Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2000 року та договору дарування частки квартири від 21 вересня 2011 року на праві власності належить квартири[ADDRESS] . У даній квартирі, крім неї, зареєстровані її син [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] , відповідач у справі. 28 грудня 2012 року шлюбні відносини із відповідачем припинені, з травня 2019 року останній у вказаній вище квартирі не проживає, що підтверджується актом обстеження житлово-комунальних умов. Плату за житлово-комунальні послуги [PERSON] не здійснює, що покладає на неї додаткові витрати по утриманню належного майна, оскільки вона змушена сплачувати їх за осіб, які там не проживають. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні, цим житлом він не цікавиться. Перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Реєстрація відповідача за вказаною адресою перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, проти задоволення позову не заперечував та пояснив, що більше року він у належній позивачу на праві власності квартирі не проживає, перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинив, наслідки визнання позову йому судом роз`яснені та зрозумілі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,2 м2, житловою площею 14,1 м2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 грудня 2000 року, договором дарування частки квартири від 21 вересня 2011 року, технічним паспортом на дану квартиру. Із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28 грудня 2012 року вбачається, що шлюб між сторонами розірвано, про що зроблено актовий запис за № 176. 15 липня 2015 року позивач [PERSON] уклали новий шлюб із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15 липня 2015 року, відміткою у паспорті позивача. Із акту обстеження житлово-комунальних умов від 26 червня 2020 року, складеного депутатом Броварської міської ради VII скликання Чаюном В.Г. у присутності сусідів, видно, що у зазначеній вище квартирі зареєстровані три особи, зокрема, позивач [PERSON] , її син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] , відповідач у цій справі, останній зі слів позивача не проживає у даній квартирі з травня 2019 року, його особисті речі у квартирі відсутні, що також підтвердили присутні при складанні цього акту сусіди позивача. Згідно із відомостями, наданими суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13 липня 2006 року за адресою: [ADDRESS] . У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в абз. 6 п. 11 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначив, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, позов визнав, визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved