Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. 22.11. 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Берегівської райдержадміністрації в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 193. З час шлюбу у відповідачів народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 22.12. 2008 року рішенням Ужгородського міськраойнного суду шлюб між подружжям було розірвано, а неповнолітніх дітей залишено на утриманні позивачки. За час шлюбу подружжям [PERSON] за спільні кошти було придбано та оформлено на ім`я [PERSON] наступне майно: земельну ділянку площею 440 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] , вартістю 2745,60 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим №729; жилий будинок та земельну ділянку площею 1000 кв. м., розташовані по [ADDRESS] , вартістю 106660,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим №728. В цілому дане домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 1440 кв. м., яка знаходиться по [ADDRESS] , та складається із: житлового будинку, позначеного під літерою «А», загальною площею 101,3 кв. м. та житловою площею 40,8 кв. м.; вбиральні під літерою «В»; гаражу, позначеного літерою «Д»; сараю, позначеного літерою «Е»; огорожі, позначеної «1-2»; споруди, позначені «І». Загальна вартість нерухомого майна - 109405,60 гривень. Позивач вказує на те, що виходячи з ст. ст. 22, 60 СК України та ст. 16 Закону України «Про власність», чинних на момент придбання спірного нерухомого майна житловий будинок разом з господарськими спорудами та земельні ділянки площею 440 кв. м. та 1000 кв. м., що розташовані по [ADDRESS] , належать [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В спірному будинку зареєстровані та проживають позивачка разом з трьома неповнолітніми дітьми, що підтверджується довідкою ТОВ «ОІР-Сервіс» від 20.09.2012 року №1259. Враховуючи те, що з позивачем проживають та знаходяться на її повному утриманні троє неповнолітніх дітей, а відповідач не приймає жодної участі в утриманні дітей, не дбає про їх матеріальне забезпечення, в судовому порядку розмір аліментів не визначався та не стягувався, а добровільно їх відповідач не сплачує, позивач вважає, що розмір її частки у праві спільної сумісної власності має бути збільшений та складає: 2/3 частини у домоволодінні, що знаходиться по [ADDRESS] та складається з житлового будинку, позначеного під літерою «А», загальною площею 101, 3 кв. м.; вбиральні під літерою «В»; гаражу, позначеного літерою «Д»; сараю, літерою «Е»; огорожі, позначеної «1-2»; споруд, позначені «І»; 2/3 частини у земельній ділянці площею 440 кв. м., що розташована в [ADDRESS] ; 2/3 частини у земельній ділянці площею 1000 кв. м., що розташована в по [ADDRESS] . Також у позові зазначено, що на виконанні в міському відділі державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції знаходиться зведене виконавче провадження по примусовому виконанні виконавчого листа № 2-4169 від 05.11.2009 року, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області та виконавчого листа №2-2159/11 від 03.04.2012 року, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , ПАТ «УкрСиббанк» та держави суми боргу в розмірі 1521703,08 грн. 26 жовтня 2012 року старшим державним виконавцем MB ДВС Ужгородсього міськрайонного управління юстиції Матвійчук М.В. складено акт опису й арешту майна, яким описано та арештовано будинковолодіння по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 440 кв. м., що розташована в [ADDRESS] . Описане майно передано на відповідальне зберігання [PERSON] . Акт опису й арешту майна складався за відсутності боржника, представника «УкрСиббанку» та позивачки, як співвласниці даного майна, незважаючи на те, що державний виконавець та [PERSON] були обізнані з фактом, що в будинку проживає позивачка разом з дітьми. Відтак державний виконавець не взяв до уваги, ще нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] , не звертався до суду з поданням про визначення частки майна боржника [PERSON] у спільній сумісній власності та безпідставно наклав арешт на все будинковолодіння та земельну ділянку площею 440 кв. м., що розташовані в [ADDRESS] . Крім того, виходячи зі змісту акту опису й арешту майна, будинковолодіння по [ADDRESS] , перебуває в іпотеці ПАТ «УкрСиббанку». Питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку Закону України «Про іпотеку» не вирішувалось. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду стягнуто заборгованість з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором №11081544000 від 22.11.2006 року, і позивачка не є боржником за зведеним виконавчим провадженням, відповідно накладення арешту на 2/3 частини належного їй нерухомого майна, що було придбано під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, є неправомірним та безпідставним. Відтак позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця та включенням 2/3 частин належного їй нерухомого майна до акту опису й арешту майна від 26.10.2012 року, порушено її право на законних підставах володіти, користуватися та розпоряджатися майном, власником якого вона є. Про опис належного їй майна [PERSON] дізналася 17 червня 2013 року після отримання повідомлення Закарпатської філії ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» від 07.06.2013 року №1915/06, згідно якого вбачається, що на повторні прилюдні торги зі знижкою 30% виставлено належну їй земельну ділянку площею 0,044 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. На підставі викладеного вище позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на: 2/3 частини у домоволодінні, що знаходиться по [ADDRESS] та складається з житлового будинку, позначеного під літерою «А», загальною площею 101,3 кв.м. та житловою площею 40,8 кв.м.; вбиральні під літерою «В»; гаражу, позначеного літерою «Д ; сараю, позначеного літерою «Е»; огорожі, позначеної «1-2»; споруд, позначених «І»; 2/3 частини у земельній ділянці площею 440 кв.м., що розташована в [ADDRESS] ; 2/3 частини у земельній ділянці площею 1000 кв.м., що розташована в [ADDRESS] , зняти арешт, накладений на підставі акту опису й арешту майна від 26 жовтня 2012 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Матвійчук Михайлом Володимировичем, з належних [PERSON] 2/3 частин у домоволодінні, що знаходиться по [ADDRESS] , 2/3 частин у земельних ділянках площею 440 кв.м. та площею 1000 кв.м., розташованих в [ADDRESS] та вирішити питання про відшкодування сплаченого судового збору. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2013 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Розпорядженням № 262 від 28.07.2014 року призначено повторний розподіл справи № 308/10274/13 у зв`язку припиненням п`ятирічних повноважень судді Деметрадзе Т.Р. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23.12. 2014 року замінено відповідача в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: МВ ДВС Ужгородського МРУЮЮ, ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» в особі Закарпатської філії ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція», про визнання права власності та зняття арешту з майна, з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника - ТОВ «Кей-Колект», що знаходиться за адресою 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8. Розпорядженням № 1102 від 03.11.2016 року призначено повторний розподіл справи № 308/10274/13 у зв`язку з тим, що суддя [PERSON] звільнений з посади судді Ужгородського міськрайонного суду та призначено повторний парозподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Сарай А.І. Розпорядженням № 98 від 03.02.2017 року призначено повторний розподіл справи № 308/10274/13 у зв`язку припиненням повноважень судді Сарай А.І. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2017 року визначено головуючого суддю Світлик О.М . Розпорядженням № 475 від 04.04.2019 року призначено повторний розподіл справи № 308/10274/13 у зв`язку припиненням п`ятирічних повноважень судді Світлик О.М. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2019 року визначено головуючого суддю Бедьо В.І. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.02.2020 року замінено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третіх осіб: міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції та приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція» про визнання права власності та зняття арешту з майна відповідача ТОВ «Кей-колект» на правонаступника [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Разом з тим представником позивача [PERSON] до суду подана заява про здійснення розгляду без його участі за наявними у справі документами. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представники третіх осіб: МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції та ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» в судове засідання не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомили, заяв про відкладення судового розгляду чи заперечень по суті позовних вимог до суду не подали. З огляду на те, що дана справа перебуває на розгляді в суді з 18.06.2013 року, сторони були обізнані про судовий розгляд справи, однак заяв про відкладення до суду не подали, мали достатньо часу для формування своєї правової позиції по суті спору, суд вважає за можливе провести судовий розгляд на підставі доданих до справи письмових доказів. Вивчивши зміст позовної заяви, додані до справи письмові докази, суд встановив наступне. 22.11. 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Берегівської райдержадміністрації в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 193. За час шлюбу, а саме 10.07.2003 року [PERSON] набув право власності на наступне майно: земельну ділянку площею 440 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] , вартістю 2745,60 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим №729 ( а. с. 27-28 т. 1); жилий будинок та земельну ділянку площею 1000 кв. м., розташовані по [ADDRESS] , вартістю 106660,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим №728 ( а.с. 25 ч. 1 ). 22.11.2006 року в забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] , між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 11081544000 (а.с. 83-84 т. 1 ), предметом якого є будинок, що розташований по [ADDRESS] , вартістю 855924,50 грн., що є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим №728. На укладення вказаного договору, позивач [PERSON] 24 листопада 2006 року надала нотаріально посвідчену згоду, у якій зазначила про те, що дає згоду на укладення її чоловіком [PERSON] договору про передачу в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» житлового будинку [ADDRESS] для забезпечення виконання зобов`язань чоловіка перед банком за кредитним договором. Житловий будинок, який буде передаватися в іпотеку є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувся у період перебування в зареєстрованому шлюбі. При цьому заявляє, що такий правочин відповідає інтересам сімї та погоджується з тим, щоб умови договору іпотеки житлового будинку визначалися її чоловіком [PERSON] самостійно. Постановою державного виконавця Міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Матвійчук М.В. від 18.11. 2009 року ( а.с. 12 т.1)відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-4169, виданого 05.11.2009 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 80000 грн. боргу та 982 грн. судових витрат. Окрім того з матеріалів справи встановлено, що на виконання рішення суду від 08.10.2011 року Ужгородським міськрайонним судом 03.04.2012 року видано виконавчий лист № 2-2159/11 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми боргу в розмірі - 1438 391,08 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1700 грн. ( а.с. 90 т.1). 26 жовтня державним виконавцем Міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Матвійчук М.В. складено акт опису та арешту майна при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-4169, виданого 05.11. 2009 року Ужгородським міськрайонним судом та виконавчого листа № 2-2159/11, виданого 03.04. 2012 року Ужгородським міськрайонним судом. Вказаним актом описано та арештовано будинковолодіння, що належить [PERSON] та перебуває в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк», що знаходиться в м. Ужгород, по вул. Загорській 114 та земельна ділянка площею 440 кв.м., що розташована в [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим №729, на яку Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 14.08.2012 року МВ ДВС Ужгородського МРУЮ зобов`язано звернути стягнення в порядку передбаченому ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно змісту вказаного акту на описане майно накладено арешт і встановлено обмеження права користування ним та його відчуження. Окрім того зазначено, що описане майно прийняв на відповідальне зберігання [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] . Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] посилалася на те, що вищезазначене нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому просила на підставі статей 60, 61, 70 СК України визнати за нею право власності на 2/3 його частину, з врахуванням того, що після розірвання шлюбу разом з нею проживають та перебувають на її утриманні троє неповнолітніх дітей, тому вважає, що розмір її частки у праві спільної сумісної власності має бути збільшений до 2/3 частки та відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняти арешт, накладений на підставі акту опису й арешту майна від 26.10.2012 року з належних [PERSON] 2/3 частин у домоволодінні, що знаходиться по [ADDRESS] , 2/3 частин у земельних ділянках площею 440 кв. м. та площею 1000 кв. м., розташованих в [ADDRESS] . В ході судового розгляду справи встановлено, що 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 згідно якого відбулося відступлення/купівля-продаж прав вимог за кредитами, в тому числі за зобов`язанням [PERSON] на підставі кредитного договору №11081544000 від 22.11.2006 року. 09.08.2018 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛ.ЕН.ГРУП»» укладено договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки №11081544000 від 22.11.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. 24.11. 2006 року та зареєстрованим в реєстрі за № 4955. Окрім того 09.08.2018 року між ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та гр. України [PERSON] від імені якого на підставі довіреності діє [PERSON] укладено Договір № 09-08-Ф2 про відступлення прав вимоги за Кредитним Договором №11081544000 від 22.11.2006 року. Відповідно до положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином станом на дату розгляду даного спору іпотекодержателем у Договорі іпотеки №11081544000 від 24.11.2006 року є [PERSON] , до якого відповідно на підставі Договору № 09-08-Ф2 перейшло право власності на предмет іпотеки, а саме: будинок, що розташований по [ADDRESS] , вартістю 855 924,50 грн. За змістом частини четвертої статті 54 Закону про виконавче провадженняу разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відтак з огляду на зазначене суд приходить до переконання, що саме [PERSON] , до якого відповідно на підставі Договору № 09-08-Ф2 перейшло право власності на предмет іпотеки, а саме: будинок, що розташований по [ADDRESS] , вартістю 855 924,50 грн. вправі звернутися до суду з позовом про зняття арешту з вказаного нерухомого майна. Відповідно до ст. 59 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження». З матеріалів справи слідує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.12. 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а питання щодо поділу спільного майна подружжя не вирішувалось. Також у вказаному рішенні зазначено, що спільне майно подружжям поділено в добровільному порядку. В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 03.06.2016, № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", зокрема п. 14 значено, що вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України(далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи інтереси дітей або непрацездатних повнолітніх дітей, які з ним проживають, або інші обставини, що мають істотне значення за визначених законом умов, зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або ж витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, то у такому разі його частка може бути зменшена. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день прийняття акту державного виконавця) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Таким чином з вказаної норми закону слідує, що державний виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати чи володіє боржник даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина третя статті 61 СК України). Положеннями ст. 73 СК України (у редакції, чинній на день прийняття акту державного виконавця) регламентовано, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Разом з тим стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. З матеріалів даної справи вбачається, що на момент укладення кредитного договору № 11081544000 від 22.11. 2006 року та договору іпотеки №11081544000 від 24.11. 2006 року позивач [PERSON] та позичальник [PERSON] перебували у шлюбі. Окрім того, як вже попередньо встановлено судом, на укладення кредитного договору № 11081544000 від 22.11. 2006 року та договору іпотеки №11081544000 від 24.11. 2006 року позивач [PERSON] 24 листопада 2006 року надала нотаріально посвідчену згоду, у якій зазначила про те, що дає згоду на укладення її чоловіком [PERSON] договору про передачу в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» житлового будинку [ADDRESS] для забезпечення виконання зобов`язань чоловіка перед банком за кредитним договором. Відтак, на підставі наведеного можна прийти до висновку, що в даному випадку вказане у позові майно дійсно належало подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя станом на час укладення кредитного договору, а відтак можна вважати, що позичені кошти, використовувались в інтересах сім`ї. Суд акцентує увагу на тому, що саме позивачі зобов`язані надати докази про те, що позика була одержана та використана не в інтересах сім`ї, звертатись з позовом про виключення майна з під арешту, із заявами про зупинення виконавчих дій тощо, проте, жодних процесуальних дій на захист своїх прав у передбаченому законом порядку [PERSON] не вчинила. Відтак, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 73 СК України державний виконавець мав право накласти стягнення на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , оскільки встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, про що в тому числі свідчить і нотаріально завірена згода позивачки [PERSON] на укладення договору іпотеки. Також суд звертає увагу на, що доказів того, що одержані за кредитним договором грошові кошти використано не на потреби сімї, матеріали цивільної справи не містять. Таким чином державний виконавець, звертаючи стягнення на вказане у акті від 25.10.2012 року майно, діяв у відповідності з вимогами закону. Вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. У справі, яка розглядається, суд установив, що кошти за укладеним за час шлюбу кредитним договором [PERSON] одержав в інтересах сімї, про що додатково свідчить нотаріальна згода [PERSON] на укладення договору іпотеки, відтак отримані грошові кошти також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таким чином у даному випадку у подружжя [PERSON] , крім права спільної сумісної власності на вказане у позові майно, внаслідок укладення кредитного договору, виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, суд приходить до висновку, що праву на спільну сумісну власність на спірне нерухоме майно кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на потреби сімї.Вказана правова позиція зокрема викладена у правовому висновку ВСУ у справі № 6-539цс16. Тому в даному випадку немає жодних підстав стверджувати, що вказана позивачем частка майна належить виключно позивачу [PERSON] , враховуючи, що нормами чинного законодавства передбачено можливість накладення арешту на майно, що є спільним майном подружжя у випадках, коли договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Також суд звертає увагу на те, що матеріалами справи жодним чином не доведено, що розмір саме частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності має бути збільшений та становити 2/3 частки спільного майна подружжя, оскільки всупереч п. 2 ст. 70 СК України позивач не довела, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї тощо. Сам факт проживання з позивачем їх спільних дітей жодним чином не свідчить про автоматичне збільшення частки позивача у спільному майні подружжя. Також матеріалами справи не доведено, що [PERSON] не піклувався про спільних дітей, не виконував аліментні зобов`язання тощо. Вивчивши доводи позову стовно того, що у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється тільки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя, суд звертає увагу на те, що в даному випадку 26 жовтня державним виконавцем Міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Матвійчук М.В. складено акт опису та арешту майна при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-4169, виданого 05.11. 2009 року Ужгородським міськрайонним судом та виконавчого листа № 2-2159/11, виданого 03.04. 2012 року Ужгородським міськрайонним судом, тобто мова йде не про звернення стягнення на предмет іпотеки, а про примусове виконання рішень судів, боржником в яких виступає [PERSON] . Відтак підсумовуючи все вищевикладене суд приходить до переконання, що однозначно встановити, що 2/3 частки вказаного позивачем майна є власністю [PERSON] і що на таке майно безпідставно накладено арешт у зведеному виконавчому провадженні, виходячи з наданих у справі письмових доказів неможливо, оскільки для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов`язань за договорами позики тощо, чи хтось з подружжя ухилявся від виконання боргових зобов`язань тощо. З цих підстав суд відмовляє у задоволенні вимог позову щодо визнаня за [PERSON] право власності на: 2/3 частини у домоволодінні, що знаходиться по [ADDRESS] та складається з житлового будинку, позначеного під літерою «А», загальною площею 101,3 кв.м. та житловою площею 40,8 кв.м.; вбиральні під літерою «В»; гаражу, позначеного літерою «Д ; сараю, позначеного літерою «Е»; огорожі, позначеної «1-2»; споруд, позначених «І»; 2/3 частини у земельній ділянці площею 440 кв.м., що розташована в [ADDRESS] ; 2/3 частини у земельній ділянці площею 1000 кв.м., що розташована в [ADDRESS] . Вивчивши позову вимогу щодо зняття арешту, накладеного на підставі акту опису й арешту майна від 26 жовтня 2012 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Матвійчук Михайлом Володимировичем, з 2/3 частин у домоволодінні, що знаходиться по [ADDRESS] , 2/3 частин у земельних ділянках площею 440 кв.м. та площею 1000 кв.м., розташованих в [ADDRESS] , суд приходить до переконання, що така по своїй суті є похідною від першої вимоги, в якій відмовлено. Суд приймає до уваги, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на те, що матеріалами справи не доведено право власності позивача на спірне нерухоме майно, а також з врахуванням того, що матеріали справи не містять жодних доказів того, виконавчий лист № 2-4169, виданий 05.11. 2009 року Ужгородським міськрайонним судом та виконавчий лист № 2-2159/11, виданий 03.04. 2012 року Ужгородським міськрайонним судом, якіперебувають на примусовому виконанні в органу державної виконавчої служби виконані, тобто що станом на сьогоднішній день боржник [PERSON] виконав у повному обсязі рішення судів, матеріали справи не містять. Також суд вважає з необхідне додатково акцентувати увагу на тому, що за змістом частини четвертої статті 54 Закону про виконавче провадженняу разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відтак з огляду на зазначене, суд приходить до переконання, що саме [PERSON] , до якого на підставі Договору № 09-08-Ф2 перейшло право власності на предмет іпотеки, а саме: будинок, що розташований по [ADDRESS] , вартістю 855 924,50 грн. вправі звернутися до суду з позовом про зняття арешту з вказаного нерухомого майна. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного вище, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі, що не підлягають до задоволення. Питання щодо стягнення судових витрат суд вирішує відно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed