Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

02 вересня 2015 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа: Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності на автомобіль, звільнення з-під арешту майна (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 січня 2014 року він придбав у [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 21099, 1997 року випуску, фіолетового кольору, кузов № [NUMBER], тип - легковий-седан-в, д/н [NUMBER], що належав відповідачу на праві приватної власності. З метою розрахунку за вищевказаний автомобіль позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 25 000,00 грн., у підтвердження чого [PERSON] написано письмову розписку. Відповідач оформив на ім'я позивача довіреність від 15.01.2014 року, надавши тим самим повноваження щодо повного розпорядження, користування та володіння автомобілем, також передав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. В влітку 2015 року позивач хотів переоформити автомобіль на своє ім'я та дізнався, що державним виконавцем Ленінського ВДВС ДМУЮ накладено арешт на автомобіль, що перешкоджає подальшому переоформленню. Враховуючи вищевикладене позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 15.01.2014 року автомобіля укладений та визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ 21099, 1997 року випуску, фіолетового кольору, кузов № [NUMBER], тип - легковий-седан-в, д/н [NUMBER]; звільнити з-під арешту автомобіль марки ВАЗ 21099, 1997 року випуску, фіолетового кольору, кузов № [NUMBER], тип - легковий-седан-в, д/н [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], видане Дніпропетровським МРЕВ1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 07.07.2005 року. Позивач, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі (а.с.46). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причин своєї неявки у судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Третя особа - Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в особі свого представника за довіреністю - Волошина С.О., в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Просив прийняти рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.47). У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.. 316 ЦК України,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 січня 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000,00 грн. в якості оплати за автомобіль марки «ВАЗ 21099», 1997 року випуску, д/н [NUMBER], колір фіолетовий, шасі - [NUMBER], тип - легковий-седан-в, який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER], видане Дніпропетровським МРЕВ1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 07.07.2005 року (а.с.6,7). На підставі довіреності від 15 січня 2014 року [PERSON] надав повноваження позивачу щодо користування та розпорядження автомобілем «ВАЗ 21099», 1997 року випуску, д/н [NUMBER], колір фіолетовий, шасі - [NUMBER], тип - легковий-седан-в (а.с.8). Придбаний автомобіль, технічний паспорт, ключі від автомобіля, знаходяться у користуванні позивача з січня 2014 року. Встановлено, що постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби ДМУЮ від 17.10.2014 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2/205/1665/14 виданого 03.02.2014 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини у розмірі ? частини його заробітку (доходу), накладено арешт на все майно, що йому належить (а.с.50,52). Згідно зі ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює самостійно, незалежно від волі інших осіб, в тому числі і будь-яких державних органів. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Зміст права власності конкретизований у ч.1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 34 Закону України "Про дорожній рух", державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування автомобілі, автобуси, самохідні машини, сконструйовані на шасі автомобілів, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, причепи, напівпричепи та мотоколяски. Власники таких транспортних засобів зобов'язані зареєструвати їх протягом десяти діб після придбання, одержання або виникнення підстав, що потребують внесення змін у реєстраційні документи, в органах державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України. З такою реєстрацією законодавець не пов'язує виникнення у особи права власності. У разі набуття транспортних засобів за договором мають застосовуватися відповідні загальні правила цивільного законодавства про перехід права власності. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). Згідно ст. 665 ЦК України, договір купівлі-продажу передбачає, що одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, [PERSON] будучи власником спірного автомобіля довіреністю 15 січня 2014 року уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, передавати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення його власних зобов'язань тощо) транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «ВАЗ 21099», 1997 року випуску, д/н [NUMBER], колір фіолетовий, шасі - [NUMBER], тип - легковий-седан-в (а.с.8). Відповідно до ч. З ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Виходячи з того, що [PERSON] на підставі доручення від [PERSON] представляв його інтереси перед третіми особами, у нього не виникає право власності на спірний автомобіль на підставі генерального доручення так як його власником все ж таки являється відповідач - [PERSON] Крім того, [PERSON] даною довіреністю залишив за собою право на її скасування відповідно до правил ст. 249 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до частин 1,4 ст. 334 ЦК України - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту статей 203, 208, 626, 638, 655 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тобто, умовою визнання не посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу дійсним, є ті обставини, коли сторони договору домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. В спірному випадку між сторонами існують інші правовідносини, які ґрунтуються на представництві згідно нотаріально посвідченої довіреності користування і розпорядження транспортним засобом, яка видана і нотаріально посвідчена 15.01.2014 року, тобто, в той же день, коли, як вказує позивач був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля. В матеріалах справи відсутні жодні докази про зняття відповідачем автомобіля з обліку у відповідних органах для його продажу. Доказів про виконання сторонами договору купівлі-продажу автомобіля з моменту укладення довіреності суду не надано, оскільки передача автомобіля позивачу фактично відбулася на виконання нотаріально посвідченої довіреності. Позивач не скористався наявним у нього правом, визначеним довіреністю здійснити визначеним законодавцем порядком належно укласти та оформити безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. N1388 зі змінами від 18.11.2015 року № 941. Верховний Суд України у своїй постанові №6-162цс12 від 30.01.2013р. висловив правову позицію, яка є джерелом права, про те, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст. 210, ч.3 ст. 640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, сукупність наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 15.01.2014 року та визнання права власності на автомобіль марки «ВАЗ 21099», 1997 року випуску, д/н [NUMBER], колір фіолетовий, шасі - № [NUMBER], тип - легковий-седан-в, слід відмовити з мотивів їх недоведеності та безпідставності. Щодо вимоги позивача про зняття арешту з автомобіля, накладеного постановою державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ від 17.10.2014 року, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під решту. Оскільки, у судовому засіданні не встановлено передбачених підстав для набуття права власності на спірний автомобіль позивачем, то у позивача відсутнє право вимоги зняття з арешту, накладеного на спірний автомобіль компетентним органом, а тому у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Таким чином, аналізуючи наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, в повному обсязі недоведеними з боку позивача, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, вирішуючи питання щодо судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed