Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач 21.05.2018року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 05.06.2013року вона передала відповідачеві завдаток в розмірі 2000 доларів США в рахунок продажу в майбутньому житлового будинку [ADDRESS] та прилеглої до нього земельної ділянки, про що останній видав їй відповідну розписку. Вказує, що відповідач зобов'язався виготовити необхідні для відчуження будинку та земельної ділянки документи (приватизувати земельну ділянку та ін..), після чого укласти з нею договір купівлі - продажу. Однак, як їй стало відомо в лютому місяці 2018року, відповідач продав належний йому будинок та земельну ділянку іншим покупцям, тим самим порушивши домовленості між ними, у зв'язку із чим у неї з'явилися всі підстави вимагати від нього повернення отриманої суми грошових коштів. Стверджує, що вона зверталася до відповідача неодноразово в усній та письмовій формі з проханням повернути її гроші, проте останній відмовляється їх повертати. Зазначає, що 20.03.2018року нею було скеровано на адресу відповідача письмову вимогу про повернення отриманих грошових коштів, проте, з дня отримання такої вимоги - 22.03.2018року та по даний час, вищевказані грошові кошти ним так і не були їй повернуті. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 52391гривню, що становить гривневий еквівалент 2000доларів США, виходячи із курсу НБУ (26,195648грн за 1 долар США) станом на день підготовки даного позову - 02.05.2018року. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з таких підстав. Так, відповідач визнає ті обставини, що дійсно він 05.06.2013року отримав від позивачки 2000доларів США як завдаток за продаж в майбутньому житлового будинку [ADDRESS] та прилеглої до нього земельної ділянки. Зазначає, що на той час земельна ділянка не була приватизована, а тому на вимогу позивача, він мав у найкоротший час оформити право власності на дану земельну ділянку, після чого укласти з позивачкою договір купівлі - продажу, про що зазначено у розписці. На виконання взятого на себе зобов'язання він негайно приступив до оформлення відповідних документів і 15.01.2014року йому було видано свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку. Стверджує, що він одразу звернувся до позивача з пропозицією укласти договір купівлі - продажу будинку та земельної ділянки, однак остання заявила, що потреба у придбанні даної земельної ділянки у неї відпала і вона відмовляється купувати будинок. В обґрунтування своїх заперечень проти позову покликається на ч.1 ст.571 ЦК України, відповідно до якої якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Крім цього, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З огляду на наведене, вважає позов безпідставним, тому просить суд у позовних вимогах відмовити. Позивач подав до суду відповідь на відзив в якому зазначає, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та безпідставними з таких підстав. Вказує, що твердження відповідача про те, що після отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку він одразу звернувся до позивача з пропозицією укласти договір купівлі-продажу, однак вона відмовилася від цього, не відповідають дійсності, оскільки позивач ніколи не відмовлялася від придбання будинку та земельної ділянки, які відповідач пообіцяв їй продати. Жодних доказів такої відмови відповідач не надав. Навпаки, позивач тривалий час чекала коли відповідач вирішить всі свої питання, в тому числі завершить виписку наймачів, які проживали в будинку в судовому порядку. Про такий судовий процес свідчить судове рішення Мостиського районного суду Львівської області від 18.10.2017року у справі №448/691/17. Щодо твердження відповідача про пропуск строку позовної давності, то таке також вважає безпідставним, з огляду на наступне. Вказує, що відповідач, оформивши документи на земельну ділянку, в лютому 2018року відчужив будинок та земельну ділянку іншій особі, про що довідалася позивач у зв'язку із чим звернулася до відповідача із письмовою вимогою про повернення отриманих грошових коштів. Зазначає, що згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Вказує, що вимога позивача про повернення коштів була отримана відповідачем 22.03.2018року, отже обов'язок відповідача повернути кошти настав з 30.03.2018року. Тому вважає, що строк позовної давності позивачем не був пропущений. Крім того, зазначає, що розписка про завдаток відповідно до ч.4 ст.203, ч.1 ст.219, 570 ЦК України не була нотаріально посвідчена і є нікчемною з моменту її оформлення. Тому, отримана відповідачем грошова сума у розмірі 2000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню. Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив в яких, зокрема, зазначає, що не відповідає дійсності твердження позивача у відповіді на відзив про те, що позивач ніколи не відмовлялася від придбання його будинку та земельної ділянки, а тривалий час чекала коли відповідач вирішить усі питання щодо оформлення документів, в тому числі завершить виписку наймачів, які проживали в будинку в судовому порядку. Так, у розписці про отримання завдатку від позивача зазначено, що відповідач зобов'язався приватизувати земельну ділянку та підготувати усі необхідні документи для відчуження будинку та землі... Про жодну « виписку наймачів» у ній не йдеться і не могло йтись. Розписка дана ним (відповідачем) 05.06.2013 року, свідоцтво про право власності на земельну ділянку у нього було на руках 15.01.2014 року, а угода про здачу в найм житлового будинку укладена на початку осені 2014 року. Тобто, ні на час отримання завдатку, ні на час отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку в будинку ніхто з наймачів не проживав і не був зареєстрований. Лише після відмови позивачки від укладення договору купівлі - продажу зазначеної вище нерухомості він (відповідач) став шукати нових покупців і восени 2014 року уклав угоду про здачу в найм житлового будинку з умовою подальшого продажу. Зазначає, що наймач з сім'єю (дружиною, дочкою та тіткою) майже два роки проживали в будинку по сусідству з позивачем. Тітка наймача - [PERSON] померла [INFO] та похована в с. Шегині. І жодних вимог позивачка на той час не ставила. Отже, перебіг позовної давності починається з січня 2014 року, що спростовує позицію позивачки викладену у п. 2 відповіді на відзив. Щодо твердження позивачки, що розписка про завдаток є нікчемною, оскільки відповідно до ч.4 ст.203, ч.1 ст.219, ст. 570 ЦК України не була нотаріально посвідчена і тому отримана мною грошова сума є авансом, який підлягає поверненню, то таке вважає необґрунтованим. Стверджує, що дана ним розписка про завдаток не є нікчемною, оскільки вчинена у простій письмовій формі, як того вимагає закон і не потребує нотаріального посвідчення, як стверджує позивачка. Окрім цього, щоби сплачена сума визнавалася завдатком, необхідно прямо вказувати про це в договорі. У розписці зазначено: « Розписка про отримання завдатку від [PERSON]. Я [PERSON] отримав завдаток ...». Більше того, у позовній заяві позивачка сама визнає, що передала мені завдаток. Отже, відповідь позивачки на відзив повністю спростована, вона є необґрунтованою та безпідставною і тому просить у позовних вимогах відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Заслухавши сторони та їх представників, показання свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 05.06.2013року позивач [PERSON], домовилася з відповідачем [PERSON] про продаж їй (позивачу) в майбутньому, належних відповідачу, житлового будинку [ADDRESS] та прилеглої до нього земельної ділянки за вказаною адресою. Одночасно, позивач передала відповідачеві грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, які сторони визначили як «завдаток». При цьому, відповідно до вказаних домовленостей відповідач [PERSON], зобов'язався виготовити необхідні для відчуження зазначеного будинку та земельної ділянки документи (в тому числі приватизувати земельну ділянку), після чого укласти з позивачем [PERSON] договір купівлі - продажу будинку та земельної ділянки. Про наявність вказаних домовленостей між сторонами та отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів в розмірі 2000 доларів США, відповідач [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], власноручно написав розписку від 05.06.2013року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.5). Факт отримання відповідачем [PERSON], від позивача [PERSON], грошових коштів в розмірі 2000 доларів США відповідач визнає, про що зазначив у відзиві на позовну заяву (а.с.26). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім того, факт передання позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON], грошових коштів в розмірі 2000 доларів США підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON], який надав показання про те, що він був присутній 05.06.2013року під час досягнення між сторонами вищевказаних домовленостей про продаж в майбутньому будинку та земельної ділянки та отримання відповідачем [PERSON], від позивача [PERSON] грошових коштів в розмірі 2000 доларів США. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорюється, що станом на 05.06.2013року відповідач [PERSON] був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.02.1992року. Вказані обставини встановлені рішенням (заочним) Мостиського районного суду Львівської області від 18.10.2017року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.37-40). Разом із тим, станом на 05.06.2013року відповідач [PERSON] не був власником земельної ділянки за вищевказаною адресою, отже на той час не міг нею розпоряджатися. Так, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.01.2014року (а.с.27) відповідач [PERSON] набув право приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 15.01.2014року. Однак, в подальшому договір купівлі - продажу вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки в порушення вищевказаних домовленостей між сторонами укладений не був. На підставі Договору купівлі - продажу від 26.02.2018року відповідач [PERSON] відчужив вищевказану земельну ділянку іншій особі - [PERSON], що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №138334088 від 19.09.2018року. Станом на час розгляду даної справи в суді відповідач [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 доларів США позивачу [PERSON] не повернув, що сторонами не оспорюється та визнається, у зв'язку із чим позивач звернулася до суду із даним позовом. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Так, згідно з ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, завдатком (ст.546 ЦК України). Частиною 1 статті 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Згідно ч.2 ст.570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України передбачено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Так, Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Таким чином за змістом ст.ст.570,571 ЦК України положення законодавства про залишення завдатку особі яка його отримала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовуються лише у випадку, коли між сторонами був укладений договір, але він не виконується з вини будь-якої із сторін. У випадку коли сторони лише домовилися укласти договір в подальшому, але належним чином його не оформили, грошові кошти сплачені в рахунок виконання договору повинні бути визнані авансом та повернені в тому ж розмірі, в якому вони були передані. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. І якщо продавець отримав як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. Крім того, слід зазначити, що згідно з ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. З врахуванням встановлених по справі обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає. що оскільки станом на 05.06.2013року [PERSON] не був власником вищевказаної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], та не міг на той час нею розпоряджатися, то попередні домовленості між зазначеними сторонами щодо відчуження даного нерухомого майна (земельної ділянки) у майбутньому не могли бути та не були посвідчені нотаріально як попередні договори, що свідчить про їх нікчемність (недійсність), а таке недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню та отримана [PERSON] від [PERSON] сума грошових коштів в розмірі 2000 доларів США не є завдатком. Таким чином, оскільки будь-які договори щодо вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між [PERSON] та [PERSON] укладені не були, а зазначені сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана відповідачу [PERSON] грошова сума в розмірі 2000 доларів США є авансом, який повинен бути повернутий в тому розмірі, в якому він передавався, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали. Разом з тим, відповідачем та його представником в обґрунтування своїх заперечень також заявлено про застосування позовної давності, про що зазначено у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно ч.3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Статтею 267 ЦК України передбачено наслідки спливу позовної давності. Так, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповіді на відзив (а.с.32,33) позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що позовна давність не пропущена на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки в договорі не встановлено строк виконання зобов'язання повернути аванс, тому перебіг позовної давності за цим зобов'язанням розпочинається через сім днів від дня пред'явлення відповідачу письмової вимоги від 19.03.2018року про повернення коштів, яка була отримана відповідачем 22.03.2018року, тобто з 30.03.2018року. Суд вважає, що таке посилання не ґрунтується на законі. Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом враховано, що сторони лише домовилися укласти в майбутньому договір купівлі - продажу будинку та земельної ділянки, але відповідно його не оформили. Отже повернення авансу не є зобов'язанням за цим договором, а є наслідком припинення зобов'язання через неможливість його виконання. Отже немає підстав розцінювати відсутність у домовленості між сторонами посилання на конкретний строк повернення авансу як не встановлення строку виконання зобов'язання. Тому не заслуговує на увагу посилання позивача та його представника на те, що у даному випадку початок перебігу строку позовної давності починається через сім днів від дня пред'явлення відповідачу письмової вимоги від 19.03.2018 року про повернення коштів, тобто з 30.03.2018року. Як слідує із пояснень сторін та тексту розписки від 05.06.2013року сторони домовилися про укладення договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки після належного оформлення за відповідачем [PERSON] права власності на дане нерухоме майно. Судом встановлено, що станом на 05.06.2013року відповідач [PERSON], був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.02.1992року. Право власності на земельну ділянку за вказаною адресою відповідач [PERSON] набув 15.01.2014року згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.01.2014року. Отже, саме після настання цього строку позивач дізнався або повинен був дізнатися, що зобов'язання про укладення договору купівлі-продажу відповідачем не виконуються і у позивача настало право вимоги щодо повернення відповідачем грошових коштів (авансу). Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з 15.01.2014 року. Однак, позивач звернувся до суду 21.05.2018 року (позовна заява підписана 02.05.2018року), тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності. При цьому, суд відхиляє доводи позивача та його представника про те, що позивач тривалий час очікувала на те, що відповідач завершить виписку (зняття з реєстрації) наймачів, які проживали в будинку відповідача, оскільки станом на 15.01.2014року та по 04.09.2014року, в будинку відповідача жодних наймачів не було. Вказані обставини встановлені рішенням (заочним) Мостиського районного суду Львівської області від 18.10.2017року(а.с.37-40), з тексту якого слідує, що у будинку [PERSON] [ADDRESS] з 04.09.2014року був зареєстрований за вищевказаною адресою [PERSON] на підставі Договору найму житлового приміщення від 04.09.2014року, який з початку 2016 року фактично не проживає у зазначеному житловому будинку. Даним рішенням суду [PERSON], [INFO], визнано таким, що втратив право користуванням жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із довідки, виданої виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №1089 від 04.10.2018року (а.с.41), відомо, що в належному [PERSON] житловому будинку [ADDRESS] у 2014-2016роках проживала сім'я [PERSON], де також без реєстрації проживала гр.[PERSON] [INFO], яка померла [INFO]. Тобто, протягом періоду з 15.01.2014року по 04.09.2014року у відповідача [PERSON], були в наявності правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку, та відсутні наймачі у житловому будинку, отже були всі можливості для укладення з позивачем [PERSON] договору купівлі - продажу будинку та земельної ділянки. Однак, з 15.01.2014року по 2018рік позивач [PERSON] жодних вимог щодо укладення договору купівлі - продажу будинку та земельної ділянки чи повернення грошових коштів (авансу) до відповідача [PERSON] не пред'являла. Жодних доказів про те, що позивач неодноразово зверталася до відповідача в усній та письмовій формі з проханням повернути її гроші, проте останній відмовляється їх повертати, позивач та її представник до суду не надали. Суд також враховує те, що сторони проживають в межах одного населеного пункту - с.Шегині Мостиського району Львівської області, будинок відповідача [PERSON] [ADDRESS] розташований по сусідству з місцем проживання позивача, тому у позивача не було істотних труднощів для пред'явлення до відповідача вимоги про повернення коштів протягом трьохрічного строку позовної давності. Письмова вимога позивача від 19.03.2018року про повернення коштів була отримана відповідачем 22.03.2018року, тобто вже після спливу строку позовної давності. Інших доказів того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин, або того, що позовна давність переривалася, матеріали справи не містять, такі позивачем та його представником суду не надано. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Але суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності і не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказів. Однак, позивач та її представник покладені на них процесуальні обов'язки пов'язані з тягарем доказування по справі не виконали та не довели перед судом поважності причин пропуску позовної давності. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, поважних причин пропущення позовної давності суду не наведено та не доведено, то суд не вбачає підстав для захисту, на думку позивача, порушеного його права, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed