Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

09.09.2020 позивач звернулась в суд до відповідачів з вищевказаним позовом. Відповідно до змісту позовної заяви, зазначає, що 15.11.2013 між нею та та [PERSON] укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.10.2019 у справі №161/14624/19. За час шлюбу 22.04.2016 подружжям було придбано житло (8/100 частки житлового будинку) за адресою: [ADDRESS] , що на даний час становить окрему квартиру під [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно було придбане сторонами в [PERSON] за 18\~000 дол. США, частину з чого було позичено у батька та тітки [PERSON] , по 4\~000 дол. США та 2\~000 дол. США відповідно. Позивача вказує, що основну суму за дану нерухомість сплатила вона. Переконує, що після придбання житла, чоловік сказав їй віддати гроші тітці самостійно, оскільки це була її ідея придбати нерухомість. Вказує, що кошти у сумі 2\~000 дол. США передала чоловікові, а він, у свою чергу, передав їх тітці, іншу частину позичених коштів позивач не повертала, оскільки на той момент чоловік нібито вигнав її з дому. В той же так, у зв`язку із тим, що необхідні для договору купівлі-продажу документи на нерухомість були відсутні, продаж оформлено договором дарування, у зв`язку із чим вважає даний договір удаваним та таким, який приховує договір купівлі-продажу. Вказує, що підтвердженням удаваності такого правочину є також те, що нею особисто через веб-сайт «ОLX» було виявлено оголошення про продаж частини будинку, [PERSON] не приходиться [PERSON] родичем, вони ніколи не підтримували дружніх відносин, познайомились тільки під час вирішення питання про купівлю-продаж житла. Додала, що у [PERSON] іншого нерухомого майна не було, у його двох повнолітніх доньок також особистого житла не було, однак останній фактично подарував таке майно раніше невідомій йому особі. Такі обставини, на думку позивача, не можуть свідчити про бажання, мету та наявність підстав у [PERSON] здійснювати дарування будинку. Натомість стверджує, що між відповідачами укладено відплатний правочин. Тому просила визнати договір дарування від 22.04.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , удаваним та застосувати до договору дарування від 22.04.2016 норми, що регулюють договір купівлі-продажу, а також визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку вказаної квартири. 14.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено провадження у справі. 18.11.2020 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, відповідно до змісту якої останній не погодився з доводами позивача у повному обсязі. Наголосив, що він безоплатно набув у дар частину житлового будинку від відповідача [PERSON] про що було укладено відповідний нотаріально посвідчений договір дарування. У даному договорі, зокрема, відповідачами також засвідчено, що цей договір дарування не є удаваним, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін встановити для себе юридичні наслідки, відповідні до дарування. Також вказує, що позивачем не наведено достатнього обґрунтування заявлених нею позовних вимог. Додатково зазначив, що [PERSON] він знає задовго до укладення оспорюваного договору, у вказаному житлі ніхто не проживав протягом тривалого часу, діти відповідача [PERSON] також не хотіли там проживати через неприязні стосунки із сусідами [PERSON] та [PERSON] , усі належні та необхідні документи для укладення будь-якого договору з відчуження вищевказаного майна були наявні у достатній кількості, у зв`язку із чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Разом із відзивом на позовну заяву до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності, яку обґрунтовано тим, що спірний договір дарування було укладено 22.04.2016, про що було відомо позивачу, у зв`язку із чим строк звернення до суду із вказаним позовом завершився 22.04.2019. В судовому засіданні 16.09.2021 допитано свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] , пояснила, що під час одруження подружжя жило на квартирі за адресою: [ADDRESS] . Потім вони вирішили купити будинок (одну частину з трьох), що й зробили, заплативши 18\~000 дол. США продавцю. Гроші позивач та відповідач [PERSON] збирали. Вирішили оформити дарчу, оскільки буди відсутні якісь документи. Дружина [PERSON] знайшла знайомого нотаріуса для оформлення договору дарування частини будинку. При купівлі частини будинку присутня свідок не була, але коли прийшла у день укладення договору глядіти дитину бачила готівкові кошти - долари США. Вказує, що відповідачу [PERSON] та його дружині терміново необхідні були кошти, оскільки дочка подружжя купувала квартиру у Києві, що їй особисто повідомила [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка приходиться троюрідною сестрою позивача, під час допиту в судовому засіданні, що в квітні 2016 року подружжя [PERSON] придбавали частину будинку. Позивач телефонувала до свідка з проханням позичити їй кошти у сумі 4\~000 доларів США, на що [PERSON] їй відмовила, оскільки сама нещодавно придбавала будинок. Про те що сторони позичали кошти у тітки відповідача та його товариша їй відомо. Неодноразово відвідувала позивача у новому помешканні. Бачила що кошти, які надавались в майбутньому відповідачу [PERSON] були у купюрах по 100 дол. США., кількість коштів не знає, але вказує, що їх було багато. Факту передачі коштів не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка приходиться відповідачу [PERSON] дружиною, пояснила, що частина будинку, яка в подальшому була подарована, належала її чоловіку. Однак у зв`язку із тим, що відносини із родичами, що живуть по сусідству, у них не склалися, діти також не змогли жити там, чоловік свідка вирішив подарувати відповідачу [PERSON] . Окрім того, з [PERSON] подружжя було знайоме давно, часто звертались до нього за допомогою, чоловіки підтримували дружні стосунки. Діти подружжя [PERSON] вже дорослі, одна з них проживає в Києві, має власну квартиру, інша також забезпечена житлом. Продати спірну частину будинку продати не намагались, у вказаному житлі не проживали. 22.04.2016 в приватного нотаріуса було укладено договір дарування, при укладенні договору були присутні [PERSON] , [PERSON] , вона та [PERSON] з двоюрідною сестрою відповідача, які чекали в коридорі приміщення контори нотаріуса. Кошти [PERSON] не отримував після укладення договору. Після укладення договору вищевказані особи поїхали на спірну квартиру де відсвяткували факт дарування. Вказує, що також запропонувала віддати [PERSON] ліжко для дітей, оскільки воно їм було вже не потрібне, яке він в подальшому і забрав. [PERSON] була присутня при укладенні договору дарування, приносила оригінал документу, якого бракувало, їй було відомо, що укладається саме договір дарування. Повідомила також, що позивач та її матір приходили до них додому просити, щоб вони свідчили про те, що ними було продано частину будинку, на що останні відмовились. В судовому засіданні 12.11.2021 допитано свідка [PERSON] , яка працює приватний нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області та безпосередньо посвідчувала спірний договір від 22.04.2016. Вказує, що особи, які були учасниками укладення договору підписували його особисто у її присутності після встановлення особи такого учасника. Вказала, що перед укладенням договору нотаріус завжди надає сторонам прочитати проект договору і запитує чи не змінився намір його укласти, також завжди запитує чи є намір укласти саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу, наголошувала на тому що це безоплатна передача майна іншій особі. Коштів при укладенні такого договору ніхто не передає. Від сторін будь-яких зауважень щодо оплатності/безоплатності передачі майна не надходило. Позивача [PERSON] вона особисто не знає. Пояснила також, що при укладенні договору купівлі-продажу та договору дарування витрати сторін однакові, документи для укладення таких договорів також необхідні в однаковій кількості. Також додала, що частою практикою є дарування нерухомості, особливо невеликої, особам без кровного споріднення. Свідок [PERSON] , яка є тіткою [PERSON] , повідомила, що зі сторонами будь-якого договору позики грошових коштів не укладала. Навіть якби відповідач просив би кошти у неї, то надати їх вона б йому не змогла, оскільки самостійно виховує дитину та отримує незначні кошти в якості заробітної плати. Про укладення спірного договору дарування їй не відомо, в процес укладення договору її не вводили. На час укладення договору працювала разом із племінником на одному підприємстві, однак не мала можливості з ним тісно спілкуватись, оскільки її робота була зосереджена в офісі, а він працював водієм. Вказує, що відповідач не позичав у батька жодних коштів. Допитана в судовому засіданні 01.12.2021 свідок [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] , повідомила, що частина будинку, яка була подарована її батьком [PERSON] знаходиться по [ADDRESS] . На сусідніх земельних ділянках знаходяться будинки рідної сестри батька [PERSON] , а з іншої двоюрідна сестра [PERSON] . З дитинства пам`ятає, що там не можливо було знаходитись, оскільки сестри були у постійному конфлікті з батьками. Будинок подарували через те, що переїзд її з дітьми, онуками дарувальника, за вказаною адресою був не можливий саме через конфлікти з родичами. Конфлікт з тіткою владнати намагань, однак безуспішно. Вказала, що має житло, так само як її сестра, яка проживає у власній квартирі в м.Києві. [PERSON] знає довгий період часу, так як і батьки. Наразі проживає з батьками у квартирі на проспекті Соборності. Такого дарунку, як частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не бажає. Пригадала, що позивач приходила до матері свідка [PERSON] та просила сказати на суді, що спірну частину будинку [PERSON] саме подав, а не подарував її чоловіку [PERSON] . Зазначила, що дану розмову чула особисто будучи на кухні. Відповідач [PERSON] пояснив, що познайомився з відповідачем задовго до укладення договору дарування, коли таке знайомство відбулось не пригадує, однак вказав, що спілкування почалось з приводу ветеринарних послуг, суто по роботі [PERSON] . Вказує, що [PERSON] розповідав йому що проживає на орендованій квартирі, мав конфлікт з власницею житла, також неодноразово допомагав йому відвозити деякі речі на дачу. Враховуючи, що у його сім`ї існував конфлікт з сусідами (родичами) і проживати вони за адресою: [ADDRESS] , а ні він, а ні його діти не мали змоги проживати, вирішив подарувати таке нерухоме майно відповідачу [PERSON] . З 1991 року проживає у квартирі на пр.-т. Соборності з дружиною. Як користуватись сайтом OLX не знає, ніколи ним не користувався. Позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] додав, що сторона позивача вважає, що ними було доведено, що даний договір дарування був удаваний, свідки не спростували даний факт, будь-яких інших доказів стороною відповідача надано не було. Представник відповідача [PERSON] заперечив позовні вимоги у повному обсязі, переконаний, що наявними матеріалами справи не доводяться позовні вимоги, а навпаки спростовуються. Окрім того вказав, що свідки в судових засіданнях чітко пояснили, що договір купівлі-продажу не укладався, натомість було укладено саме договір дарування, що всі розуміли наслідки такого договору, спростовано також, що позичались грошові кошти, що відповідачем [PERSON] отримано кошти внаслідок укладення такого договору. Позивач знала про те, що даний договір дарування протягом усього часу з моменту такого укладення, тому просить застосувати строк позовної давності у разі, якщо судом буде встановлено, що правочин є удаваним. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши наявні матеріали справи та оцінивши докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області (актовий запис №1712) у період з 15.11.2013 по 23.10.2019, що стверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.10.2019 у справі №161/14624/19 (провадження №2/161/3529/19) (а.с.7-8). У вищевказаний період, 22.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки житлового будинку, відповідно до п.п. 1, 2, 4 якого, [PERSON] передано [PERSON] в дар 8/100 часток житлового будинку за [ADDRESS] , ринковою вартістю 40\~747,28 грн., що підтверджується копією договору, наявною в матеріалах справи (а.с. 9-10). Згідно п.9.3 Договору сторони домовились, що під передачею 8/100 частки житлового будинку за цим договором слід вважати символічну (безоплатну) передачу частки житлового будинку. Обдаровувавний вважається таким що прийняв дарунок в момент підписання сторонами цього договору дарування та посвідчення його нотаріусом. \~ \~ \~ \~Окрім того, згідно п.14 Договору сторони засвідчили, що ними надані всі необхідні відомості та документи для укладення даного договору, що немає неправдивих або недоданих відомостей та підроблених документів, що цей договір дарування не є удаваним, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін встановити для себе юридичні наслідки, відповідно до дарування. Договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Базалицькою О.Р. 22.04.2016 та зареєстровано в реєстрі за №847 (а.с.10). Згідно з вимогами\~ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу\~ст. 10 ЦПК України\~зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1\~ст. 235 ЦК України). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Проте встановити таку наявність так само непросто, як і в разі фіктивного правочину - воля сторін цього правочину також інша, ніж та, що сприймається як наслідок зовнішніх дій. Тобто очевидно, що воля і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину. Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті\~202, частиною третьою статті\~203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Із договору дарування частини спірного будинку від 22.04.2016, укладеного між відповідачами вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдарованою особою, посвідчений приватним нотаріусом Базалицькою О.Р. У вказаному договорі сторонами застережено про те, що ними надані всі необхідні відомості та документи для укладення даного договору, що немає неправдивих або недоданих відомостей та підроблених документів, що цей договір дарування не є удаваним, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін встановити для себе юридичні наслідки, відповідно до дарування. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт існування наміру дарувальника у безоплатний спосіб відчужити на користь [PERSON] частини житлового будинку, а [PERSON] прийняти таке майно у дар. Окрім того посилання позивача на те, що вона самостійно відшукала на веб-сайті «OLX» оголошення відповідача [PERSON] про продаж спірної нерухомості не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду у зв`язку із відсутністю будь-яких належних та допустимих доказів. Слід також звернути увагу, що допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що за набуття у власність частини будинку були передані грошові кошти у сумі 18\~000 дол. США, адже вони бачити такі кошти вдома у позивача та відповідача [PERSON] та знали що вони мали намір набути власне житло у власність. Однак, суд не приймає до уваги її свідчення, оскільки ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] судом також не можуть братися до уваги у зв`язку із наявністю сумніву у їх неупередженості, а також у зв`язку із тим, що вони не були присутні під час укладення договору дарування, не бачили моменту ймовірної передачі коштів, що дає підстави вважати висновки таких свідків про оплатність укладеного між відповідачами договору оціночними судженнями. Суд також зауважує, що твердження позивача [PERSON] щодо наявності у відповідача [PERSON] двох повнолітніх дочок, які на момент укладення договору дарування не мали власного житла, що на її переконання може свідчити про відсутність волі [PERSON] укладати безоплатний правочин з відчуження належної йому на праві власності нерухомості, судом оцінюється критично, оскільки на підтвердження своїх обґрунтувань в цій частині позивачем не наданого жодних належних та допустимих доказів. Натомість показами свідків [PERSON] , [PERSON] а також копіями відповіді Луцького РУП ГУНП у Волинській області на адвокатський запит №114-АЗ від 20.07.2020 з додатками (а.с.40-48) повністю спростовано вищевказані доводи позивача, оскільки з таких доказів судом достовірно встановлено, що між відповідачем [PERSON] , його сім`єю, та сусідами за місцезнаходженням спірного нерухомого майна існує стійкий триваючий конфлікт, який унеможливлював проживання усіх члені його сім`ї у такому житлі. Також судом встановлено в ході судового розгляду враховано та, що позивач [PERSON] була присутньою у день та місці укладення договору дарування між відповідачами, жодних претензій щодо способу набуття її чоловіком такого майна у власність, порядку та форми укладення договору не висловлювала, що не заперечується як самою [PERSON] , так і підтверджується показами усіх свідків, допитаних в ході судового розгляду. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту укладення удаваного правочину між відповідачами, спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутності у відповідачів іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також факту настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. З огляду на вищенаведене, суд вбачає підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. \~ \~ \~ \~Щодо клопотання відповідача [PERSON] щодо відмови в задоволенні позову у зв`язку із застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). У пункті 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення"\~судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed