Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 09 квітня 2015 року був прийнятий на роботу складальником деталей та виробів у ТзОВ «Морган Феніче». 30 березня 2016 року наказом № 226-к його було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає формулювання причини звільнення з роботи неправильним оскільки, у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він мав право у визначений строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору і відповідач, маючи офіційне документальне підтвердження порушень, зобов'язаний був звільнити позивача з роботи за власним бажанням; та на підставі ст. 44 КЗпП України при звільненні, крім обов'язкових розрахункових виплат, також виплатити вихідну допомогу в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. 18 березня 2016 року позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з аналогічною заявою звертався до відповідача 29.02.2016 року, однак заяви у відділі кадрів, в бухгалтерії та в приймальній директора ТзОВ «Морган Феніче» не прийняли, а пропонували написати заяву на звільнення за власним бажанням, або за згодою сторін. Про дані правопорушення позивач в телефонному режимі на "гарячу лінію" повідомив оператора Міністерства соціальної політики України. За час роботи на підприємстві постійно порушувалося трудове законодавство, не виконувалися умови колективного та трудового договорів, не нараховувалася відповідна заробітна плата та своєчасно не виплачувалася, про що свідчить копія колективного звернення працівників 7 лінії від 21.01.2016 року, де працював позивач. Адміністрація відповідача, ігноруючи вимоги працівників, по даний час письмової відповіді на колективне звернення не надала. Позивач вважає, що дійсною підставою для його звільнення було колективне звернення, яке відповідачу не подобалося, так як вимоги працівників були законними. Відповідач вважає, що позивач підбурював колектив, добиваючись дотримання конституційних гарантій. 29.02.2016 року близько 09 год. 00 хв. позивача підізвав до себе директор з виробництва ТзОВ «Морган Феніче» [PERSON] та, не пояснюючи жодних причин і обставин, направив до відділу кадрів для написання заяви на звільнення. Після відмови написати таку заяву сказали, що не допускають позивача до виконання своїх прямих функціональних обов'язків. 01.03.2016 року після того, як я у відповідності до правил внутрішнього трудового розпорядку позивач безперешкодно пройшов пункт охорони та почав готуватися до робочої зміни майстер цеху [PERSON] повів позивача до охорони, яка, посилаючись на розпорядження директора з виробництва ТзОВ «Морган Феніче» [PERSON], грубо та зухвало виштовхнула позивача з приміщення фабрики на вулицю, це було близько 06 год. 10 хв. ранку. З даного приводу позивач в телефонному режимі звертався до ГУ НП в Рівненській області. Дільничий інспектор по смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області [PERSON] повідомив про те, що позивача не допустили до роботи з причини звільнення з роботи. В той же день позивач звернувся з заявою до інспекції праці в Рівненській області. Надалі, 30 березня 2016 року директор департаменту персоналу ТзОВ «Морган Феніче» [PERSON] вкотре наполегливо намагалась змусити написати заяву про звільнення за власним бажанням чи за згодою сторін, однак позивач відмовився, оскільки мав чітке переконання, що всі передумови стосовно звільнення несли штучно створені обставин, були заздалегідь сплановані в незаконний спосіб, з порушенням Конституції України, трудового законодавства та інших нормативно-правових актів України. Адміністрація відповідача повністю ігнорувала заяви та поясненнями, які направлялися в період з 29.03.2016 року по 18.03.2016 року по пошті, про що свідчать копії квитанцій. Неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці стало перешкодою для працевлаштування позивача на іншу роботу, у зв'язку з чим він має право на підставі ч. 3 ст. 235 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, на протязі всього періоду роботи в ТзОВ «Морган Феніче» після проходження стажування та випробувального терміну позивачеві, як складальнику деталей та виробів, який виконував складні оббивні роботи з оббивання твердих та напівм'яких меблів, постійно безпідставно, необґрунтовано та незаконно недоплачували грошові кошти до заробітної плати. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд постановити рішення, яким: зобов'язати ТзОВ «Морган Феніче» змінити формулювання причини звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, скасувавши накази № 24 та № 226-к від 30.03.2016 року та внести відповідний запис у трудову книжку; стягнути з ТзОВ «Морган Феніче» на користь позивача недораховані суми до заробітної плати за весь період роботи на підприємстві; зобов'язати ТзОВ «Морган Феніче» здійснити перерахунок всіх видів виплат при звільненні; стягнути з ТзОВ «Морган Феніче» на користь позивача вихідну допомогу в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку; стягнути з ТзОВ «Морган Феніче» на користь позивача судові витрати; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати. В судовому засіданні позивач позов підтримав та надав суду пояснення з приводу обставин, що описані вище. Підтвердив факти упередженого, як на його думку, ставлення відповідача до позивача та безпідставність звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України. В подальшому подав до суду заяву, згідно до якої просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача позв не визнав. Пояснив суду, що позивач допустив прогул. Ніякого упередженого чи зверхнього ставлення до позивача не було. Адміністрація неодноразово намагалася звязатися з позивачем, пропонувала надати пояснення з приводу відсутності на роботі. Представник відповідача вважає, що позивач був звільнений з займаної посади законно у звязку порушенням останнім норм трудового законодавства, Правил внутрішнього трудового розпорядку, посадової Інструкції та відсутності у позивача поважних причин неявки на роботу в період з 01.03.2016 р. по 30.03.2016 р. Зважаючи, що відповідачем не були порушені норми КЗпП України, просять суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 09 квітня 2015 року позивач був прийнятий на роботу складальником деталей та виробів у ТзОВ «Морган Феніче», що стверджується витягом із трудової книжки (наказ № 150-к від 09.04.2015 року). Відповідно до листа-ознайомлення позивач був належним чином ознайомлений з графіком роботи, правилами внутрішнього трудового розпорядку, та посадовою інструкцією. 30 березня 2016 року наказом № 226-к позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Суд вважає, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм чинного законодавства; позивачеві були виплачені належні грошові суми в повному обсязі, а тому немає підстав для задоволення позову. 01.03.2016 року позивач самовільно, без пояснення причин та підстав залишив територію підприємства, та був відсутній на робочому місці протягом всього робочого дня, чим грубо порушив Правила внутрішнього трудового розпорядку, та посадову інструкцію. Такі дії відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України кваліфікуються як прогул, і є підставою для розірвання трудових відносин з працівником. 01.03.2016 року у звязку з відсутністю на робочому місці [PERSON] був складений акт № 1-1 від 01.03.2016 р. У звязку з подальшою неявкою позивача на роботу та відмовою надавати будь-які пояснення аналогічні акти складалися: ●02.03.2016 р. за № 1-2, ●03.03.2016 р. за №1-3, ●04.03.2016 р. за № 1-4, ●09.03.2016 р. за №1-5, ●10.03.2016 р. за № 1-6, ●11.03.2016 р. за №1-7, ●12.03.2016 р. за № 1-8, ●14.03.2016 р. за № 1-9, ●15.03.2016 р. за № 1-11, ●16.03.2016 р. за № 1-12, ●17.03.2016 р. за № 1-13, ●18.03.2016 р. за № 1-14, ●21.03.2016 р. за № 1-15, ●22.03.2016 р. за № 1-16, ●23.03.2016 р. за №1-17, ●24.03.2016 р. за № 1-18, ●25.03.2016 р. за № 1-19, ●28.03.2016 р. за № 1-20, ●29.03.2016 р. за № 1-22, ●30.03.2016 р. за №1-24. 02.03.2016 р. позивач направив заяву про звільнення за власним бажанням. Підставою для звільнення, на його думку, слугувала ч. 3. ст. 38 КЗпП. Проте в заяві від 02.03.2016 р. позивач не надає жодних пояснень з приводу своєї відсутності на робочому місці 01.03.2016. Листом № 100 від 04.03.2016 р. відповідач просив позивача зявитись та надати пояснення стосовно причин відсутності останнього на робочому місці, та попереджав про несприятливі наслідки у випадку ухилення від надання пояснень відсутності на робочому місці в робочий час. 14.03.2016 р. позивач зявився на підприємстві близько 9 години ранку. Надавати будь-які пояснення позивач відмовився, мотивуючи таку позицію ст. 63 Конституції України. 14.03.2016 р. був складений Акт №1-10 про відмову [PERSON] від надання пояснень своєї відсутності на робочому місці в період з 01.03.2016 р. по 14.03.2016 р. 14.03.2016 р. за зверненнями позивача до Управління Держпраці в Рівненській області від 29.02.2016 р. та 01.03.2016 р. було розпочато проведення позапланової перевірки з питань додержання вимог законодавства про працю. Інспектор, який прибув для проведення перевірки, телефонував позивачеві з пропозицією бути присутнім при проведенні перевірки за його ж зверненнями, але позивач відмовився прийняти участь у перевірці, покликаючись на свою зайнятість. 18.03.2016 р. позивач знову подав заяву про звільнення за власним бажанням. При цьому жодних пояснень причин відсутності на робочому місці ним надано не було. 25.03.20.16 р. листом № 124 відповідач повторно просив позивача зявитись та надати пояснення стосовно причин відсутності останнього на робочому місці, та попереджав про несприятливі наслідки у випадку ухилення від надання пояснень відсутності на робочому місці в робочий час. 30.03.2016 р. позивач зявився на підприємстві близько 9-ої години ранку. Позивач погодився надати пояснення, проте в наданих поясненнях не містяться жодні обґрунтування з приводу відсутності позивача на робочому місці в робочий час протягом березня місяця 2016 року. Позивач зазначає, що всі пояснення він надав у заявах від 02.03.2016 р. та 18.03.2016 р., але в цих заявах не містяться обґрунтування причин відсутності позивача на робочому місці. 30.03.2016 р. у звязку з відсутністю пояснень позивача щодо відсутності останнього на робочому місці протягом березня, наказом № 24 від 30.03.2016 р. до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у звязку з прогулом та відсутністю поважних причин неявки на роботу протягом місяця. Позивач відмовився підписувати зазначений наказ, про що було складено акт від 30.03.2016 р. Відповідно до наказу № 226-к від 30.03.2016 р. позивача було звільнено з роботи на підставі ч.4 ст. 40 КЗпП України та наказу № 24 від 30.03.2016 р. Позивач відмовився поставити підпис про ознайомлення з наказом № 226-к від 30.03.2016 р., про що був складений відповідний акт. При постановленні рішення суд керується нормами діючого законодавства, та приймає до уваги розяснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. Зокрема, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Так, в ході розгляду справи в судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані численні свідки. Свідок [PERSON] (директор по роботі з персоналом ТзОВ «Морган Феніче») надала показання про те, що до неї на прийом приходив позивач і повідомив, що його не влаштовують умови праці. Свідок розяснила позивачеві, що він може написати заяву на звільнення, зазначивши відповідні мотиви. Свідок не має повноважень щодо допуску/не допуску працівників до роботи. 29.02.2016 року позивач не перебував в кабінеті свідка. В подальшому поступили акти про відсутність позивача на роботі. Позивачеві надсилалися листи з пропозицією надати пояснення з приводу відсутності на роботі, однак такі пояснення не надійшли. Підприємство не могло видати наказ про звільнення позивача з роботи за його заявою (на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП), оскільки підприємство не мало інформації щодо причин відсутності працівника (можливо, він мав тимчасову непрацездатність, що унеможливлювало звільнення). 14.03.2016 р. позивач зявився на роботі, йому запропонували надати пояснення причин відсутності, але позивач відмовився надавати такі пояснення. Свідок [PERSON] (майстер цеху) надав суду показання про те, що позивач повідомив про свою відмову працювати. Свідок попросив позивача зачекати в холі підприємства, та запросив директора з виробництва. Коли вони двоє підійшли до холу підприємства, то позивача вже не було. Свідок спростовує пояснення позивача про те, що в кабінеті директора з виробництва була розмова між ними трьома. Свідок [PERSON] (директор з виробництва ТзОВ «Морган Феніче») надав показання про те, що [PERSON] його повідомив про те, що позивач відмовляється від роботи, провокує конфлікти. При розмові позивач поставив ультиматум: «доплатіть мені 300 грн., або я вас засуджу». Свідок відповів, що якщо позивача не влаштовують умови праці, то він може подати заяву про переведення його на іншу лінію чи на іншу дільницю. Свідок не застосовував погроз чи примусу по відношенню до позивача. Навпаки, раніше позивач допускав непоодинокі запізнення на роботу. Позивач вмовляв адміністрацію не застосувати дисциплінарні стягнення, оскільки просив зважити на його сімейний стан. І в цьому випадку адміністрація підприємства надавала позивачеві можливість продовження працювати. Свідок подивований такою позицією позивача на даний час. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали показання про те, що в їх колективі немає упередженого чи несправедливого ставлення до працівників. Майстер цеху ні до кого не застосовував і не застосовує погрози чи фізичну силу. Заробітна плата виплачується вчасно, але була одна незначна затримка. Свідки вважають, що умови праці в них достойні. Підтверджують відсутність позивача на роботі в окреслений період. Свідок [PERSON] (інспектор управління Держпраці у Рівненській області) підтвердив, що за заявами позивача він проводив перевірку. На пропозицію свідка зявитися останній відмовився, покликаючись на зайнятість. Підтвердив висновки, що були викладені в акті перевірки. Свідок [PERSON] (ДІМ Рівненського РВП ГУНП в Рівненській області) підтвердив факт розмови з позивачем щодо недопуску останнього до роботи. Зі слів адміністрації підприємства, недопуск до роботи відбувся з причини звільнення позивача з роботи. Отже, в ході розгляду справи були встановлені обставини, за яких позивач був відсутнім на роботі протягом всього робочого дня, без поважних причин, а саме: 01.03.2016 р., 02.03.2016 р., 03.03.2016 р., 04.03.2016 р., 09.03.2016 р., 10.03.2016 р., 11.03.2016 р., 12.03.2016 р., 14.03.2016 р., 15.03.2016 р., 16.03.2016 р., 17.03.2016 р., 18.03.2016 р., 21.03.2016 р., 22.03.2016 р., 23.03.2016 р., 24.03.2016 р., 25.03.2016 р., 28.03.2016 р., 29.03.2016 р., 30.03.2016 р. За таких умов наказ про звільнення позивача з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України є правомірним. В судовому засіданні не були встановлені факти грубої чи нетактовної поведінки представників відповідача з позивачем. Суд не вбачає підстав для зміни формулювань причин звільнення на ч.3 ст. 38 КЗпП. В ході розгляду справи не були встановлені факти невиконання відповідачем законодавства про працю. ТзОВ «Морган Феніче» починаючи з 2012 року працює на території смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області. За цей час підприємством створено понад 760 робочих місць. Підприємство забезпечує проїзд працівників до місця роботи та додому, безкоштовно годує обідами. Підприємство перебуває у періоді становлення та розвитку, зокрема, планується збільшення кількості робочих місць впродовж наступних двох років. Про успіхи підприємства свідчать показники Національного бізнес-рейтингу, зокрема, підприємство отримало «Золоту відзнаку» в номінації «Соціальний вклад підприємства (до бюджету, оплату праці)». Підприємство є одним з найбільших платників податків Рівненської області. Оскільки виплата заробітної плати працівників повязана з поверненням валютної виручки, її продажу, повернення ПДВ, то на підприємстві трапляються затримки з виплати заробітної плати через відсутність коштів на розрахункових рахунках. Але при наявності таких коштів затримок із виплат немає. Навпаки, іноді підприємство виплачує заробітну плату на кілька днів наперед, про що були надані письмові докази. Дані обставини підтвердили службові особи ТзОВ «Морган Феніче», які надавали свідчення під присягою, і були попередженими про відповідальність за завідомо неправдиві покази. На думку суду, відомості в акті перевірки Управління Держрпаці у Рівненській області від 28.03.2016 року про затримки у виплаті заробітної плати позивачеві не свідчать про системні порушення трудового законодавства ТзОВ «Морган Феніче», оскільки інспектор лише констатував порушення строків виплати заробітної плати без зазначення причин такої затримки, які були поважними. В судовому засіданні також не підтвердилися покликання позивача про неправильність проведених нарахувань належних позивачеві грошових сум. Як свідчать надані ТзОВ «Морган Феніче» фінансові документи, позивачеві при звільненні були виплачені всі належні йому суми. Позивач не надав суду власний розрахунок: в чому саме полягає неправильність нарахування заробітної плати, чи в чому полягають неправильність інших нарахувань. Суд був позбавлений можливості провести звірку таких нарахувань, призначити відповідну експертизу чи аудит. За таких умов доводи позивача не заслуговують на увагу як голослівні. А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав суду доказів понесених ним судових витрат. Позивач не довів обставини, на які він покликався як на підставу своїх вимог. Тому в задоволенні позову слід відмовити через його як безпідставність, так і недоведеність. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed