Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Командувача Сухопутних військ Збройних сил України (далі відповідач) про визнання дій та бездіяльності неправомірними щодо не забезпечення працевлаштування позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних сил України під час її звільнення у зв'язку з ліквідацією Кадрового центру сухопутних військ Збройних сил України; зобов'язати відповідача здійснити працевлаштування позивача на рівнозначну посаду у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала у кадровому центрі сухопутних військ Збройних сил України на посаді інженер відділення інформації, обліку та статистики з 04.10.2007р., а 16.08.2010р. переведена на роботу інженером організаційно-планового відділу. У зв'язку із народженням 02.09.2013р. дитини, наказом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України від 21.10.2013р. № 168 позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 31.10.2013р. по 02.09.2016р. Наказом № 211 від 27.12.2013р. позивача звільнено з роботи у зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України, згідно п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП). Позивач вказує що звільнення з роботи відбулось із грубим порушенням норм трудового законодавства, у зв'язку з чим вона звернулась до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; - кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як вбачається з матеріалів справи, між кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України в особі начальника Фещенко П.І. та позивачем 04.10.2007р. укладено трудовий договір. Наказом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України від 21.10.2013р. № 168 позивачеві було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 31.10.2013р. по 02.09.2016р. На підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 01.07.2013р. № Д-322/1/02 та директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.07.2013р. № Д-8, кадровий центр Сухопутних військ Збройних сил України розформовано, правонаступника визначено командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Наказом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України від 27.12.2013р. № 211, позивача звільнено з посади у зв'язку із ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України, згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; Стаття 492 п. 1. КЗпП України передбачає про наступне вивільнення працівників персонально попереджаючи їх не пізніше ніж за 2 місяці. При вивільненні працівників у випадках змін у організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно, з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу у тій же установі. Відповідно до ст.179 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи роботодавця не допускається. Відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.92 N 9 не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Разом з тим, звертаючись до суду за захистом порушеного права, позивач визначає відповідачем - командувача Сухопутних військ Збройних Сил України. Судом у порядку встановленому ч.4 ст.10 ЦПК України роз'яснювалось представнику позивача його виключне право передбачене ст.33 ЦПК України щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, або залучення до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як вбачається із змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів протиправності дій або неправомірної бездіяльності Командувача сухопутних військ Збройних Сил України щодо незаконного звільнення без працевлаштування позивача у зв'язку з чим позовні вимоги до відповідача є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed