Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

19 лютого 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»Дочірнє підприємство «Донецький облавтодор»,третя особа [PERSON]. про поновлення на роботі,виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд: визнати причину пропуску строків звернення до суду поважними і поновити строки звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі;в изнання наказу №26 -ок від 27.05.2013 року протиправним та скасування, поновлення його на роботі у якості сторожа філії Володарський автодор ДП Донецький облавтодор»;стягнення з ДП «Донецький облавтодор філія « Володарський автодор» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 2987 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн.;допустити негайне виконання ршення суду в частині поновлення його на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та покласти на начальника філії Володарський автодор ДП Донецький облавтодор [PERSON] обов*язок відшкодувати заподіяну йому шкоду за час вимушеного прогулу. 18 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» ,в якому просить суд:визнати причину пропуску звернення до суду поважною, відновивши строк для прийняття уточнюючої позовної заяви на розгляд; визнати наказ № 26 - ок від 27.05.2013 року, виданий Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого Акціонерного Товариства Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України», ДП «Донецький облавтодор», ВАТ «ДАХ» «Автомобільні дороги України» , що суперечить законодавчим актам КЗпП України та поновити його на колишнє робоче місце, відповідно до вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП, на підставі прийнятого судом рішення «про відновлення на роботі, як незаконно звільненого працівника», яке підлягає негайному виконанню із змінами, внесеними до трудової книжки, відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників»; стягнути з вищевказаного підприємства матеріальний збиток в розмірі 2987, 00 грн. (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят сім), 00 грн. - за час вимушеного прогулу і нематеріальну (моральну) шкоду, у розмірі 7 000,00 грн. (сiм тисяч), 00 грн. У судових дебатах позивач та його представник зменшили позовні вимоги та просять суд : про визнання причини пропуску звернення до суду поважною, поновлення строку для прийняття уточненої позовної заяви на розгляд; визнання наказу №26-ок від 27.05.2013 року,який видано Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» таким,що суперечить законодавчим актам КЗпП України , про стягнення з відповідача матеріального збитку у розмірі 2987 гривень -за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 4000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне : З 14.08.1973 року по 27.05.2013 року, упродовж 40 років, він, [PERSON] безперервно пропрацював на різних посадах в Дочірньому підприємстві «Донецький облавтодор» Відкритого Акціонерного Товариства Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України», ДП «Донецький облавтодор» , ВАТ «ДАХ» «Автомобільні дороги України», при філії «Володарський автодор», що підтверджується копією трудової книжки, записами з 1по 23. Протягом усього часу перебування в трудових відносинах з підприємством ,працював сумлінно, мав трудові нагороди і заохочення за сумлінну працю . Протягом 40 років трудового стажу не мав дисциплінарних стягнень. У 2005 році, у зв'язку з тривалою хворобою, оформив інвалідність III групи, що підтверджується довідкою МСЕК від 01.08.2012 року. На підставі наказу № 47 від 27.03.2013 року адміністрація філії «Володарський автодор» письмово проінформувала його про звільнення у зв'язку зі скороченням штату. 27.03.2013 року адміністрацією підприємства був виданий наказ № 26 - ок по особовому складу, підписаний [PERSON], відповідно до якого, він, [PERSON], сторож, з 27.05.2013 року, відповідно до протоколу засідання комісії, щодо скорочення чисельності штату філії «Володарський автодор» б / н, був скорочений. 05.07.2013 року був звільнений за п.1 ст. 40 КЗпП України. З наказом він був ознайомлений 27.05.2013 року, що підтверджено записом № 23 в трудовій книжці. Незаконне скорочення він неодноразово намагався оскаржити, але його дії не призвели до належного результату. Він не згоден з прийнятим рішенням і вважає його незаконним, що не відповідає законодавчим актам України. Свою незгоду обгрунтовую наступним: Звільнення працівників на підставі скорочення чисельності штату, відповідно до п.1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України ,де зазначено порядок. Таким чином, працівники, які були попереджені про наступне скорочення та посади, які вже виключені зі штатного розпису, мають право працювати ще протягом 2- х місяців і отримувати встановлену заробітну плату. Після повідомлення про майбутнє звільнення, яке на його думку не має під собою жодних законних підстав, оскільки напередодні звільнився сторож [PERSON], а на його місце був переведений працівник [PERSON], він зробив висновок про не правомірне ставлення до нього, так як він сумлінно ставився до виконання своїх функціональних обов'язків. У зв'язку з повідомленням йому про звільнення, він важко переніс те, що трапилося і опинився він в лікарні, де був встановлений діагноз ІХС, стенокардія напруги ФК - III, постінфарктний і атеросклеротичний кардіосклероз, шлункова екстрасистолія 2-х клапанів по Лауну (одиночна і групова передсердна екстрасистолія). Недостатність мітрального клапана. Його емоційна напруга і переживання привели до гіпертонічної хвороби 3 ступеня, що підтверджується копіями медичних документів, які додаються до позовної заяви. У зв'язку зі звільненням, він звертався до профспілкового комітету підприємства за роз'ясненнями, але його звернення було безрезультатно. На його думку, засідання профспілкового комітету, у зв'язку з його скороченням не проводилося. Вважає його звільнення незаконним, що не відповідає вимогам КЗпП України. Адміністрацією вищевказаного підприємства, профспілковим комітетом не було прийнято до уваги, те що він працює безперервно на підприємстві протягом 40 років, сумлінно виконував покладені на нього обов'язки, мав достатню кваліфікацію і високу продуктивність праці. За 40 років роботи відповідачем йому не було пред'явлено будь - яких претензій, що стосуються незадовільного результату його роботи. Не висувалися аргументи, у зв'язку з невідповідністю його, як працівника на тих посадах, які йому пропонувалися. На підставі ч. 1. 2 ст. 42 КЗпП України, при скороченні штатів та звільнення працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, залишення на робочому місці надається: сімейним особам, за наявності 2 - х і більше утриманців; особам, в сім'ях яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи, на даному підприємстві, установі, організації. На підставі вищевикладеного, вважає, що адміністрація підприємства не звернула увагу на основне переважне право на залишення його на роботі: наявність у мене 2-х утриманців, тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві на різних посадах. У його родині, він був одним працездатним членом сім'ї. На його утриманні знаходиться його дружина, [PERSON], інвалід III групи, і його рідна тітка, [PERSON] .. у віці 90 років, яка знаходиться у важкому стані здоров'я на протязі довгих років і вимагає постійного догляду, що підтверджується документально. Виходячи з вищевикладеного, на момент звільнення, він мав переважне право перед іншими співробітниками на залишення його на роботі, однак при його звільненні з займаної посади ні адміністрацією підприємства, ні профспілковим комітетом, це не прийнято до уваги. У разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на колишню роботу, органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату незаконно скороченого працівникові його середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до п.1. 2 ст. 253 КЗпП України. При вирішенні питання незаконно звільненому працівнику провадиться виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На час подання позовної заяви, він перебуває у вимушеному прогулі з 27.05.2013 року. Його заробітна плата за 2 місяці відповідно довідки, виданої підприємством ,дорівнює 2987, 00 грн (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят сім), 00 грн. Скоротивши його, підприємство не виконало свої функціональні обов'язки: він був не поінформований, що при скороченні, має право стати на облік в Центр зайнятості, у зв'язку з чим, вищевказаним підприємством йому було завдано матеріальної шкоди, на відшкодування якої він претендує. Згідно ст. 237 - 1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом (нематеріальної) моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації його життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа, має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення його прав. Моральна шкода, завдана йому відповідачем, полягає в наступному: адміністрація та профспілковий комітет підприємства не порахували за необхідне залишити його на робочому місці, де він пропрацював протягом 40 років; працюючи на підприємстві, він захворів, в результаті отримав інвалідність III групи. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я, перейшов на менш кваліфіковану роботу, але йому не було надано першочергове право залишитися на робочому місці, хоча він нагороджений медаллю «За трудову доблесть». Адміністрацією та профспілковим комітетом при його скороченні не врахований факт, що на його утриманні знаходиться дружина, яка є інвалідом III групи, родичка дружини - її тітка, у 90- річному віці, за якою потрібен постійний догляд і забезпечення .Він сам є інвалідом III групи. Виходячи з вищевикладеного, у зв'язку із скороченням, він втратив можливість закуповувати необхідні лікарські засоби, забезпечувати харчування сім'ї, так як витрати на матеріальне забезпечення сім'ї скоротилися. В результаті душевних страждань, він втратив здоров'я. Заподіяну нематеріальну (моральна) шкода він оцінює в розмірі 7000, 00 грн. (сiм тисяч), 00 грн., з розрахунку: у зв'язку з неможливістю забезпечити сім'ю матеріально - 2000, 00 грн. (дві тисячі), 00 грн .; за неможливість продовжувати трудову діяльність - 2000, 00 грн. (дві тисячі), 00 грн .; за здійснення ним додаткових зусиль для організації забезпечення свого життя та членів його сім'ї - 1000, 00 грн. (одна тисяча), 00 грн.; за непередбачені ним витрати за отримання юридичної допомоги і звернення до суду, так як незаконне скорочення не призвело до мирного врегулювання питання, 2000, 00 грн. (дві тисячі), 00 грн. Він хворів, з 13.11.2013 року по 11.02.2014 року перебував за межами України, у ФРН, куди він терміново виїхав за сімейними обставинами, у зв'язку з чим порушив строки звернення до суду. Оскільки причина пропуску звернення до суду є поважною на підставі ст. 73 ЦПК України, він змушений звернутися з клопотанням «Про відновлення пропущеного строку на подачу позову», у зв'язку з поважною причиною. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд : причину пропуску звернення до суду поважною, відновивши строк для прийняття уточнюючого позовної заяви на розгляд; визнати наказ № 26 - ок від 27.05.2013 року, виданий Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого Акціонерного Товариства Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України», ДП «Донецький облавтодор», ВАТ «ДАХ» «Автомобільні дороги України» , що суперечить законодавчим актам КЗпП України та поновити його на колишнє робоче місце, відповідно до вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП, на підставі прийнятого судом рішення «про відновлення на роботі, як незаконно звільненого працівника», яке підлягає негайному виконанню із змінами, внесеними до трудової книжки, відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників»; стягнути з вищевказаного підприємства матеріальний збиток в розмірі 2987, 00 грн. (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят сім), 00 грн. - за час вимушеного прогулу і нематеріальну (моральну) шкоду, у розмірі 7 000,00 грн. (сiм тисяч), 00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог,позивач підтримав обставини,які зазначені в позовній заяві , додавши суду,що :27.03.2013 року його попередили про скорочення штату а 27.05.2013 року вручили наказ про його звільнення за скороченням штату та в цей день видали йому трудову книжку. Ще до звільнення його ,після того як йому стало відомо про те,що його будуть звільняти за скороченням штату,він писав заяви та скарги в різні інстанції,а після звільнення звернувся до прокуратури. Чому він своєчасно в місячний термін не звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі-пояснити не може. Він хворіє вже більш 20 років.Чому в позові вказав,що його хвороби наслідок хвилювань після незаконного звільнення- не може пояснити. Він проживав та проживає разом з дружиною[PERSON].,яка є інвалідом 3 групи та отримує від держави допомогу.Його дружина була опікуном над тіткою [PERSON],яка була пенсіонеркою та отримувала пенсію.Тітка проживала окремо від них.Але він все одно вважає,що дружина та тітка були його утриманцями. Представник позивача,за довіреністю ,[PERSON], змінені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить суд : причину пропуску звернення до суду поважною, відновивши строк для прийняття уточнюючої позовної заяви на розгляд; визнати наказ № 26 - ок від 27.05.2013 року, виданий Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого Акціонерного Товариства Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України», ДП «Донецький облавтодор», ВАТ «ДАХ» «Автомобільні дороги України» , що суперечить законодавчим актам КЗпП України та поновити його на колишнє робоче місце, відповідно до вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП, на підставі прийнятого судом рішення «про відновлення на роботі, як незаконно звільненого працівника», яке підлягає негайному виконанню із змінами, внесеними до трудової книжки, відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників»; стягнути з вищевказаного підприємства матеріальний збиток в розмірі 2987, 00 грн. (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят сім), 00 грн. - за час вимушеного прогулу і нематеріальну (моральну) шкоду, у розмірі 7 000,00 грн. (сiм тисяч), 00 грн. В обґрунтуванні позовних вимог підтримала обставини,які зазначені в уточненій позовній заяві.В судових дебатах ,представник позивача зазначив,що відповідачем порушено ст. 17 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», якою заборонено звільнення інвалідів. Представник відповідача ,за довіреністю, [PERSON], позовні вимоги не визнала повністю,та просить суд застосувати позовну давність щодо несвоєчасного подання позовної заяви у справі про звільнення та в задоволенні позовних вимог [PERSON] до дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди -відмовити повністю, пояснивши суду,що : 1. 4.1 статті 233 КЗпП України передбачає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, позивача було ознайомлено з наказом про звільнення 27.05.2013 року, а отже в нього був строк для звернення до суду до 27.06.2013 року. Своїм правом у встановлений законодавством термін позивач не скористався. Вважають посилання позивача на той факт, що ним було пропущено строк для оскарження наказу у зв'язку зі зверненнями до Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області та Маріупольської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері необгрунтованими, оскільки законодавець в статті 233 КЗпП чітко встановив місячний строк для звернення за поновленням порушеного права саме до суду. Крім того, як вбачається із доданих до позовної заяви відповідей Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області (вих. №05-С-()994/33-06 від 19.04.2013 року та вих. №05-С-1273/33-06 від 22.05.2013 року) Позивачу було розтлумачено порядок вирішення трудового спору в судовому порядку ще до його звільнення. Відповідно до а.З п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Навіть якщо уявити, що Позивачем пропущено строк позовної давності з поважних причин, все одно не має законних підстав для задоволення його позовних вимог, виходячи з наступного. Пунктом 1 ч.І ст. 40 КЗпП України встановлено одну з причин розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме: зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України ,про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попереджанням про звільнення у зв 'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Частиною 1 та 2 статті 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є представник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є представник, розглядає у п 'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Відповідно до вказаних вимог законодавства і було проведено звільнення [PERSON] Так, згідно із доповідною начальника планово-виробничого відділу філії «Володарський автодор» [PERSON] на підприємстві виникла необхідність у скороченні чисельності працівників. Відповідно до доповідної головного механіка філії [PERSON], за умови скорочення працівників, доцільне скорочення слюсаря та сторожа. Згідно із протоколом засідання комісії по скороченню чисельності штату філії «Володарський автодор» від 27.03.2013 року, було вирішено надати рекомендацію адміністрації та профспілковому комітету, щодо скорочення посади сторожа та слюсаря та попередити [PERSON] та [PERSON] про можливе скорочення. Наказом начальника філії «Володарський автодор» №47 від 27.03.2013 року «Про попередження працівників підприємства про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням штату» затверджено список працівників, які підлягають вивільненню, серед яких значився і позивач. Відповідно до акту від 27.03.2013 року [PERSON] був попереджений про час і місце проведення засідання комісії зі скорочення штату, але на засідання не з'явився. 28.03.2013 року йому поштовим зв'язком було направлено копію наказу про скорочення та копію відомості попередження працівників, які було отримані останнім 30.03.2013 року, про що свідчить копія повідомлення про вручення. Тобто, виходячи з вимог статті 49-2 КЗпП України, [PERSON], після отримання документів, які свідчать про наступне вивільнення, повинен був, за своїм розсудом, або звернутися до державної служби зайнятості, або працевлаштовуватись самостійно. 27.03.2013 року ,начальником філії [PERSON] ,профспілковому комітету було направлено подання на попереднє погодження звільнення за скороченням штату. Протоколом №2 від 29.03.2013 року профспілковим комітетом філії «Володарський автодор» було надано згоду на звільнення [PERSON] Наказом №26-ок від 27.03.2013 року (в тексті наказу зроблена помилка, оскільки наказ було видано 27.05.2013 року, про що свідчить і подальший текст наказу, і запис у трудовій книжці [PERSON] про дату звільнення) [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ч.І ст. 40 КЗпП України, про що він був ознайомлений та отримав копію наказу про звільнення. В позовній заяві позивач посилається на ст.42 КЗпП та вважає, що він мав переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників. Серед іншого, він вказує на наявність двох утриманців в своїй родині - дружину та тітку. Вказане щодо утримання тітки не можна взяти до уваги, оскільки, виходячи з норм Сімейного кодексу України, відносини утримання можуть виникнути між такими особами: - подружжям, а в окремих установлених законом випадках - також між жінкою і чоловіком, які не перебувають у шлюбі між собою, але протягом тривалого часу проживали однією сім'єю (відповідно до статей 75 та 91 СК України); - батьками й дітьми (статті 180, 198 та 202 СК України); - бабою, дідом, з одного боку, та онуками, з іншого боку (ст.265 СК України); - внуками, правнуками, з одного боку, і бабою, дідом, прабабою, прадідом, з іншого боку (ст.266 СК України); - братами й сестрами (ст.267 СК України): - мачухою, вітчимом, з одного боку, і падчеркою, пасинком, з іншого боку (статті 268 та 270 СК України); - особами, в сім'ї яких виховувалася дитина, з одного боку, і така дитина, з іншого боку (статті 269 та 271 СК України). А отже, на утриманні [PERSON] перебуває лише дружина - [PERSON] Також, він вказує на той факт, що заслуговував на переважне право на залишення на роботі у зв'язку з тривалою сумлінною працею на даному підприємстві. Звертаємо увагу суду, що за час роботи в нашому підприємстві [PERSON] неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності за знаходження на робочому місці в нетверезому стані, понижувався в посадах та притягувався до матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду ,про що свідчать надані копії наказів. Крім того,позивач посилається на той факт, що він є єдиним працівником в сім'ї і з цієї підстави також заслуговував на переважне право на залишення на роботі. Але, позивачем не додано до матеріалів позовної заяви жодних відомостей про наявність або відсутність у нього дітей чи інших осіб, які мешкають разом з ним. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то теж не погоджуються з заявленими вимогами з наступних підстав. Позивач пов'язує своє потрапляння до Центральної районної лікарні Володарського району з повідомленням про наступне вивільнення. Однак, вказаний факт не може відповідати дійсності. Відповідно до епікризу історії хвороби №1254 [PERSON] перебував в терапевтичному відділенні Володарської ЦРЛ з 03.05.2013 по 22.05.2013 року з діагнозом: «ІХС. стенокардія напруження ФК 111, постінфарктний і атеросклеротичний кардіосклероз, желудочна екстрасистолія 1 -2 клапану за Лауном, одиночна та групова передсерцева екстрасистолія, недостатність мітрального клапану, гіпертонічна хвороба 11 ступеня З ступеня.Але , в епікризі також зазначено «хворіє 20 років, стан погіршився декілька днів тому». Вважають неприпустимим пов'язувати погіршення стану здоров"я позивача з повідомленням про наступне вивільнення, оскільки з часу вказаного повідомлення до часу погіршення стану [PERSON] минуло майже 2 місяці. Серед іншого, за неможливість власного забезпечення своєї сім'ї ,як працівника підприємства, позивач просить стягнути з підприємства 2000 грн. моральної шкоди. Відповідно до ч.З статті 49-2 КЗпП України , при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також' у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. В матеріалах справи міститься довідка, яка видана Володарським районним центром зайнятості про те, що [PERSON] перебуває у них на обліку в якості безробітного з 18.07.2013 року. З наведеного можна зробити висновок, що позивач майже 4 місяці не робив жодних дій, направлених на власне працевлаштування. Починаючи з дня, коли він дізнався про наступне вивільнення, він, відповідно до законодавства, міг звертатись до Центру зайнятості чи самостійно шукати роботу. Також позивач просить стягнути з 1000 грн. за здійснення додаткових зусиль, а саме для організації свого життя та життя його родини, внаслідок чого він не міг приділити достатньо уваги своїй дружині та тітці. Так, позивачем жодним чином не розкрито яких саме додаткові зусилля йому необхідно було здійснювати для організації життя. Вважає, що все це свідчить про незаконність вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до а.1 п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали "місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Ними доведені всі пункти, на які вказує Верховний суд України, як на ті, що підлягають з'ясуванню під час розгляду справи, та звільнення [PERSON] за п.1 ч.І ст. 40 КЗпП України проведено з суворим дотриманням законодавства України. У судовому засіданні були дослідженні в фотокопіях:трудова книжка/а.с. 6-8,74-75/, довідка про отримання допомоги/а.с.9, посвідчення [PERSON]./а.с. 10,78/, посвідчення [PERSON]./а.с. 11,77/, наказ №26-ок про звільнення [PERSON]./а.с. 12,16/, подання на попередню згоду на звільнення по скороченню штата/а.с. 13/, заява [PERSON] до профкому/а.с. 14/, лист [PERSON]./а.с. 15/,довідка про заробітню плату/а.с. 17,83/, закордоний паспорт/а.с. 18-19/,свідоцтво про народження/а.с. 20/, заява [PERSON] до прокуратурі/а.с. 21-23/, лист теріторіальної держінспекції з питань праці у Донецькій області /а.с. 24-26,85-86/,епікризи та довідки з лікарні/а.с. 27-30,76/,витяг з єдиного держреєстру/а.с. 54-63/,свідоцтво про укладення шлюбу/а.с.79/, акт обстеження матеріально-побутових умов/а.с. 80/, акт від 27.03.13 про попередження про звільнення/а.с. 81/,протокол №2 засідання профкому філії «Володарський автодор»/а.с. 82/,лист з прокуратури/а.с. 84/,зміни до додатку до наказу/а.с. 138/,довідки з лікарні в оригіналі/а.с. 139-140/,доповідна/а.с. 145-146/,протокол засідання комисії по скороченню штату філії «Володарський автодор»/а.с. 147/,акт/а.с. 148,130/,повідомлення/а.с. 149/, подання/а.с. 151/,протокол засідання профкому по скороченню штату/а.с. 152//, інформація про структуру філії /а.с. 153-156/, доповідна/а.с. 157/, наказ від 19.12. 1988 року/а.с. 158/, наказ від 24.10.1995 року/а.с. 159/,наказ від 26.06.1996 року/а.с. 160/. Суд, заслухавши позивача,представника позивача,представника відповідача,з урахуванням у сукупності всіх доказів,які були дослідженні у судовому засіданні,приходить до наступного: У судовому засіданні встановлено, що позивач наказом № 69-к від 15 серпня 1973 року був прийнятий на роботу на підприємство відповідача, про що свідчить запис у трудовій книжці/а.с. 6-8/. Під час роботи , позивач у 1988році,1995 році та у 1996 році притягувався до дісциплінарної відповідальності.про що свідчать накази/а.с. 158-160/. Засіданням комісії по скороченню численості штату філії «Володарський автодор « від 27.03.2013 року, було прийнято рішення:» для стабілізації роботи філії «Володарський автодор» надати пропозицію адміністрації та профспілковому комітету про майбутнє скорочення на підставі п.1 ст.40 КзоТ України наступні професії: сторож-1 людина, слюсар-1 людина.Попередити відповідних працівників про скорочення штату -[PERSON] та [PERSON]./а.с. 147/. Комисійним актом від 27 березня 2013 року , [PERSON] був повідомлений про те,що буде проходити засідання комісії по скороченню штату .але на засідання [PERSON] не з*явився./а.с. 148/. Протоколом засідання комісії профспілкового комітету по скороченню численості штату філії «Володарський автодор» від 29.03.2013 року,підтверджується,що була прийнята постанова про надання згоди на звільнення у зв*язку з скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП наступних працівників: [PERSON]-слюсар 4 р. та [PERSON] сторожа./а.с. 152/.Про ці обставини позивачу було повідомлено поштовою кореспонденцією,яку він отримав 30 .03.2013 року/а.с. 149/. У судовому засіданні позивач пояснив,що його повідомили про скорочення штату 27 березня 2013 року.. Наказом начальника філії «Володарський автодор» від 27.05.2013 року/ в судовому засіданні з*ясовано,що вказана дата в наказі ,як 27.03.2013 року зроблена помилково та дійсності відповідає дата 27.05.2013 року-ці обставини визнані сторонами та були звільнені від доказування, в позові позивач також вказує дату наказа 27.05.2013 року/ за №26-ок, [PERSON] сторож, 27.05.2013 року був звільнений відповідно протоколу засідання комісії по скороченню численості штату філії «Володарський автодор» та п.1 ст.40 КЗпП.З даним наказом [PERSON] був ознайомлений 27.05.2013 року. про що свідчить його запис на наказі « з наказом ознайомлений підпис,[PERSON], але не згоден 27 травня 2013 р.»/а.с. 12/ 27 травня 2013 року [PERSON] була видана трудова книжка /а.с. 6-8/. Позивач [PERSON]не оспорював у судовому засіданні, що був повідомлений вчасно щодо скорочення штату та наступного його звільнення, а також про ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки 27.05.2013 року. Після того,як позивач був ознайомлений з рішенням комісії по скороченню численості штату філії «Володарський автодор « від 27.03.2013 року та рішенням комісії профспілкового комітету по скороченню численості штату філії «Володарський автодор» від 29.03.2013 року.будучи не згодний з ціми рішеннями, позивач у квітні 2013 року двічі звернувся до теріторіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області,про що свідчать відповіді на його звернення від 22 равня 2013 року та 19 квітня 2013 року/а.с. 24-26/ В даних відповідях також було зазначено,що працівник може звернутися до суду для вирішення трудового спору про звільнення -в місячний термін з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.Законність звільнення перевіряється в порядку цивільного судочинства. Після отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки, позивач [PERSON], 31 травня 2013 року звернувся з заявою до Маріупольської прокуратури по нагляду за дотриманням законності у сфері транспорту про незаконне, на його погляд,звільнення та 01.07.2013 року отримав відповідь,що з метою поновлення на роботі необхідно звернутися до суду з позовною заявою/а.с.21-23, 84/. З позовною заявою [PERSON] звернувся до суду 19.02.2014 року/а.с. 1/ Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому, Пленум Верховного Суду України в п.21 своєї постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Статтею 49-2 КЗпП України визначено порядок вивільнення працівників, згідно якого про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник підлягає звільненню. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. За змістом ст. 6 Господарського Кодексу України забороняється незаконне втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини. Згідно ч.5 ст. 19 Господарського Кодексу України незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються. Виходячи з викладеного, суд не може з'ясовувати доцільність введення відповідачем певних посад та визначення ним штатної структури товариства, а, відповідно, давати оцінку необхідності проведення змін в організації виробництва і праці. При перевірці законності проведення звільнення працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суд зобов'язаний лише перевірити чи мали місце зміни в організації виробництва і праці в товаристві. Судом встановлено і це підтверджується наданими відповідачем доказами, що у відповідача мало місце скорочення штату (чисельності) працівників у зв'язку із зменьшенням об*єму робіт, недостатнього фінансування, у зв*язку з мірами ,спрямованими на стабілізацію фінансового стану філії та вжиття заходів до недопущення работи підприємства з убитками,/а.с. 147/,позивач був попереджений про наступне звільнення, оскільки посада, яку він обіймав, була скорочена; через відсутність вакантних посад йому не була запропонована інша робота. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», передбачено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах (об'єднаннях), в установах і організаціях із звичайними умовами праці, в цехах і на дільницях, де застосовується праця інвалідів, а також займатися індивідуальною та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Посилання представника позивача на те,що відповідач , на підставі ст. 17 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не мав право звільняти [PERSON],який є інвалідом 3 групи-безпідставно,так як дана норма закону забороняє звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності,а не за скороченням штату. Посилання позивача та його представника на те,що повідомленням йому про звільнення, він важко переніс те, що трапилося і опинився він в лікарні, де був встановлений діагноз ІХС, стенокардія напруги ФК - III, постінфарктний і атеросклеротичний кардіосклероз, шлункова екстрасистолія 2-х клапанів по Лауну (одиночна і групова передсердна екстрасистолія),недостатність мітрального клапана,його емоційна напруга і переживання привели до гіпертонічної хвороби 3 ступеня, що підтверджується копіями медичних документів, які додаються до позовної заяви -безпідставні,.так як в саме наданих позивачем мед документах зазначено,що він хворіє більше 20 років та з 2005 року є інвалідом 3 групи/а.с. 11,27,28/. Також безпідставне ствердження позивача та його представника на те,що на утримані у позивача знаходилося дві особи-дружина та тітка, та що він один був працездатний у сім*ї. У судовому засіданні встановлено,що позивач мешкав разом з дружиною [PERSON].,яка є інвалідом 3 групи з 2005 року та отримує пенсію,як інвалід/а.с. 78,80/.Дружина [PERSON] була опікуном над тіткою [PERSON] /а.с. 9/, яка мешкала окремо від них,та яка була пенсіонеркою та отримувала пенсію . У судовому засіданні представник відповідача наполягав застосувати позовну давність щодо несвоєчасного подання позовної заяви у справі про звільнення та в задоволенні позовних вимог [PERSON] до дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди -відмовити повністю. Так у судовому засіданні було встановлено, що позивач 27 травня 2013 року був ознайомлений з наказом про його звільнення по скороченню штату та 27 травня 2013 року отримав трудову книжку,але у встановлений законом місячний термін не звернувся до суду з заявою про поновлення його на роботі та іншим вимогам.Ще до його звільнення, на його звернення , теріторіальною державною інспекцією з питань праці у Донецькій області було зазначено,що працівник може звернутися до суду для вирішення трудового спору про звільнення -в місячний термін з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.Законність звільнення перевіряється в порядку цивільного судочинства. Посилання позивача та його представника на ті обставини, що позивачем з поважних причин пропущено строк позовної давності ,посилаючись,що він хворів в той час та знаходився за межами України -безпідставні,так як відповідно до наданих медичних документів, позивач у період з 27 травня по 28 червня 2013 року не хворів, за межі України він виїхав 13 .06.2013 року з власної ініціативи в гості до дочки та повернувся 10 липня 2013 року./а.с. 18-19.27-30,76,139-140/,а до суду з позовом звернувся лише 19.02.2014 року. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до ст. 267 ЦК України,сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.. 57 ЦПК України,доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.. 58 ЦПК України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні позивач та його представник не довели перед судом належними та допустимими доказами вимоги про визнання причини пропуску звернення до суду поважною, поновлення строку для прийняття уточненої позовної заяви на розгляд; визнання наказу №26-ок від 27.05.2013 року,який видано Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» таким,що суперечить законодавчим актам КЗпП України , про стягнення з відповідача матеріального збитку у розмірі 2987 гривень -за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 4000 гривень. Суд з урахуваннм пояснень позивача,представника позивача, представника відповідача, з урахуванням у сукупності всіх доказів,які були дослідженні у судовому засіданні,приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог [PERSON] до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання причини пропуску звернення до суду поважною, поновлення строку для прийняття уточненої позовної заяви на розгляд; визнання наказу №26-ок від 27.05.2013 року,який видано Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» таким,що суперечить законодавчим актам КЗпП України , про стягнення з відповідача матеріального збитку у розмірі 2987 гривень -за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 4000 гривень-відмовити.

Outcome: dismissed