Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

07.09.2020 року представник позивача звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з місця реєстрації, у якому просив суд: виселити громадянку України [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям її з реєстраційного обліку, без надання іншого жилого приміщення; виселити громадянина України [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям його з реєстраційного обліку, без надання іншого жилого приміщення; виселити громадянина України [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям його з реєстраційного обліку, без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідачів на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у сумі 4 204 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 20 жовтня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/0044/74/67329, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 71 300 (сімдесят одна тисяча триста) доларів США 00 центів строком до 20.10.2021 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі -15,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Отже, з укладенням Кредитного договору та Додаткових угоди до нього у позичальника виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості. Проте, позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. 26 квітня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси було винесено рішення у справі №2-1343/11, яким позовні вимоги банку було задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у сумі 283 823,27 дол. США. 11 липня 2013 року рішенням Апеляційного суду Одеської області заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2011 року було змінено в частині стягнення заборгованості з поручителя. 10 квітня 2018 року було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 56114226 по справі № 2-1343/11 відносно боржниці [PERSON] . 21 січня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Під час здійснення виконавчих дій стало відомо, що в майні, що зареєстровано за позичальником - [PERSON] на праві власності на нерухоме майно, а саме: квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що на підставі Договору іпотеки за реєстр. за № 2369, посвідченого 25 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., вищезазначена квартира була передана в іпотеку АТ «Райффайзен Банк Аваль» в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №014/0044/74/67329 від 20.10.2006 року. Позивач стверджує, що в силу порушень, надісланих позивачем вимог щодо добровільного звільнення квартири під [ADDRESS] , відповідачі не звільнили вищевказану квартиру, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримував в повному обсязі та просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату. Також, суд наголошує на те, що [PERSON] неоднарозово не з`являлася у судові засідання у зв`язку з сімейними обставинами та стоном здоров`я, проте доказів причин неявки у судові засідання не надала Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Необхідно зазначити, що, як вказав Європейський суд з прав людини (далі - Європейський суд) у своїй практиці, «вимога «розумного строку» розповсюджується на усі без винятків судові розгляди справ, які охоплюються статтею 6» (справа «Кьоніг проти ФРН»). Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце належним чином та своєчасно,причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту (а.с.33-35), та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/0044/74/67329, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 71 300 (сімдесят одна тисяча триста) доларів США 00 центів строком до 20.10.2021 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі -15,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором (а.с.5-7). 25.10.2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки за реєстр. за № 2369, посвідченого 25 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., вищезазначена квартира була передана в іпотеку АТ «Райффайзен Банк Аваль» в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №014/0044/74/67329 від 20.10.2006 року, за яким [PERSON] забезпечила вимогу іпотекодержателя, що випливає з Кредитного договору №014/0044/74/67329 від 20.10.2006 року, шляхом передачі в іпотеку квартири під [ADDRESS] (а.с.9-11). Відповідно до умов п. 3.1. Кредитного договору кредитор надав позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з можливою виданою готівки через касу кредитора. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Отже, з укладенням Кредитного договору та Додаткових угоди до нього у позичальника виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених графіком погашення кредитної заборгованості. Проте, позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної; заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. 26 квітня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси було винесено рішення у справі №2-1343/11, яким зустрічні позовні вимоги банку було задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у сумі 283 823,27 дол. США (а.с.12-14). 11 липня 2013 року рішенням Апеляційного суду Одеської області заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2011 року було змінено в частині стягнення заборгованості з поручителя. (а.с.15-17). 10 квітня 2018 року було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 56114226 по справі № 2-1343/11 відносно боржниці [PERSON] (а.с.13-20). 21 січня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника (а.с.21). Під час здійснення виконавчих дій позивачу стало відомо, що в майні, що належить [PERSON] на праві власності на нерухоме майно, а саме: квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що квартира під [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу від 20.10.2006 року за реєстровим № 2398, зареєстрованого в КП «Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості від 24.10.2006 року за №333, кн. №31 допк-3. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України та статті 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 ЗУ «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом. Згідно з частиною третьою статті 33 У «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 4.4 Іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що в матеріалах справи, відсутнє рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, відсутній виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, а право власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі позивачем оформлено не було. Отже, згідно договору іпотеки від 25 жовтня 2006 року, для позивача було визначено три способи звернення стягнення на предмет іпотеки, жодним з яких позивач не скористався. Здійснивши аналіз правових норм та правовідносин, суд звертає увагу позивача, що вимога про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з місця реєстрації є похідною вимогою від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте позивач з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки до суду не звертався, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з місця реєстрації. Статтею 47 Конституції України передбачено і закріплено право кожного на житло, за якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Дотримання положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини є необхідними в демократичному суспільстві. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови задоволенні позову на позивача. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 12, 33 ЗУ "Про іпотеку", ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 16, 29, 310, 391, 575, 589, 590 ЦК України, ,

Outcome: dismissed