Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

У січня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Решетилівського районного суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на наступне. 20 березня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір № [NUMBER] про надання споживчого кредиту в сумі 16348,50 грн, в тому числі 1348,50 грн на сплату комісії за оформлення кредиту. 17 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір № [NUMBER] про надання споживчого кредиту в сумі 13488,36 грн, в тім числі на споживчі цілі 12374,64 грн та 1113,72 грн на сплату комісії за оформлення кредиту, згідно якого він повністю погасив заборгованість за договором № [NUMBER] від 20 березня 2013 року. Він вважає, що вищевказані договори підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», тому, з урахуванням уточненої позовної заяви /а.с.169-170/, просить визнати п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 20 березня 2013 року в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1348,50 грн. та п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 17 червня 2014 року в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1113,72 грн., посилаючись на п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. В судовому засідання [PERSON] та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували, в подальшому [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі /а.с.176/. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с.174/. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], повно і всебічно дослідивши матеріали справи та обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 березня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER] в сумі 16348,50 грн, в тому числі 15000,00 на споживчі цілі та 1348,50 грн. - на сплату комісії за оформлення кредиту /а.с.7-10/. 17 червня 2014 року між сторонами укладено договір № [NUMBER] про надання споживчого кредиту в сумі 13488,36 грн, в тім числі на споживчі цілі - 12374,64 грн та 1113,72 - грн на сплату комісії за оформлення кредит /а.с.11-12/. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до приписів ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсність п.п. 1.1. договорів про надання споживчого кредиту, вказує на п. 3.6 постанови правління НБУ від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", за яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). В рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. За змістом ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 р. № 6-80цс12, за положенням частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. За змістом ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 передбачено, що банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зважаючи на викладене, суд вважає, що п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 20 березня 2013 року та п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 17 червня 2014 року, укладених між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту є несправедливими і такими, що порушують права позичальника [PERSON], як споживача послуг банку за договором споживчого кредиту, а тому вимоги позивача про визнання їх недійсними у цій частині підлягають задоволенню.\~\~\~\~ Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: approved