Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за навчання у відповідності до державного замовлення, а саме просив стягнути з відповідача до Державного бюджету України 40900,99 грн. витрачених державою на навчання відповідача у комунальному вищому навчальному закладі «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради на рахунок р/р 31552201146045, ГУДКСУ у Запорізькій області, МФО 813015 та судові витрати сплачені позивачем. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач при розподілі одержала направлення на роботу до КЗ «Молочанська районна лікарня» за місцем розподілу відповідач з невідомих причин не відпрацювала 3 роки. Комунальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради відповідно до рішення Запорізької обласної ради від 24.12.2012 №34 було перейменовано в Комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради який є правонаступником Комунального закладу «Запорізького медичного коледжу» Запорізької обласної ради. Комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради є вищим навчальним закладом другого рівня акредитації - комунальної форми власності, перебуває у підпорядкуванні Запорізькій обласній раді, а також за галузевою спрямованістю підвідомчій управлінню охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації та управлінню освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації (п. 2.1. Статуту коледжу). Основними напрямами діяльності коледжу є підготовка згідно з державним замовленням і договірними зобовязаннями висококваліфікованих фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста для закладів освіти різних форм власності, лікувально-профілактичних закладів, підвищення кваліфікації та спеціалізації молодших медичних спеціалістів. Формування державного замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою здійснюється згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 №266 «Про Порядок формування та розміщення державних замовлень на поставку продукції для державних потреб і контролю за їх виконанням». Керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за встановленою формою. Після вступних іспитів 04 серпня 2008 року відповідач наказом директора комунального закладу «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради №55-Ост була зарахована на другий курс вечірнього відділення за спеціальністю «Сестринська справа» з освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст» за бюджетною формою навчання державним замовленням. 01 вересня 2008 року між відповідачем та позивачем укладено типову угоду б/н про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно до п.2 цієї угоди відповідач взяв на себе зобов'язання прибути після закінчення вищого закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Відповідно до п.1 наказу № 109-Ост від 26 грудня 2011 року відповідачу присвоєно кваліфікацію «медичної сестри» (вечірнє відділення) та виданий диплом молодшого спеціаліста АР №41958592 за спеціальністю «Сестринська справа». Відповідно протоколу №4 засідання комісії з персонального розподілу випускників вечірнього відділення комунального закладу «Запорізький медичний коледж» від 08.12.2011 року відповідача було розподілено для відпрацювання до КЗ «Молочанська районна клінічна лікарня». Відповідач відповідно до відомості персонального розподілу молодих фахівців, які закінчили Запорізький медичний коледж Міністерства охорони здоров'я України була розподілена до КЗ «Молочанська районна клінічна лікарня», про що свідчить її особистий підпис. Однак, відповідач до місця роботи у встановлений термін не прибув, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Таким чином, внаслідок відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, Відповідач зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання, а саме 40900,99 грн. Загальний розмір понесених витрат на навчання відповідача за рахунок коштів Державного бюджету становить 40900,99 грн. Також, позивач неодноразово інформував відповідача шляхом направлення листів, про необхідність надати інформацію щодо працевлаштування відповідача, так листом від 12.12.14 року №969 відповідачу була направлена вимога про відшкодування до державного бюджету вартості навчання у розмірі 40900,99 грн. у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за угодою. Вимогу відповідачем отримано 26.02.2015 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, але на дату звернення до суду позивачем відповідь від відповідача на адресу позивача не надходила та кошти за навчання за Державним замовленням у розмірі 40900,99 гривень відповідачем не відшкодовані. Представник позивача в судовому засідання позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила. Надала письмове заперечення проти позову, в якому підтвердила обставини, викладені у позовній заяві. Додала, що вона не працевлаштувалась за направленням до КЗ «Молочанська районна лікарня» після закінчення навчання у позивача у зв'язку із виїздом за кордон. Вважає, що обовязковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником порушує конституційне право громадянина на працю, що вільно ним обирається або на яку він вільно погоджується, та право на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, суперечить зобовязанню держави скасувати обовязкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку (ст.1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, ратифікована Законом України від 05.10.2000 №2021-III). Наполягає на застосуванні позовної давності, визначеної статтею 257 Цивільного кодексу України. Враховуючи, що вона повинна була працевлаштуватись на початку 2012 року, на момент звернення позивача до суду з цим позовом, спливла позовна давність. Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав з зазначених у письмових запереченнях підстав. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи та оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що відповідачем у справі є [PERSON], яка на підставі свідоцтва про шлюб від 26.07.2016 року змінила прізвище на «Кобець» (а.с. 9-10, 64, 65). Комунальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради відповідно до рішення Запорізької обласної ради від 24.12.2012 №34 було перейменовано в Комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради який є правонаступником Комунального закладу «Запорізького медичного коледжу» Запорізької обласної ради, що підтверджується відповідним рішенням (а.с. 40). Комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради є вищим навчальним закладом другого рівня акредитації - комунальної форми власності, перебуває у підпорядкуванні Запорізькій обласній раді, а також за галузевою спрямованістю підвідомчій управлінню охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації та управлінню освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації, що підтверджується п.2.1 Статуту КВНЗ «ЗМК» ЗОР (а.с. 26-38). Основними напрямами діяльності коледжу є підготовка згідно з державним замовленням і договірними зобовязаннями висококваліфікованих фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста для закладів освіти різних форм власності, лікувально-профілактичних закладів, підвищення кваліфікації та спеціалізації молодших медичних спеціалістів, що підтверджується п. 1.3 Статуту КВНЗ «ЗМК» ЗОР, ліцензією Міністерства освіти і науки України від 10.01.2005 року, сертифікатом про акредитацію від 10.01.2005 року (а.с. 26-38, 22-23, 24). 04.08.2008 року наказом директора позивача №55-Ост відповідач була зарахована на другий курс вечірнього відділення за спеціальністю «Сестринська справа» з освітньо-кваліфікаційним рівнем «Молодший спеціаліст» за державним замовленням (а.с. 14-15). 01.09.2008 року між сторонами укладена угода про підготовку фахівців із вищою освітою. За цією угодою і прийняла на себе зобов'язання після закінчення навчання відпрацювати 3 роки за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання у встановленому порядку (розділ 2 угоди) (а.с. 13). Наказом директора позивача від 26.12.2011 №109-Ост відповідачу присвоєна кваліфікація «медична сестра» та виданий диплом «молодшого спеціаліста» АР №41958592 (а.с. 16, 20). Відповідно до протоколу №4 засідання комісії з персонального розподілу випускників вечірнього відділення комунального закладу «Запорізький медичний коледж» від 08.12.2011 року відповідача було розподілено для відпрацювання до КЗ «Молочанська районна клінічна лікарня», про що вона ознайомлена під особистий підпис у відомості про персональний розподіл (а.с. 17-18). У встановлений у направленні строк відповідач до комунального закладу «Молочанська районна лікарня» не працевлаштувалась, що відповідач [PERSON] визнала. Витрати позивача на навчання відповідача за весь час навчання становлять 40900,99 грн., що підтверджується розрахунком вартості навчання 1 студента спец. «Сестринська справа вечірня» за державним замовленням по КВНЗ «ЗМК» ЗОР. Правовідносини, які є предметом позовних вимог, регламентуються діючим законодавством України, зокрема: Конституцією України, Законом України «Про освіту», Законом України «Про вищу освіту», Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 за N 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». Відповідно до положень ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України). Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Статтею 53 Конституції України передбачено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Так, відповідно до ст. 53 Конституції України, держава забезпечує доступність та безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» N475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Положення статті 43 Конституції України узгоджуються зі статтею 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В пункті 2 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов'язкову працю. В пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов'язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов'язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов'язків. Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року. Конвенція Міжнародної організації праці N 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» N 105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 N 2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обовязковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 №1060-XII, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 N 992 затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Пункт 14 зазначеного Порядку встановлює, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. На час судового розгляду справи такий порядок жодним нормативно - правовим актом не регламентований. З урахуванням зазначеного, на думку суду, розрахунки загальної вартості навчання відповідача в Комунальному вищому навчальному закладі «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради за фахом «сестринська справа вечірня» за період з 01.09.2008 року по 24.12.2011 року (а.с. 21, 91), є неналежними доказами підтвердження розміру відшкодування вартості навчання через те, що вони не були складені відповідно до спеціально визначеного порядку, як того вимагає п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.96 N 992, в якому зазначено, що Міністерству фінансів разом з Міністерством освіти, Міністерством економіки, Міністерством юстиції та Національним банком до 1 січня 1997 р. розробити і затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування. На цей час вказаний Порядок не затверджений. Міністерством юстиції акти з питання відшкодування випускниками вартості навчання не видавались. Жодним нормативно-правовим актом не визначено обовязку та порядку стягнення вищими навчальними закладами з випускників вказаних коштів. Конституція України, норми якої є нормами прямої дії у ст. 19 передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, поки немає Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до Закону України «Про вищу освіту» основним завданням, що стоїть перед вищими навчальними закладами, є здійснення освітньої діяльності, яка забезпечує підготовку фахівців відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Цей закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Не зазначено у законі і той факт, що вищий навчальний заклад зобов'язаний гарантувати випускникові його працевлаштування, у обов'язки вищого навчального закладу входить сприяння працевлаштуванню своїх випускників. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 №2984-III, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що угода, між відповідачем та вищим учбовим закладам від 01.09.2008 укладена без відповідних правових підстав. Відповідно до абзацу 5 частини 1 Прикінцевих положень Закону України «Про вищу освіту» закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Стаття 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III гарантувала випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватися за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником. Регламентована у Законі трьохстороння угода у спірних правовідносинах відсутня. Крім того Закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання, компенсування замовникові витрат у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови його без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни чи звільнення за власним бажанням з роботи протягом трьох років. Таким чином, стаття 52 Закону України «Про освіту» 23.05.1991 №1060-XII за своїм змістом не відповідала ст.56 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III. Існувала певна колізія між положеннями статті 52 Закону України «Про освіту» 23.05.1991 №1060-XII, яка встановлювала обовязок випускника, який навчався за державним замовленням, відпрацювати за направленням, пункту 14 Порядку, який зобов`язує відшкодувати вартість навчання у разі порушення випускником, який навчався за державним замовленням, обов`язку відпрацювати три роки за направленням, та положеннями статті 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III, яка встановлює право випускника на вільний вибір місця роботи і не покладає на нього обов`язків відпрацьовувати три роки або відшкодовувати вартість навчання. Враховуючи вимоги абзацу 5 частини 1 Прикінцевих положень Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III, позивач не мав правових підстав визначати в угоді про підготовку фахівців із вищою освітою від 01.09.2008 року обовязок відповідача прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Оскільки норми Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року прийнято до набрання чинності Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року, який є спеціальним Законом і суперечить його нормам, правові підстави для стягнення з відповідача [PERSON], як випускниці вищого навчального закладу, затрачених державою коштів на підготовку фахівця, відсутні. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року роз'яснено, що оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституції як акт прямої дії Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Виходячи з положення ст. 9 Конституції України про те, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд не може застосувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року визначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Тому, на підставі ст. ст. 8, 21, 22, 64 Конституції України, постанова Кабінету Міністрів України N 992 від 22.08.96 на яку посилається позивач, в частині визначеної п. 14 не підлягає застосуванню як така, що не відповідає та суперечить Конституції України. Обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України) та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах (стаття 53 Конституції України). Таким чином, стаття 52 Закону України «Про освіту» та Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 року N 992, за своїм змістом суперечать Конституції України, Міжнародній Конвенції «Про скасування примусової праці» та статті 56 Закону України «Про вищу освіту». Як вже зазначалося, обовязковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником порушує конституційне право громадянина на працю, що вільно ним обирається або на яку він вільно погоджується, та право на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, суперечить зобовязанню держави скасувати обовязкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку (ст.1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, ратифікована Законом України від 05.10.2000 №2021-III). Таким чином, враховуючи положення Конституції України, Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, ратифікованої Законом України від 05.10.2000 №2021-III, галузевого Закону України «Про вищу освіту», суд вважає, що будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними, оскільки не існує законних підстав, які б зобовязали його відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що, враховуючи всі обставини по справі, позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed