Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], так як вважає, що подальше збереження подружніх стосунків з відповідачем є не можливим. Окрім того просила суд визначити місце проживання їх з відповідачем спільного сина за її місцем реєстрації та проживання - вул. Південна, 34 с. Кучурган Роздільнянського району Одеської області. 06.02.2017 року [PERSON] надала суду уточнену позовну заяву, в якій зазначила в якості третьої особи орган опіки та піклування Роздільнянської районної адміністрації в Одеській області.(а.с.31) Відповідач [PERSON] є громадянином іншої держави Російської Федерації. Роздільнянським районним судом Одеської області 08.02.2017 року до головного управління юстиції в Одеській області було направлено доручення про вручення судових документів та допит по вказаній справі відповідача [PERSON] для переадресування компетентному органу Російської Федерації. (а.с.37) Розгляд справи було призначено на 09.10.2017 року, резервною датою було визначено 09.11.2017 року. Однак в призначені судові засідання відповідач не зявився, причини неявки суду не вказав, заяв про відкладення розгляду справи та заперечень на позовну заяву до суду не надходило. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась. В позові зазначила, що з 2003 року проживала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відношення припинено в 2011 році. Вона не бажає поновлювати сімейні відносини з відповідачем, проживати з ним однією сімєю і продовжувати подружні стосунки. Вказує причиною розпаду сім`ї протилежні погляди на шлюб, сім`ю, а також те, що відповідач має деспотичний характер. Окрім того просить суд визначити місце проживання їх з відповідачем спільного сина за її місцем проживання - вул. Південна, 34 с. Кучурган Роздільнянського району Одеської області. Посилаючись на дані обставини, позивач просить її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Надала суду заяву в якій свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглядати у її відсутність, не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення. В порядку ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та згоди представника позивача. Відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~\~ч.1ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд\~ його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~Відповідно до ст.ст.4, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.\~ \~\~ Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 18.10.2016 року Чеховським відділом ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області, на підставі актового запису №6 від 06.01.2003 року. (а.с.6) Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства, виданого повторно 18.10.2016 року Чеховським відділом ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області, на підставі актового запису №136 від 26.12.2002 року (а.с.7) та свідоцтвом про народження, виданим повторно 16.06.2009 року другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №376 від 11.07.2002 року. (а.с.8) Сторони припинили подружні відносини і не проживають разом з 2011 року. Причиною розпаду сімї позивач вказує відсутність між ними взаємоповаги та взаємопорозуміння, спільності інтересів, втрату почуттів, а тому наполягає на розірванні шлюбу і вважає, що їх сім`я розпалася остаточно. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи те, що сторони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, суд приходить до висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] існує лише формально, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені її особисті та майнові права, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню, а шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Спору щодо поділу майна подружжя не має. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України -\~\~ у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Окрім того судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає за місцем проживання матері [PERSON] вул. Південній, 34 с. Кучурган Роздільнянського району Одеської області, що підтверджується довідкою №1614 від 05.12.2016 року, виданою Кучурганською сільською радою Роздільнянського району Одеської області. (а.с.19) Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31.05.2013 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина були стягнуті аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до 22.06.2020 року. (а.с.9) З письмових пояснень [PERSON] та [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] проживає разом з сином по вул. Південній, 34 с. Кучурган Роздільнянського району Одеської області. Самостійно забезпечує та виховує сина. Батько участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає, не спілкується з ним. (а.с.11,12) Під час обстеження сімї [PERSON], головою Кучурганської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, представником РУСССДМ та депутатом сільської ради, встановлено, що [PERSON] проживає разом з сином [PERSON], [INFO]. Родина має свій власний будинок, в якому є всі необхідні меблі та побутова техніка. Дитина має своє окрему кімнату, в якій є все необхідне для життя та розвитку, про що комісією складено акт від 23.11.2016 року (а.с.12). Згідно довідки Кучурганської [PERSON] ступенів ім. П.М.Каплуна, [PERSON], [INFO], навчається в 8 класі (а.с.13), окрім того з характеристики наданої школою, судом встановлено, що вихованням дитини займається тільки мати, приділяє належну увагу його вихованню, завжди допомагає йому. Батько хлопчика не приділяє уваги вихованню сина. (а.с.16) З висновку органу опіки та піклування Роздільнянської районної адміністрації Одеської області від 22.12.2016 року №2638/2/15/01-33 про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON], судом встановлено, що хлопчик проживає разом з матірю, для нього створені сприятливі умови. Тому враховуючи інтереси дитини, органу опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], разом з матірю [PERSON] по вул. Південній, 34 с. Кучурган Роздільнянського району Одеської області. (а.с.17) Згідно зі ст. 141 ч. 1 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до положень ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. При вирішенні питань, що торкаються дітей, з урахуванням положень\~\~названої вище Конвенції про права дитини, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. У Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, зазначено, що "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження". Відповідно до ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України якщо батьки, які живуть окремо, не можуть погодити місце проживання дитини віком до чотирнадцяти років, суперечка може бути визначена органом опіки та піклування або судом. При вирішенні такого спору орган опіки та піклування або суд повинні враховувати відношення батьків до своїх батьківських обов'язків, особисту поведінку дитини до кожного батька, вік дитини, стан здоров'я дитини та інші відповідні обставини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, який не має незалежного доходу, зловживає алкоголем або наркотиками, або аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини (пункт 2 статті 161 ). Згідно ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р., яка була ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Тому при вирішенні спору щодо місця проживання неповнолітнього сина сторін, суд бере до уваги встановлені у судовому засіданні факти, а саме ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, стан його здоров'я, наявність у матері житла та можливості розвитку додаткових здібностей у сина. При таких обставинах, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини, з метою його повноцінного розвитку, навчання та виховання, доцільним буде залишити його проживати з матірю [PERSON] за адресою - вул. Південна, 34 с. Кучурган Роздільнянського району Одеської області. Судовий збір по справі повністю сплачено позивачем при зверненні до суду. На підставі ст.105 ч.3, 110, 112, 115, 141, 150, 151, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України

Outcome: approved