Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи, втратившим право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказавши, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 11819 від 25.11.1994 року. Відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], яка була зареєстрована в зазначеній вище квартирі 26.02.2013 року, однак відповідач постійно влаштовувала сварки та у серпні 2013 року остання зібрала свої речі та пішла від позивачів. Після чого, до теперішнього часу відповідач до позивачів у квартиру [ADDRESS] не поверталась, де фактично мешкає [PERSON], позивачам не відомо. Оскільки [PERSON] без поважних причин не мешкає в квартирі [ADDRESS] вже більш шості місяців, а позивачі вимушені нести додаткові витрати, пов'язані з оплатою комунальних платежів, останні звернулись до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання [PERSON], особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, з подальшою метою зняття останньої з реєстраційного обліку з вищезазначеної адреси. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до ст. 76 ЦПК України, надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, у зв'язку з важким станом здоров'я. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до ст. 76 ЦПК України, однак причини неявки суду не відомі. За згодою позивача [PERSON] суд на підставі ст. ст. 169 ч. 4, 224 ЦПК України постановляє заочне рішення. Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Згідно з дублікатом від 22.06.2004 року свідоцтва про право власності на квартиру № 11819 від 25.11.1994 року, виданим Агентством по приватизації в/о «Донецьквцгілля», квартира загальною площею 60,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на праві приватної спільної сумісної власності, належить [PERSON] та [PERSON], (а.с. 4). Відповідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності /11819/ 25.11.1994 року, виданого Агентством по приватизації в/о «Донецьквцгілля», виданий 22.06.2004 року, (а.с. 5, 6). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушеним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приведені норми закону свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] як співвласникам спірної квартири належить право розпоряджатися, володіти та користуватися квартирою. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. На підставі ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підтвердження своїх позовних вимог позивачі надали суду акти Комунального підприємства "Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька" від 11.10.2013 р., від 24.12.2013 р. та від 13.02.2014 року, з яких вбачається, що в квартирі [ADDRESS], [PERSON], [INFO] не проживає з 12.08.2013 року. Особистих речей останньої за вказаною адресою також немає, комунальні платежі остання не сплачує, місце проживання [PERSON] невідомо (а.с. 9-11). Згідно з довідкою № 320 Комунального підприємства «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані три людини, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] - чоловік та [PERSON], [INFO] - мати, (а.с. 7). Факт не проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з серпня 2013 року по теперішній час в судовому засіданні підтвердили свідки - [PERSON] та [PERSON], остання є листоношею, яка носила пенсію [PERSON] за місцем реєстрації але з серпня 2013 року, припинила носити пенсію останній за вищевказаною адресою, оскільки остання там не мешкає, за якою адресою на теперішній час отримує пенсію [PERSON] свідку не відомо. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Суд, намагався встановити місце отримання пенсії [PERSON] з метою встановлення місця проживання останній, у зв'язку з чим звертався з відповідним запитом до Управління пенсійного фонду України у Куйбишевському районі м. Донецька, однак згідно відповіді останніх встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] знаходиться на обліку в управлінні, та отримує пенсію з 01.10.2013 року по картковому рахунку ДРУ КБ «ПриватБанк» 13 числа. Філія банку розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а, (а.с. 42). Тоді як відповідачем суду не надано ніяких доказів на підтвердження того, що вона не проживає у спірній квартири саме з поважних причин. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] на час розгляду справи у суді не проживає у спірній квартири менш ніж один рік без поважних причин, а саме 9 місяців, тому ще не втратила право на користування цим житлом. Крім цього, позивачі посилаючись на підставу своїх вимог, користуючись вимогами ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, що є помилковим, оскільки спірна квартира не входить до Державного фонду, а є приватною спільною сумісною власністю позивачів. Таким чином, позивачі повинні були звертатись відповідно до ст. 405 ЦК України, до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою. Згідно пункту 11 роз'яснень постанови № 2 Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, зі змінами від 25.05.1998 року встановлено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed