Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником 39/100 частин житлового будинку № 79 по вул. Василя Стуса (колишня назва Плеханова) в м. Суми. Власником іншої частини будинку була [PERSON], яка померла. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради земельна ділянка на якій розташований будинок № 79 по вул. Плеханова була вилучена у користувачів і надана ВАТ «Сумихімпром» для будівництва багатоповерхового будинку. У звязку з вилученням земельної ділянки та зносом будинку [PERSON] в 1992 році була надана квартири в яку вона і переселилася. З того часу, вона в будинку № 79 по вул. Плеханова не проживає. ВАТ «Сумихімпром» не використав земельну ділянку. З 1992 року вона з початку зі своїм чоловіком, а потім сама відкрито володіє 61/100 частиною будинку № 79 по вул. Василя Стуса (колишня назва Плеханова) в м. Суми. Вважає, що вона набула права власності на вказану 61/100 частину домоволодіння в порядку набувальної давності, а тому просить визнати за неї право власності неї. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Позивач також пояснила, що вона останні 25 років живе в цьому будинку, опалює його, ремонтує та утримує його в повному обсязі. 39/100 частини будинку вона придбала під час шлюбу з чоловіком саме з того часу вона мешкає у будинку. Про те, що [PERSON] виїхала у звязку з наданням квартири замість частини будинку вона дізналася коли [PERSON] виселилися. Їй с чоловіком сказали, що коли буде будуватися наступний будинок й їм дадуть квартиру. Пояснила, що земельна ділянка не приватизована. Доказів того, що [PERSON] Є,О. була сплачена компенсація вона не має. Відповідач в судове засідання не зявився, його представник подав суду письмові заперечення проти позову. [PERSON] при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Пояснила, що [PERSON] (рідна тітка її матері) получила квартиру, яку вона отримала у спадщину після смерті [PERSON], яка померла у 2003 році. Квартиру надали [PERSON] у 1992 році, на той час їй було 12 років. Про наявність частини будинку вона дізналася лише у 2008 році. Чому не оформила спадщину на цю частину будинку пояснити не може. За яких обставин надали квартиру [PERSON] вона не знає. Інші 3-я особа сповіщена про час та місце розгляду справи, але його представник до суду не зявився. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, [PERSON], ослідивши фактичні обставини справи в межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами поданими сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником 39/100 частин житлового будинку № 79 по вул. Плеханова в м. Суми в порядку спадкування після [PERSON] Власником іншої частини будинку рахується [PERSON], яка померла і спадкоємцем якої є [PERSON]. (а.с. 6-8, 65,67) Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради земельна ділянка на якій розташований будинок № 79 по вул. Плеханова була вилучена у [PERSON] та [PERSON] і надана ВАТ «Сумихімпром» для будівництва багатоповерхового будинку. (а.с.13) У звязку з вилученням земельної ділянки та зносом будинку [PERSON] в 1992 році була надана квартира (а.с. 14) в яку вона і переселилася. З того часу, а саме 1992 року, вона в будинку № 79 по вул. Плеханова не проживає. ВАТ «Сумихімпром» до цього часу не використовує земельну ділянку за призначенням. З 1992 року позивач та її чоловік [PERSON] відкрито володіють 61/100 частиною будинку № 79 по вул. Плеханова в м. Суми утримували її та використовували для проживання. Дані висновки суду підтверджуються поясненнями свідків у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що мешкає в будинку 4 по провулок Тихорицького, 4 в м. Суми, позивач є її сусідкою. [PERSON] мешкала у будинку на Плеханова, доки не прийняли рішення про знос будинку. [PERSON] надали квартиру та вона виїхала. З 1992 року у цьому всьому будинку мешкає позивач, яка утримує весь будинок, доглядає за ним. Свідок [PERSON] пояснила суду, що мешкає в м. суми по вул. Василя Стуса, 67 (колишня вулиця Плеханова) та позивач є її сусідкою. [PERSON] жила в будинку де зараз живе позивач. На їх вулиці зносили будинки та [PERSON] надали в 1992 році квартиру, а її сусідам [PERSON] не дали. Позивач спочатку з чоловіком, а потім сама, підтримувала увесь будинок. Ремонтувала огорожу, дах. Позивач мешкає у всьому будинку. Наскільки вона знає «Хімпром» ніяких компенсації не сплачував. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~\~\~\~\~ Частина 2 ст. 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~\~ ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. п. 9, 11, 13 - 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин - тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. При вирішенні спорів про набувальну давність слід враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, фактичне заволодіння позивачем всім будинком, не є добросовісним заволодінням нерухомим майном в розумінні частини 1 статті 344 ЦК України. Виходячи зі змісту вказаної\~\~ норми закону, особи, що мають право на набуття права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі, тобто умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку. Судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради №134 від 16.06.1988 року ПО «Хімпром» була надана земельна ділянка для проектування та будівництва багатоквартирного жилого будинку, в тому числі за рахунок вилученої земельної ділянки по вулиці Плеханова, 79 в м. Суми, що перебували у користуванні [PERSON] та [PERSON] За вказаним рішенням ПО «Хімпром» мало надати власникам будинку, членам їх сімей .., що мешкають у будинках, що підлягають знесенню, квартир. Крім того, ПО «Хімпром» мало, на вибір власника, або сплатити вартість будинків, що зносяться, а також сплатити вартість плодово-ягідних насаджень. Судом встановлено з пояснень позивача та свідків, що позивач тривалий час мешкає у спірному будинку та була обізнана про прийняття рішення про вилучення земельних ділянок та знос будинку 79. У звязку з чим, позивач знала про відсутність у неї правових підстав для набуття права власності на вказане спірне нерухоме майно, тобто, що вона володіє чужим майном, а тому право власності на частину спірного будинку у неї не виникло. При цьому, догляд позивачем за усім будинком як однією зі співвласників не породжує права на набуття права власності на весь будинок за набувальною давністю. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання за нею права власності на спірну частину будинку за набувальною давністю в звязку з недоведенням добросовісності його володіння спірним майном. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed