Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач Головне територіальне управління юстиції у м. Києві звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] до відповідачки [PERSON] про забезпечення повернення малолітніх дітей до Португальської Республіки, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Батьки дітей перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.06.2010 року. Шлюб було розірвано рішенням Деснянського райсуду м. Києва від 30.03.2015 року, що набрало законної сили 11.04.2015 року. Від народження діти мають громадянство Сполучених Штатів Америки. В лютому 2015 року подружжя вирішило разом з дітьми переїхати на постійне місце проживання до Португальської Республіки, де придбало житлову нерухомість - чотирикімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] . Право проживання Позивача в Португальській Республіці підтверджується карткою резидента № [NUMBER] з правом її продовження. Постійне проживання дітей в Португальській Республіці після переїзду підтверджується довідками про резиденцію від 17.07.2019 року, в яких зазначено, що діти законно проживають в Португалії на постійній основі з 11.09.2015 року по 11.09.2020 року. В подальшому резиденція Португальської Республіки підлягала продовженню. З 13.07.2015 року по 26.09.2017 року Відповідачка перебувала у шлюбі з громадянином Португалії [PERSON] . Після розірвання шлюбу з Позивачем та у період перебування Відповідачки у новому шлюбі колишнє подружжя з дітьми продовжувало проживати в Португалії за тією ж самою адресою постійного місця проживання, а також спільно приймало участь у вихованні дітей. Але всупереч раніше узгодженим планам та усталеному способу організації життя в Португалії, наприкінці 2017 року відповідачкою були вчинені дії по вивезенню дітей з Португалії з метою подальшого незаконного утримання в Україні без згоди і порушення прав піклування батька дітей. Було перервано навчання, виховання та відвідування додаткових секцій малолітніми дітьми у звичному середовищі проживання. Різко змінено спосіб організації життя дітей, їх життєвий ритм, розклад дня, умови проживання, звичне коло спілкування, що не могло не відобразитися на їх психологічному стані. У зв`язку з цим 22.05.2019 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, надійшла заява позивача від 17.05.2019 року про сприяння поверненню дітей до Португальської Республіки. За інформацією, вказаною у заяві, місцеперебування відповідачки з дітьми у місті Київ, тому Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції в місті Києві на підставі довіреності позивача звернулося до відповідачки з метою роз`яснення їй положень Конвенції 1980 року та отримання пояснень щодо згоди на добровільне повернення дітей до Португальської Республіки. 07.06.2019 року відповідачка з`явилася та Головного територіального управління юстиції в м. Києві для проведення співбесіди, де її було ознайомлено із заявою, та запропоновано мирно вирішити питання. Весь час перебування дітей в Україні позивач не втрачав надії врегулювати питання повернення дітей шляхом домовленості з відповідачкою. Натомість, з вересня 2018 року [PERSON] почала перешкоджати будь-якому спілкуванню батька з дітьми. До теперішнього часу Відповідачка не допускає побачень дітей та батька, не відповідає на телефонні дзвінки, не відповідає на листування по суті, ігнорує будь-які спроби позивача владнати ситуацію, отримати інформацію про стан здоров`я, умови проживання та інші обставини життя дітей. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним утримання [PERSON] на території України малолітніх дітей [PERSON]. , [INFO] , та [PERSON]. , [INFO] ; повернути малолітніх дітей [PERSON]. , [INFO] , та [PERSON]. , [INFO] , до постійного проживання в Португальську Республіку. У разі невиконання [PERSON] рішення суду про повернення дитини в добровільному порядку зобов`язати її передати малолітніх дітей [PERSON]. та [PERSON]. батькові - [PERSON] для забезпечення повернення дітей, поклавши на нього пов`язані з поверненням витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2019 року відкрито провадження у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітніх дітей до Португальської Республіки. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2019 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом визначення наступного тимчасового порядку участі батька [PERSON] у вихованні малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] : у будні дні, що припадають на період перебування батька в Україні, про що батько повідомляє мати [PERSON] завчасно, але не пізніше 2 днів засобами електронного або телефонного зв`язку, - кожного понеділка, середи та п`ятниці з 16 до 20 години дня; у вихідні та святкові дні, що припадають на період перебування батька в Україні, про що батько повідомляє мати завчасно, але не пізніше 2 днів, засобами електронного або телефонного зв`язку, - кожної суботи та у святковий день, інший ніж субота, - з 12 години до 19 години дня; надати батьку можливість спілкування з дітьми особисто засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку; а також шляхом заборони [PERSON] , яка проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] , змінювати зазначене місце проживання дітей до вирішення спору по суті та виконання судового рішення, а також зобов`язання завчасно попереджати батька дітей про зміну умов перебування, навчання та виховання дітей, а також зміну її даних для електронного та телефонного зв`язку. 17.09.2019 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву від представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що відповідач не визнає пред`явлені позовні вимоги, заперечує проти задоволення цього позову у повному обсязі, та вважає, що цей позов не може бути задоволений судом, виходячи з наступного. [PERSON]. та [PERSON]. народилися на території України, у м. Києві. З моменту їх народження і до березня 2015 року діти постійно проживали разом з матір`ю на території України. Батько [PERSON] вихованням дітей не займався, оскільки постійно проживав у Сполучених Штатах Америки та інших країнах. 25.02.2015 року [PERSON] у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Н.А. надано заяву щодо згоди на поїздку дітей [PERSON]. та [PERSON]. по 20.03.2016 року включно у супроводі матері [PERSON] з метою відпочинку до Португалії. Вказана поїздка була запланована лише з метою оздоровлення та тривалого відпочинку. У подальшому, перебуваючи на території Португалії та України, [PERSON] шляхом застосування психологічного примусу та користуючись фінансовою залежністю відповідача, змусив останню вивезти дітей до Португалії та надав згоду на постійне проживання дітей у Португалії. Однак, у результаті постійних неправомірних дій [PERSON] , що виразились у систематичному психологічному тиску, маніпулюванні фінансовою залежністю [PERSON] та у зв`язку із тим, що діти почали скаржитись [PERSON] на дивну поведінку батька та просили повернутись на територію України, оскільки їм не подобалось навчання у іноземній школі та примусові зайняття на спортивних гуртках, відповідачкою було прийнято рішення про повернення разом з дітьми на територію України, до місця їх постійного проживання. На даний час діти проживають разом з відповідачкою у трикімнатній квартирі, що належить [PERSON] на праві приватної власності. Мати [PERSON] повністю забезпечує потреби дітей, що стосуються освітнього, розумового та психологічного розвитку, у повній мірі забезпечує дітей матеріально. У той же час, відповідно до інформації, отриманої з Департаменту податків і зборів Штату Аляска та Відділу служб соціального захисту дітей Штату Аляска США [PERSON] , батько, який не є опікуном, зобов`язаний виплачувати аліменти на двох дітей [PERSON]. та [PERSON]. у розмірі 2835 доларів США щомісячно, та має заборгованість у розмірі 9824 долари 52 центи США. Разом з тим, відповідно до зазначених документів [PERSON] є власником паспорту США та є жителем штату Аляска. Крім того, особливо привертає увагу висновок № 142 від 11.07.2019 року психологічного обстеження дітей, здійснений психологами Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради, в якому зафіксовано надмірний тілесний контакт з боку батька у вигляді постійного поглажування ніг дівчаток від стегон до колін, спини та плечей, поцілунки дітей у губи, шию та очі, що викликає заціпеніння на обличчі у дитини, порушує тілесні кордони дитини та має характер неусвідомленої еротизації відносин з дитиною. На даний час існують об`єктивні підстави вважати, що повернення дітей до Португалії спричинить тяжку психологічну шкоду неповнолітнім, зважаючи на стійкий психологічний зв`язок дівчат з матір`ю, що підтверджується вищевказаним висновком спеціалістів. Крім того, діти вже близько двох років постійно проживаються на території України, мають міцні соціальні зв`язки, живуть у найкращихпобутових умовах та дружньому середовищі навчальних закладів та вдома, спілкуються виключно українською і російською мовами. Також особливо варто врахувати те, що [PERSON]. та [PERSON]. категорично заперечують щодо примусового повернення до Португалії та можуть висловити свою думку суду під час судового засідання, у зв`язку із досягненням віку і відповідного рівня зрілості.На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити в задоволені позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2019 року залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. 10.10.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив представника позивача, в якій зазначено про те, що наведене у Відзиві не спростовує доводів позовної заяви та доказів, наданих на її підтвердження. Напроти подані відповідачкою докази додатково підтверджують протиправність її дій щодо утримання дітей на території України та свідчать проти її власних доводів, наведених у Відзиві. Так, на початку 2015 року відповідачка разом із позивачем вирішили змінити місце проживання в Україні та переїхати на постійне місце проживання до Португальської Республіки. Для цього у лютому 2015 року вони за спільною згодою придбали в Португалії житлову нерухомість - чотирикімнатну квартиру в місті Віана-ду-Каштелу. В Португальській Республіці дітям у зв`язку з переїздом з вересня 2015 року були оформлені посвідки на постійне місце проживання. Якщо до вересня 2020 року (закінчення строку дії первинних посвідок) діти не повернуться до Португалії без поважних причин, за винятком умисного перешкоджання у поверненні, яке чиниться з боку відповідачки, вони втратять право постійного проживання у країні назавжди. Твердження відповідачки про те, що вона перебувала під постійним психологічним тиском та у фінансовій залежності від позивача, як на території України, так і на території Португалії, не відповідають дійсним обставинам та не підтверджуються доданими доказами. Представник позивача зазначає, що єдина і справжня мета викрадення відповідачкою дітей та утримання їх в Україні, а також перешкоджання спілкуванню дітей з батьком, це аліменти, які відповідачка має намір отримати з позивача. Висновок психолога отримано поза межами розгляду справи про повернення. Оскільки висновок отриманий у обставинах, коли мати більше року налаштовувала дітей проти батька та не давала їм спілкуватися, його доводам необхідно дати належну правову оцінку. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року виправлено описки, допущені в ухвалі судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2019 року. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Позивач [PERSON] , допитаний одночасно як свідок, на початку судового розгляду позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У подальшому [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності [PERSON] , за наявних у справі матеріалів. Відповідачка та представник відповідачки у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі з 19.06.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 19.06.2010 року. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народилися двоє неповнолітніх дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 19.03.2015 року, та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 27.09.2013 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.03.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач [PERSON] є громадянином Сполучених штатів Америки, що підтверджується копією паспорту № [NUMBER]. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] також від народження мають громадянство Сполучених Штатів Америки, що підтверджується їх паспортами. У лютому 2015 року сторони у справі прийняли рішення про переїзд на постійне місце проживання до Португальської Республіки, де придбали житлову нерухомість - чотирикімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] . Право проживання Позивача в Португальській Республіці підтверджується карткою резидента № [NUMBER] з правом її продовження. Постійне проживання дітей в Португальській Республіці після переїзду підтверджується довідками про резиденцію від 17.07.2019 року, в яких зазначено, що діти законно проживають в Португалії на постійній основі з 11.09.2015 року по 11.09.2020 року. В подальшому резиденція Португальської Республіки підлягала продовженню. Також судом встановлено, що відповідачка у період з 13.07.2015 року по 26.09.2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином Португалії [PERSON] . Після розірвання шлюбу між сторонами та у період перебування Відповідачки у новому шлюбі колишнє подружжя разом з дітьми продовжувало проживати у Португалії за тією ж самою адресою постійного місця проживання, а також спільно приймали участь у вихованні дітей. Наприкінці 2017 року відповідачка разом з неповнолітніми дітьми виїхала з Португалії до України, де з того часу і проживає разом з дітьми. Як вбачається з письмових матеріалів справи, під час проживання неповнолітніх дітей у Португальській Республіці, їм було створено всі належні умови для виховання, навчання, розвитку, забезпечення їх медичного догляду та обслуговування, соціалізації, спілкування з друзями та однолітками. Так, відповідно до довідки Об`єдання шкіл Монсеррате міста Віана-ду-Каштелу від 11.04.2019 року [PERSON] відвідувала школу у 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальних роках. Згідно із довідкою Муніципальної палати м. Віана-ду-Каштелу від 04.04.2019 року [PERSON] відвідувала секції з плавання . [PERSON] також відвідувала секцію з гімнастики, що підтверджується відповідною довідкою від 05.04.2019 року. Відповідно до довідки Об`єднання шкіл Монсеррате міста Віана-ду-Каштелу від 11.04.2019 року [PERSON] відвідувала дитячий садок. Також [PERSON] відвідувала секції з гімнастики з грудня 2016 року по червень 2017 року, що підтверджується відповідно довідкою Спортивної школи Віани. Також вказані вище факти підтверджуються і повідомленнями тренерів дітей з плавання, гімнастики, батьків шкільної подруги [PERSON] , полісами медичного страхування [PERSON] та [PERSON] , що наявні у матеріалах справи. У своїх позовних вимог позивач вказує про те, що батько дітей не надавав згоду на виїзд дітей до України, відповідачка фактично вчинила дії по викраденню дітей та незаконному їх вивозу до України, у зв`язку з чим [PERSON] просить забезпечити повернення дітей до Португалії. Відповідачка, заперечуючи проти позову, вказує про те, що проживання разом з [PERSON] було неможливим, він вчиняв протиправні дії не тільки відносно неї, але й відносно неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим вона вимушена була повернутися до України, де разом з дітьми проживає близько двох років, діти повертатися до Португалії не бажають. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого національного та міжнародного законодавства. Відповідно до вимог ст. 3 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» , до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 11.01.2006 року, Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01.09.2006 року. Вказаною статтею визначено, що переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Згідно із ст.. 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказує про те, що наявні усі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в Державу її постійного проживання, зокрема: - дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами; - діти, про яких йде мова, не досягли 16-річного віку; - Португальська Республіка є державою, в якій діти постійно проживали і за законодавством якої вирішувалися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; - дії щодо утримування дітей за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дітей, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та утримування дітей в Україні. Згідно із ст. 14 Конвенції 1980 року, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку. Відповідно до положень ст.. 23 Конвенції 1980 року ніякої легалізації або подібних їй формальностей не вимагається для виконання положень цієї Конвенції. Як встановлено під час розгляду справи по суті, на даний час відповідачка разом із неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] Зареєстровані відповідачка разом з неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними витягами з реєстру територіальної громади м. Києва. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов, що був складений спеціалістами Служби у справах дітей Деснянської РДА 10.04.2019 року, квартира, в якій проживають діти, чиста, частково зроблено косметичний ремонт, є всі необхідні меблі та побутова техніка для ведення домашнього господарства, у дівчат є окремі кімнати, шафи для речей, робочі столи, наявні дитячі речі та іграшки. Умови проживання відповідають вимогам, для виховання, розвитку та проживання дітей створено належні умови. На даний час відповідачка [PERSON] повністю забезпечує потреби дітей, що стосуються освітнього, розумового та психологічного розвитку, у повній мірі забезпечує дітей матеріально. Згідно із інформацією Департаменту податків і зборів Штату Аляска та Відділу служб соціального захисту дітей Штату Аляска Сполучених Штатів Америки, [PERSON] , батько, який не є опікуном, зобов`язаний виплачувати аліменти на двох дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 2835, 00 доларів США щомісячно, при цьому має заборгованість у розмірі 9824, 52 доларів США. Наведене свідчить про те, що тривалий час матеріальним забезпеченням дітей опікується лише мати дітей - відповідачка у справі. Після час розгляду справи по суті позивач пояснив, що він надає постійну матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей, але при цьому будь-яких належних та достовірних доказів на підтвердження цього суду надано не було. Як встановлено судом, на даний час неповнолітня [PERSON] навчається у Комунальному закладі «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І ступеня з поглибленим вивченням української мови - гімназія № 39 імені гетьмана України Богдана Хмельницького» Деснянського району м. Києва, що підтверджується відповідною довідкою від 08.05.2019 року. Відомості, зазначені у вказаній Довідці, а також у характеристиці на [PERSON] , містять інформацію про те, що опікується дитиною мати [PERSON] , яка цікавиться успіхами дівчинки, відвідує шкільні свята та батьківські збори, при цьому батько дівчинки [PERSON] з`являється у закладі епізодично, не часто, з класоводом про успішність [PERSON] не розмовляє, участі у житті класного колективу не бере. [PERSON] відвідує дошкільний заклад № 39 «Світанок», що підтверджується відповідною Інформацією від 10.06.2019 року. Також зазначено і про те, що догляд за дитиною здійснює мати [PERSON] , так як батьком [PERSON] у даний період не проживає з сім`єю, дитину приводить та забирає мати; батько [PERSON] неодноразово відвідував дитину у садочку, за проханням матері спілкується з дитиною на території закладу; батьки цікавляться життям доньки у садочку та приймають активну участь у житті колективу закладу; батьки відвідують свята. Допитані судом свідки показали наступне. Так, свідок [PERSON] , яка є відповідачем у даній справі, пояснила, що діти є громадянами України, перебували у Португалії тимчасово. Під час виїзду до Португалії у 2015 році вони з позивачем вже були розлучені, у Португалії вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком. Позивач застосовував до неї фізичне, психологічне, моральне насильство, внаслідок чого проживання разом з ним стало неможливим, тому вона прийняла рішення про повернення разом з дітьми до України. Діти вже 2 роки проживають постійно в Україні, відвідують дошкільний заклад та школу, дуже задоволені тим, що проживають саме в Україні, та не мають бажання повертатися до Португалії. Також вони не мають бажання зустрічатися з батьком, коли він приїздить до м. Києва. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідачки, у судовому засіданні показав, що він допомагав дочці повернутися до України разом з онучками, а також був постійним свідком стосунків позивача та відповідачки, як в Україні, так і в Португалії. Після того, як дочка повернулася з онучками до України, [PERSON] намагався повернути дочку, постійно просив його допомогти відновити їх стосунки, при цьому діти його не цікавили. У 2018 році [PERSON] з дочкою та онучками не спілкувався, повністю обмежив їх фінансово. Також свідок зазначив, що шлюб з громадянином Португалії в його дочки був фіктивний. Свідок [PERSON] , допитана у судовому засіданні, пояснила, що вона працює вихователем у дитячому садку, який відвідувала [PERSON]. Дитина відвідувала дитячий садок нерегулярно, приводила дівчинку мати. Батько приходив до дитячого садочку, спілкувався з дитиною у групі, у присутності вихователів, так як на цьому наполягала мати дитини. Свідок [PERSON] , допитаний у судовому засіданні, пояснив, що він є хрещеним батьком [PERSON] , а також другом дитинства [PERSON] . Зазначив, що [PERSON] дуже гарно відноситься до своїх дітей, постійно опікується ними, утримує матеріально. Перед тим, як виїхати до Португалії, позивач придбав велику квартиру для сім`ї, право власності на яку оформив на [PERSON] . Він дуже любив та любить [PERSON] та дітей, ніколи і ні в чому не відмовляв їм, матеріально повністю утримував сім`ю, оскільки [PERSON] ніколи не працювала. У Португалії діти відвідували школу, садочок, займалися плаванням, гімнастикою, постійно спілкувалися з іншими дітьми, діти дуже комфортно себе почували у Португалії. Коли [PERSON] з дітьми повернулися до України, [PERSON] приїздив до них, привозив продукти, але двері квартири ніхто не відчиняв, [PERSON] не йшла на контакт, відмовлялася спілкуватися як з ним, так і з [PERSON] . Також свідок зазначив, що [PERSON] постійно надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Свідок [PERSON] , який є позивачем у справі, у судовому засіданні пояснив, що вони перебували у шлюбі з відповідачкою, до 2015 року. У зв`язку з подіями у державі ними було прийнято рішення переїхати проживати до Португалії. Він придбав там чотирикімнатну велику квартиру, право власності на яку оформив на [PERSON] . Після переїзду до Португалії [PERSON] одружилася з [PERSON] , який є громадянином Португалії, після чого вони всі разом з дітьми проживали в одній квартирі. Він повністю опікувався сім`єю, утримував всіх, займався вихованням дітей, їх розвитком. Діти відвідували школу, садочок, секції з плавання та гімнастики. Дітям було дуже комфортно у Португалії, вони із задоволенням спілкувалися із своїми однолітками, гарно себе почували у школі та дитячому садку, майже відразу стали вільно спілкуватися португальською мовою. Несподівано для нього [PERSON] незаконно вивезла дітей до України, не погоджуючи з ним таке рішення. Він намагався завадити цьому, але [PERSON] через Польщу змогла вивезти дітей без його дозволу. Вважає дії відповідачки незаконними, а тому просить вирішити питання щодо повернення дітей до Португальської Республіки. Суд при розгляді даної справи також заслухав думку дітей щодо вирішення питання про повернення дітей до Португальської Республіки. При вирішенні питання про необхідність заслуховування думки дітей суд керувався наступними національними та міжнародними нормами. Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя. Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини. Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду. Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації. Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи. У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді. Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. Так, опитана у суді малолітня [PERSON] пояснила, що вона разом з батьками проживала деякий час у Португалії, потім вони повернулася з мамою до України. Зазначила, що тривалий час вони проживають у м. Києві разом з мамою, яка повністю опікується ними. З батьком вони іноді зустрічаються, але бажання бачитися з ним у неї немає. Також вказала, що бажають і надалі проживати разом з мамою в Україні, повертатися до Португалії не хоче. Опитана у суді малолітня [PERSON] пояснила, що вона проживає разом з мамою, іноді вони зустрічаються з батьком. Вона бажає і надалі проживати разом з мамою в Україні. Обставини проживання в Португалії в силу віку пригадати не змогла. Відповідно до Висновку № 142 від 11.07.2019 року психологічного обстеження дітей, складеного Міським центром дитини, встановлено наступне. Так, у [PERSON] сформована надійна форма прив`язаності до матері, для дитини вона є значимою, у тому же час амбівалентне ставлення до батька, під час тестів обирала його у негативних виборах, переживала, що батько забере її до Португалії. Також [PERSON] зазначила, що батько любить дивитися, коли вона купається разом з [PERSON] , та сюсюкається з ними. У [PERSON] у результаті діагностики визначено надійну форму прив`язаності до матері; вона є найближчою людиною, що забезпечує потреби дівчинки в опіці, догляді та турботі. Щодо батька [PERSON] зазначила, що «папу не очень любит, он ей ногу поламал, когда была маленькая, то давал невкусную бутылочку, он ее не любит (она не знает и не помни, просто знает). Також у вказаному висновку зафіксовано під час спілкування [PERSON] надмірний тілесний контакт з боку батька у вигляді постійного поглажування ніг дівчаток від стегон до колін, спини та плечей, поцілунки дітей у губи, шию та очі, що викликає заціпеніння на обличчі у дітей, порушує тілесні кордони дитини та має характер неусвідомленої еротизації відносин з дитиною. Згідно із ст.. 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). Так, права піклування означають сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час в інше місце, ніж місце постійного проживання (ст.. 5 Конвенції). Права піклування можуть виникнути на підставі законодавчого акта, рішення суду або акта органу, уповноваженого державою, чи внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства України (ст.. 3 Конвенції). При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Гаазької конвенції судам слід враховувати такі обставини: реєстрація за місцем проживання; соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі); наявність медичного страхування тощо. У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини, то враховуються обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема, наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямку безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов`язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Як встановлено при розгляді справи, відповідачка виїхала разом з дітьми з Португальської Республіки у грудні 2017 року, з того часу постійно проживає в Україні, діти відвідують школу та дитячий садок, мають тісні соціальні зв`язки, постійне місце проживання та реєстрації. Вказане вище свідчить про те, що діти вже прижилася у м. Києві, у своєму новому середовищі, що значним чином впливає на вирішення питання про зміну їх місця проживання. Слід зазначити, що згідно із ст.. 13 Конвенції 1980 року, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться у цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. Слід зазначити, що під час розгляду справи судом встановлено, що на момент виїзду дітей до Португалії навесні 2015 року сторони у справі вже були розлучені, під час вирішення питання про розірвання шлюбу питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей між ними у судовому порядку не вирішувалося, що може свідчити про те, що між ними було досягнуто усну згоду щодо місця проживання дітей. Під час проживання дітей у Португалії сторонами також не було вирішено ані у письмовому вигляді, ані у встановленому законом порядку, питання щодо визначення місця проживання дітей, що знову ж таки свідчить про те, що між сторонами після розірвання шлюбу було досягнуто згоду щодо того, з ким з батьків проживають діти. Крім того, 25.02.2015 року позивачем [PERSON] було надано нотаріально засвідчену згоду на поїздку дітей [PERSON] та [PERSON] до Португальської Республіки по 20.03.2016 року включно у супроводі матері [PERSON] з метою відпочинку до Португалії, що підтверджується відповідною заявою, наявною у матеріалах справи. Також слід зазначити, що у подальшому [PERSON] було складено декілька нотаріально посвідчених заяв, що стосуються виїзду дітей до Португальської Республіки. Так, відповідно до нотаріально посвідчених заяв [PERSON] від 17.04.2015 року та від 23.04.2015 року він вказує про те, що йому відомо про клопотання його колишньої дружини [PERSON] з питання виїзду на постійне місце проживання до Португалії разом з його дітьми [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим він дає згоду на виїзд та постійне проживання дітей в Португалії разом з їх матір`ю, а також повідомляє, що у нього немає матеріальних претензій до колишньої дружини. Зазначене свідчить про те, що діти мали намір виїхати на постійне місце проживання разом з матір`ю [PERSON] , про що батько дітей не заперечував та надав нотаріально посвідчену згоду. У даних заявах відсутні посилання на те, що виїзд дітей можливий лише з батьком, або що батько також виїздить на постійне місце проживання до Португальської Республіки. Наведене вище свідчить про те, що батько надав свою згоду на виїзд дітей саме з матір`ю, будь-яких письмових домовленостей про те, що повернення дітей можливо лише за згодою батька, між сторонами не було, а тому підстав у позивача стверджувати про незаконність дій відповідачки щодо повернення дітей до України немає. Судом також встановлено, що існує ризик того, що повернення неповнолітніх дітей до Португальської Республіки поставить їх під загрозу заподіяння моральної та психічної шкоди або іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку, оскільки діти тривають час проживають в Україні разом з матір`ю, не мають бажання повертатися до Португалії, мають стійкий психологічний зв`язок з матір`ю, мають в Україні міцні соціальні зв`язки, живуть у найкращих побутових умовах та дружному середовищі навчальних закладів та вдома, не спілкуються португальською мовою, спілкуються виключно українською та російською мовами. Також слід врахувати і особисту думку дітей [PERSON] та [PERSON] , що була заслухана судом, які категорично заперечують щодо примусового повернення до Португалії. Крім того, суд зазначає про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вчинення будь-яких неправомірних дій відповідачкою, у тому числі щодо порушень нею національного законодавства України або міжнародно-правових актів. Судом під час розгляду справи по суті встановлено, що всі дії, що вчинялися відповідачкою, здійснювалися виключно з метою захисту законних прав та інтересів дітей, а також базувалися на принципі пріоритетності інтересів дітей. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Португальської Республіки, а тому у задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у м. Києві слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed