактично сусідом відповідача із яким бачиться щодня. Позивача він знає, однак останній за адресою місця знаходження вказаного будинку фактично не проживає. Чи чинить [PERSON] перешкоди позивачу у користуванні його частиною будинку він не знає, однак працівники поліції ніколи не приїжджали до вказаного будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона знайома із [PERSON] та [PERSON] [PERSON] проживає по сусідству із [PERSON] вже більше 15 років. [PERSON] по вул. Благовіщенська, 4, у м. Золотоноша проживає постійно, іншого житла не має, випадків, коли б [PERSON] чинив перепони в користування [PERSON] своєю часткою майна їй не відомі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що знає [PERSON] вже близько 10 років з яким товаришує. [PERSON] по вул. Благовіщенська 4, м. Золотоноша проживає постійно, іншого житла не має, з ним проживають його брати, які продали свої частки, у його квартирі знаходяться їх речі. Жодних перепон в користування [PERSON] своєю часткою майна [PERSON] не чинить. Суд сприймає покази вказаних свідків, оскільки останні добре знайомі із відповідачем протягом тривалого часу, добре знають його спосіб життя, були в його частині будинку, підтримують із ним стосунки, які дають можливість для встановлення тих чи інших обставин його життя, були свідками зустрічей позивача та відповідача під час яких жоден із них не предявляв у їх присутності претензій стосовно володінням їх частинами майна. Покази ж свідків, [PERSON] та [PERSON] суд не може вважати достатніми, оскільки останні були біля вказаного будинковолодіння лише декілька разів у денний час, тобто, коли відповідач перебував на роботі, їх свідчення зводяться до коротких зустрічей та спілкування із позивачем, вказані свідки не були свідками будь-яких обставин, які б свідчили та підтвердили факти викладені в позовних вимогах [PERSON] Суд не може прийняти, як доказ покази цих свідків, оскільки вони не відвідували відповідача, з ним особисто не спілкувались в його частині домоволодіння ніколи не були, а їх покази ґрунтуються лише на поясненнях позивача. За змістом\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Як вбачається із суті позовних вимог позивача, останній просить суд припинити право власності відповідача на його частину вказаного житлового будинку та стягнути із нього судові витрати повязані із розглядом даної справи. Однак суд із такими вимогами позивача погодитися не може. Так в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358\~ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст.\~41\~Конституції України та означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до\~ст. 358 ЦК України право\~спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч.1\~ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. За\~ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналіз чинного законодавства дає змогу дійти висновку, що законодавство захищає право власності осіб на їх мано в тому числі і право власності особи на частку у спільному майні від будь-яких посягань на нього та встановлює принцип недоторканності такого майна. Стаття 365 ЦК України все ж таки передбачає випадки припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Однак підстави такого припинення є чітко визначені у вказаній статті, мають сурово враховуватись судом при розгляді такої категорії справ, а їх перелік розширенню не підлягає. Так позивач у своїх позовних вимогах зазначає, що вказаний будинок є нероздільний, а припинення права власності на 4/75 частин вказаного житлового будинку істотної шкоди відповідачу не завдасть. Зі змісту\~статті 346 ЦК України, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.,п. 1-3 ч. 1\~ст. 365 ЦК України\~умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном. Аналіз рішень Верховного Суду України, ухвалених за наслідками розгляду цивільних справ за позовами про встановлення порядку володіння і користування майном, яке належить на праві спільної часткової власності, свідчить про наявність усталеної правової позиції щодо застосування ст. 365 ЦК України, відповідно до якої припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої обставини з передбачених пунктами 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Частіше умова про те, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членами його сімї, трактується як забезпеченість співвласника іншим житлом. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 15 травня 2013 року № 6-37цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-68цс14. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України(ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81цс11),за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Дану правову позицію Верховний Суд України висловив у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, де роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Разом з тим, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном, про що йдеться в ухвалі Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09. Як вбачається з Інформаційної довідки №74293643 від 29.11.2016 року [PERSON] на праві власності належить лише частина у спірному будинковолодінні, в якій він фактично проживає, що стверджується показами наведених вище свідків, іншого житла відповідач не має. Окрім того разом з відповідачем проживають його брати: [PERSON] та [PERSON], що також встановлено судом вище, а тому припинення права відповідача на частку у спірному будинку призведе до припинення права користування цим житлом і у [PERSON] та [PERSON], що фактично завдасть не лише відповідачу, а й членам його сім'ї істотної шкоди, оскільки відповідачі користуються житлом відповідача як єдиним, а сам відповідач буде позбавлений єдиного наявного у нього житла, що є недопустимим. Таким чином суд констатує, що у випадку задоволення вказаних позовних вимог особі відповідачу буде завдана істотна шкода, оскільки жодних доказів наявності у нього іншого житла матеріали справи не містять, а тому останній може бути позбавлений єдиного належного йому житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого\~Конституцією України\~права особи на житло. У даній ситуації позивач, на якого відповідно до положень ч.1 ст.\~81\~ЦПК України покладений обовязок довести суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, згадані умови, зокрема відсутність істотної шкоди інтересам відповідача за умови припинення його права на частку у спільному майні не довів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Посилання позивача на те, що розміри частки відповідача є незначними, не може бути достатньою підставою для припинення права власності відповідача на зазначену частку, оскільки у разі задоволення позову буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Таким чином, підстави для припинення права особи на частку у спільному майні, визначені ст. 365 ЦК України, в сукупності відсутні. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Як вбачається судом із матеріалів справи, позивач, на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України вніс на депозитний рахунок суду вартість частки майна відповідача. Вказана сума підлягає поверненню позивачу, оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено повністю, суд,

Outcome: dismissed