Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позову зазначив, що він, [PERSON] , перебуває на службі в Головному управлінні Національної поліції з 07.11.2015. Відповідно до наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України його було залучено до складу сил та засобів АТО. 19 листопада 2017 року [PERSON] було завантажено та оприлюднено в соціальній мережі Fасеbоок та на загальнодоступному відеохостінгу Уоutube відео за участю [PERSON] , яка оголосила недостовірну негативну інформацію щодо позивача, чим порушила його немайнові права на честь та гідність і ділову репутацію. Зазначає, що [PERSON] під час відеозапису надала неправдиву інформацію щодо нього, яка з часом була поширена [PERSON] в соціальній мережі Facebook за наступним посиланням: https://www.facebook.com/paukp/posts/l734812166588931?pnref=story. Оцінки даній інформації надали 43 особи, що свідчить про масовість поширення даної інформації. Крім того, [PERSON] також було розповсюджено відео за участю [PERSON] на відеохостінгу Youtube https://youtu.be/VZ-vGrXlXLc, яке на момент підготовки позову до суду переглянуло 526 осіб. В вищезазначеному відеозаписі Комісарова I.A. чітко зазначає місце роботи позивача та прізвище. Більш того, зазначає, що відповідачка, також, зазначає інформацію щодо інших працівників Національної поліції України та прокуратури. Позивач посилається на те, що на вищезазначеному відеозаписі відповідачка [PERSON] зазначила, що позивач [PERSON] , в порушення вимог чинного законодавства, перебуваючи на публічній службі займається підприємницькою діяльністю. Проте, позивач зазначає, що такі твердження спростовуються ст. 1 Закону України «Про селянське фермерське господарство», відповідно до змісту якої діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не є підприємницькою. Крім того, протягом інтерв`ю [PERSON] зазначила, що позивач нібито отримав вищезазначену земельну ділянку, як відкуп за не відкриття кримінального провадження відносно начальника районного госгеокадастра - [PERSON] І. Позивач [PERSON] стверджує, що дане твердження є безпідставним, оскільки він працює на посаді начальника Кінологічного центру ГУНП в Донецькій області, а тому в межах його повноважень навіть не можна здійснювати відкриття або закриття кримінального провадження. Зважаючи на все вищевикладене, [PERSON] вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо вчинення ним грубого порушення чинного законодавства відповідачка завдала шкоди його немайновим інтересам, порушивши гідність, честь та ділову репутацію, в зв`язку з чим просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації [PERSON] інформацію, поширену [PERSON] щодо порушення ним законодавства України в частині отримання ним неправомірним шляхом земельної ділянки та вчинення корупційних правопорушень та стягнути з [PERSON] 1000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином. Жодних клопотань, відзиву або заперечень до суду не надала, що є підставою про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних обставин. В своїй позовній заяві до [PERSON] позивач зазначає, що відповідачкою було оголошено недостовірну інформацію щодо нього в соціальній мережі Facebook за наступним посиланням: https://www.facebook.com/paukp/posts/l734812166588931?pnref=story, оцінки даній інформації надали 43 особи, що свідчить про масовість поширення даної інформації Проте, жодного належного та достовірного доказу на підтвердження обставин про наявність на зазначеній веб-мережі «Facebook» позивачем до суду надано не було. Також, позивач [PERSON] зазначає, що відео за участю [PERSON] було розповсюджено на відеохостінгу Youtube https://youtu.be/VZ-vGrXlXLc, яке на момент підготовки позову до суду переглянуло 526 осіб. Проте, на підтвердження масовості поширення позивачем, також, не надано жодного належного доказу по справі. Також, позивачем не доведено факт масовості розповсюдження недостовірної інформації відносно нього в мережі Фейсбук та Ютуб. Щодо наявних в матеріалах справи скріншотів публікацій на веб-сайті суд зазначає наступне. Так, аналізуючи докази, представлені сторонами, суд приходить до висновку, що висловлювання відповідачки, наведені у статті, опублікованій 19.11.2017 [INFO] на веб-сайті pauluskp.com «Новости.События.Комментарии» та відповідний відеозапис, що містися на диску (а.с. 31-34), хоча і носять критичний характер, проте є її оціночними судженнями, думками, переконаннями, які не є твердженнями про встановлені факти. При цьому суд зауважує, що робити висновок про правильність думок і оцінок автора публікації не є предметом повноважень судової влади та тягне за собою втручання в правовий статус громадянина. Щодо наданого скріншоту публікації з веб-сайту donbass.ua «новости Донбасса», під назвою «Ничейная» пшеница в Приазовье.Почти детективная история», то суд не приймає цей доказ до уваги, оскільки в змісті зазначеної публікації взагалі не йдеться про позивача [PERSON] (а.с. 29-30). Відповідно до\~ст. 275 ЦК України,\~кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. За приписами ч. 1\~ст. 277 ЦК України,\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право вимагати спростування цієї інформації. Згідно зі\~ст. 200 ЦК України\~та\~ст. 1 Закону України «Про інформацію»,\~інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. Відповідно до п. 15 пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні (п. 41) по справі «Сірик проти України» від 30.06.2011 року відзначив, що «…Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов`язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи.» Згідно зі ст. 44\~Закону «Про інформацію»,\~учасники інформаційних відносин зобов`язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб`єктів. Стаття 47\~цього Закону\~передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи. Відповідно до ч. 6, 7\~ст. 277 ЦК України,\~спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Відповідно до\~ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Беручи до уваги зазначені конституційні та конвенційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до ч. 1 ст. 30\~Закону України «Про інформацію»,\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Згідно з п. п. 19, 21 Постанови Пленуму ВС України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1\~Закону України "Про інформацію"\~(2657-12) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до\~ст. 277 ЦК України,\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до ч. 1\~ст. 277 ЦК України,\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та(або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пленум Верховного Суду України у п.15\~постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналіз вищевказаних норм законодавства та ст. 10 Конвенції й практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція). Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, безперечно, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи, ким є позивач [PERSON] , є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.07.1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначає, що свобода вираження поглядів, гарантована п. 1\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, п. 2\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. У матеріалах цивільної справи відсутні факти, які б доводили, що зазначені в опублікованій статті висловлювання щодо позивача, як публічної особи, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити його честь, гідність чи ділову репутацію, а тому вирішуючи спір суд враховує вищезазначені вимоги закону, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та те, що межі допустимої критики стосовно політиків, державних службовців, що діють як офіційні особи, більш відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи. Крім того, позивач не надав суду жодного належного доказу про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірною, такою що не відповідає дійсності, порушує права і свободи позивача, принижує його честь, гідність та ділову репутацію. У відповідності до положень\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до\~ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Беручи до уваги, що факт порушення прав і свобод позивача, приниження його честі, гідності і ділової репутації з боку відповідачки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000,00 гривень не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed