Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

06.07.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 28.11.2016 року, право власності на 5/16 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с.Утконосівка, вул. Шевченка, №50. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19.10.2011 року помер [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, зокрема 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50, яка належала йому як члену колгоспного двору. Спадщину прийняли фактично [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 06.04.2012 року помер [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, зокрема 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50, яка належала йому як члену колгоспного двору, та 1/16 частина, яку він прийняв після померлого [PERSON], але юридично своїх прав не встиг оформити. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2013 року по справі №1510/8516/12 визнано за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 06.04.2012 року, на 5/16 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, № 50 в с. Утконосівка Ізмаїльського району Одеської області. 28.11.2016 року померла [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно, зокрема 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50, яка належала їй як члену колгоспного двору, та 1/16 частина, яку він прийняв після померлого [PERSON], але юридично своїх прав не встигла оформити. 31.10.2011 року [PERSON] залишила заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу. Позивач спадщину після [PERSON] прийняла шляхом подачі в установлений законом строк заяви про прийняття спадщини. Нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на вищевказаний житловий будинок. 08.08.2017 року відповідачі [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просять суд визнати право власності за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 19.10.2011 року, на 1/16 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50; за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 19.10.2011 року, право власності на 1/16 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50; за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 19.10.2011 року помер [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, зокрема 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50, яка належала йому як члену колгоспного двору. Оскільки вказаний будинок відносився до типу колгоспного двору, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності та розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Станом на 14.04.1991 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані в житловому будинку, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50. На теперішній час, частки у праві власності на вказаний житловий будинок складають: [PERSON] належить 5/16 частин житлового будинку на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2013 року по справі №1510/8516/12 та 5/16 частин як колишньому члену колгоспного двору; [PERSON] належить 1/16 частина житлового будинку, яку вона прийняла після смерті [PERSON] чоловіка [PERSON]; [PERSON] належить 1/16 частина житлового будинку, яку він прийняв після смерті батька [PERSON]. Ухвалою суду від 22.08.2017 року прийнятий зустрічний позов [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та обєднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Представник позивача [PERSON], сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, визнає позовні вимоги [PERSON], яка також діє і в інтересах [PERSON], [PERSON] за зустрічним позовом, не заперечує проти їх задоволення. Відповідачі [PERSON], яка також діє і в інтересах [PERSON], [PERSON], сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, надали до суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі та в яких зазначили, що визнають позовні вимоги [PERSON], не заперечують проти їх задоволення, та підтримують свої позовні вимоги, просять їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 351, житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50, на праві особистої власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON]; [PERSON]. Станом на 14 квітня 1991, відносився до колгоспного типу, та на той час в будинку були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На день смерті [PERSON], померлого 19.10.2011р., та протягом шести місяців, в будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]. На день смерті [PERSON], померлої 28.11.2016р., та протягом шести місяців, в будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований. На день смерті [PERSON], померлого 05.04.2012р., та протягом шести місяців, в будинку проживали та були зареєстровані [PERSON]. [PERSON] інформація підтверджена довідками Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №1432, №1433, №1434 від 22.06.2017р., копія якої наявна в матеріалах справи. Згідно інформації КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1147 від 05.09.2017р., відповідно до матеріалів архіву власниками обєкта нерухомості по вул. Шевченка, № 50 в с. Утконосівка Ізмаїльського району Одеської області є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі довідки Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №2581 від 15.10.2012р.., копія якої наявна в матеріалах справи. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД№ 276337 від 11.10.2011 року, виданого Утконосівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] помер 19.10.2011 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50. Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України стали: батько [PERSON], мати [PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON], та які спадщину прийняли фактично, оскільки проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №1432 від 22.06.2017р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД№ 293065 від 16.04.2012 року, виданого Утконосівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] помер 06.04.2012 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50, яка належала йому як члену колгоспного двору, та 1/16 частина, яку він прийняв після померлого [PERSON], але юридично своїх прав не встиг оформити. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 31.10.2011р. і зареєстрований в реєстрі за №221, яким заповів усе своє майно [PERSON] [PERSON] спадщину після [PERSON] прийняла шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, копія якої наявна у матеріалах справи. Дружина спадкодавця [PERSON] [PERSON] від прийняття спадщини в установлений законом строк відмовилася, що підтверджено відповідною заявою. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2013 року по справі №1510/8516/12 визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 06.04.2012 року, на 5/16 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, № 50 в с. Утконосівка Ізмаїльського району Одеської області. Згідно розпорядження Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області вулицю [PERSON] перейменовано у вилицю Шевченка. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД№ 467652 від 30.11.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 28.11.2016 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50, яка належала йому як члену колгоспного двору, та 1/16 частина, яку вона прийняла після померлого [PERSON], але юридично своїх прав не встигла оформити. Відповідно до заповіту, посвідченого 31.10.2011 року секретарем Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі під №222, [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON]. Спадщину після [PERSON] позивач [PERSON] шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, копія якої наявна у матеріалах справи. На звернення [PERSON] до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу в Одеській області [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю нотаріуса за № 289/02-14 від 14.06.2017 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Утконосівка, вул. Шевченка, №50. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно інформації КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1147 від 05.09.2017р., відповідно до матеріалів архіву власниками обєкта нерухомості по вул. Шевченка, № 50 в с. Утконосівка Ізмаїльського району Одеської області є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі довідки Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №2581 від 15.10.2012р., копія якої наявна в матеріалах справи. Як зазначено у [PERSON] спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Крім того, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2013 року по справі №1510/8516/12 визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 06.04.2012 року, на 5/16 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, № 50 в с. Утконосівка Ізмаїльського району Одеської області. Частиною 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності (ст. 112 ЦК, відповідно до якої майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.), тобто без визначення часток. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток всіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частиною 1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом з тим, нормами діючого Цивільного кодексу України так і нормами ЦК УРСР 1963 року не передбачена можливість одночасного існування права спільної сумісної та спільної часткової власності на один обєкт нерухомості. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~та\~ст. 123 ЦК (в редакції 1963 року) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно\~статті 120 ЦК (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 року, коли був введений в дію\~Закон «Про власність». Станом на 15.04.1991 року, коли статус колгоспних дворів було законодавчо ліквідовано, позивач та відповідачі за первісним позовом, проживали в даному господарстві, та були членами колгоспного двору. На даний час господарство збереглось, сторони по справі є останніми членами колишнього колгоспного двору, а тому не втратили права на дане майно. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved