Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

13 листопада 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , просить усунути у користуванні приватним житлом шляхом їх примусового виселення та зобов`язати відповідачів передати їй ключі від будинку [ADDRESS] і не чинити перешкоди в користуванні будинком. Зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та усунути їй перешкоди у користуванні приватним житлом шляхом примусового виселення відповідачів. В обґрунтування позову посилається, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом на право власності на житловий будинок на ім`я її батька [PERSON] , видане згідно рішення Копичинецької міської ради за № 120 від 21.07.1995 року, та Договором дарування від 20 березня 1996 року. Згоду на дарування давала її мама- [PERSON] . Скориставшись тим, що батько тяжко захворів її мати, підробивши ряд документів, без її згоди, самовільно зареєструвалась в будинку [ADDRESS] і там же зареєструвала сина [PERSON] . А також мати самовільно поміняла замки на вхідних дверях її будинку та встановила охоронну сигналізацію, щоб вона не мала доступу до будинку. На неодноразові вимоги позивача надати ключі, доступ до сигналізації, мати відповіла категоричною відмовою. У зв`язку з цим позивач зверталася за допомогою до правоохоронних органів, та служби, які встановили охоронну сигналізацію без її відома. Однак на ці заяви і звернення [PERSON] не реагує, до будинку її не допускає. Оскільки Відповідачі своєю поведінкою створили умови, що позивач не має доступу до будинку, добровільно усунути перешкоди в користуванні моїм майном, а саме будинком [ADDRESS] відмовилися, тому вона змушена звертатися за захистом своїх прав до суду та відповідачі підлягають зняттю з реєстрації та виселенню. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03.03.2020 року під час підготовчого засідання прийнято самовідвід судді Цвинтарної Т.М. 20 травня 2020 року ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області під час підготовчого засідання прийнято відвід судді Митражик Е.М. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2020 року справу № 596/1954/19 розподілено для розгляду судді Лисюк Е.М.. Ухвалою судді від 06 квітня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судові засідання 01.07.2020 року, 16.07.2020 року, 29.07.2020 року не з`явилась, відсутня за місцем реєстрації, про час і місце розгляду справи повідомлялась відповідно до положень ст. 128 ЦПК України. Представник позивача адвокат Скакун М.К. в судове засідання 29.07.2020 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. (а.с.111-112, т.2). На стадії підготовчого провадження в підготовчому засіданні 01.07.2020 року представник позивача адвокат Скакун М.К. підтримав заявлений позов в повному обсязі, повідомив про обставини та подав докази, висловив думку щодо закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду по суті. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представники відповідачів адвокати Турчин -Кукаріна І.В., Тиханська Т.В. висловили думку про продовження розгляду справи без участі позивача та його представника, неявка яких не перешкоджає розгляду спору по суті. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. наприклад рішення Європейського суду прав людини у справі "Каракуця проти України"). За ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції, статті 2 Цивільного процесуального кодексу одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд на підставі аналізу матеріалів справи та думки інших учасників справи щодо можливості розгляду справи по суті за відсутності позивача та його представника, прийшов до висновку, що судом вжито необхідні заходи для забезпечення реалізації позивачем та представником їх права взяти участь у судових засіданнях, а тому неявка позивача та представника не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши вступне слово відповідачів та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, подані сторонами, а також письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 березня 1996 року [PERSON] набула право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належав її батькові [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 20 березня 1996 року, нотаріально посвідченого в.о. завідувачем Копичинецької державної нотаріальної контори Юзвою Г.З. (8,9,10,19 т.1). Дані щодо реєстрації права власності на будинок внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16.01.2020, що також підтверджується відповідним витягом з Реєстру від 16.01.2020. (а.с.163,т1). Відповідач [PERSON] є матір`ю позивача, проживає та зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] з 17 вересня 2010 року, що підтверджується витягом з будинкової книги, а також копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Гусятинським РВ УМВС України в Тернопільській області від 27.05.1999 року. Відповідач [PERSON] є братом позивача, проживає та зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS] з 11 березня 2009 року, що підтверджується витягом з будинкової книги, а також копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Гусятинським РВ УМВС України в Тернопільській області від 19.06.2001 року.(а.с.12-13,16, 17, 25-30, 48,49,50, 58-62 т.2). Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 13 березня 1996 року , проживає без реєстрації в с. Котівка Гусятинського району Тернопільської області. (а.с.55, т.1 а.с.25-30, 31т.2). [PERSON] зверталась в правоохоронні органи, зокрема, в Гусятинське відділення поліції ПВП ГУНП в Тернопільській області з заявами про чинення відповідачами перешкод в користуванні нею будинком, що належить їй на праві власності заміни ключів, встановлення сигналізації. В результаті перевірки звернень позивача, не встановлено ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. Позивачу рекомендовано звернутись до суду. (а.с.21-33, 56-58, т.1). Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що він постійно проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з [ADDRESS] року по теперішній час. З 11 березня 2009 року він зареєстрований в зазначеному житлі. Сестра [PERSON] проживає в квартирі в с. Котівка, яку подарувала їй мати. Фактично в будинку по [ADDRESS] вона не проживала. Жодних перешкод в користуванні будинком він з матір`ю сестрі не чинить. Вона має доступ до будинку і ключі від вхідних дверей будинку, які не мінялись вже багато років. Востаннє позивач з`являлась в будинку в 2019 році. Вони з мамою там постійно проживають, оплачують комунальні послуги, проводять поточні ремонти, обробляють земельну ділянку. В судовому засіданні, допитана в якості свідка відповідач [PERSON] підтвердила показання [PERSON] додатково показала, що з 1997 року вона зареєстрована і постійно проживала в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] Декілька років в неї була реєстрація в с. Котівка Гусятинського району. Вдруге вона зареєструвалась в спірному житлі з 17 вересня 2010 року. В 1996 році вони з покійним чоловіком вирішили подарувати житловий будинок дочці. При нотаріальному посвідченні договору дарування будинку вона дала згоду на відчуження будинку. З 2008 року, коли син женився та привів невістку додому, в них почали з донькою виникати конфлікти. Позивач вигнала сина з невісткою і дитиною на орендовану квартиру. Коли донька вийшла заміж, вони з чоловіком проживали в квартирі в с.Котівка. Після смерті чоловіка [PERSON] вона [INFO] подарувала доньці квартиру в с. Котівка, в якій позивач проживала. Після цього донька намагалася виставити будинок, в якому вони проживають з сином на продаж, а їх виселити. Додатково пояснила, що вони з сином жодних перешкод доньці в користуванні її власністю не чинили, в неї є ключі від вхідних дверей будинку. Вони з сином несуть витрати по утриманню будинку, сплачують комунальні послуги. Це єдине її житло, їй не має куди піти жити. Вона постійно проживає там, лише в 2018-2020 року тимчасово проживала в м. Харків у зв`язку з стаціонарним та амбулаторним лікуванням в КНП «Міський клінічний пологовий будинок №7», а також в Державній установі «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В.Т.Зайцева». Обставини перебування відповідача на лікуванні та її тимчасова відсутність за місце реєстрації підтверджуються відповідними довідками та виписками лікувальних закладів. (а.с.а.с.108, т.1, а.с.18-19,84, т.2). В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили показання [PERSON] , [PERSON] щодо обставин постійного проживання відповідачів за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що акти про встановлення факту не проживання [PERSON] по місцю прописки, які складено від його імені, ним не заповнювались та не складались. По прозьбі [PERSON] він лише підписав вказані акти, про те не перевіряв їх зміст. Свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили факти постійного проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] за місцем реєстрації, які господарюють в будинку, проводять поточні ремонти. Вони, хоч проживають по сусідству, про те не бачили, щоб позивач [PERSON] намагалась вселитися в будинок, і їй [PERSON] , [PERSON] чинили перешкоди. Свідок [PERSON] додатково пояснив, що лише одного разу бачив, як [PERSON] вибивала замок в вхідних дверях знизу і нікого не було в будинку. На підтвердження факту не проживання відповідача [PERSON] , стороною позивача надано суду акти про встановлення факту не проживання [PERSON] по місцю реєстрації: [ADDRESS] без дати, складені депутатами Копичинецької міської ради. (а.с.11-16, т.1). Суд вважає, що надані акти, не є належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 77,78,80 ЦПК України, оскільки вони не містять предмета доказування, отримані з порушенням порядку, і є суперечливими. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Гарантуючи захист права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст. 379, 380 ЦК). За ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Право користування чужим майном врегульовано главою 32 цього Кодексу і може бути встановлене для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Підстави для виселення осіб без надання іншого жилого приміщення встановлені ст. 116 ЖК УРСР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 23 вересня 2019 року в справі № 329/398/18. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19). Як встановлено, відповідачі [PERSON] , [PERSON] у справі були членами сім`ї попереднього власника будинку [PERSON] - чоловіка та батька, і є членами сім`ї [PERSON] , оскільки доводяться позивачу матір`ю та братом. При цьому, як встановлено, вони фактично вселились до спірного будинку разом з [PERSON] в 90-х роках. Відповідач [PERSON] з чоловіком [PERSON] у шлюбі будували зазначений будинок, багато років там проживали, також остання надала згоду на дарування її чоловіком в 1996 році на користь доньки - позивача [PERSON] і своєї частки в спільній сумісній власності. Відповідачі тривалий час проживають у спірному будинку, куди були вселені за згодою її власника в якості членів сім`ї, тому набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом і позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, яку вона одержала за договором дарування в 1996 році, однак не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору дарування. [PERSON] є пенсіонером, тобто має похилий вік (повних 64 роки), в користуванні не має іншого житлового приміщення, часто хворіє та перебуває на лікуванні, і її виселення фактично призведе до загрози її існуванню та життю. [PERSON] в користуванні теж не має іншого житла. [PERSON] забезпечена житлом. Також судом не встановлено, що реєстрація відповідачів проведена в порушення вимог чинного законодавства, а також те, що останні чинять перешкоди власнику у користуванні (проживанні) спірним житловим приміщенням і існують підстави для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, які передбачені у статті 116 ЖК УРСР. На думку суду, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. На підставі викладеного, слід відмовити у задоволенні позову про виселення відповідачів, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для їх виселення відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, а також в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року справа № 369/9908/15-ц. Згідно положень ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача про те, що відповідачі створюють перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є власністю позивача, чим порушують її права не ґрунтуються на доказах і є безпідставними. Ухвалюючи рішення суд надає оцінку співмірності виселення відповідачів і захисту права власності позивачки, яка має у користуванні інше житло, де постійно мешкає та зареєстрована. З врахуванням наведеного задоволення вимог позивача [PERSON] про виселення призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідачів [PERSON] , [PERSON] .. Також, у зв`язку з недоведеністю не підлягають до задоволення вимоги позову про зобов`язання передати ключі від будинку. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про зняття з реєстрації є похідними від вимог про виселення, вони теж не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed