Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

01 листопада 2017 року [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-1" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в березня 2015 року вона була прийнята на посаду свинаря 3-го розряду свинокомплексу в селі Дроздні до ТзОВ «Віра-1». 05.10.2017 року наказом №01/2-100 її було звільнено з займаної посади за появу в нетверезому стані, згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення вважає незаконним та безпідставним. Вказує, що відповідачем було порушено порядок видачі трудової книжки, повідомлення про видачу трудової книжки було надіслано 10.10.2017 року та отримано позивачем 12.10.2017 року. Причини звільнення, наведені в наказі №01/2-100 від 05.10.2017 року не відповідають дійсним обставинам справи, перебуваючи на роботі була тверезою. Факт зявлення її на роботі в нетверезому стані повинно бути підтверджено медичним оглядом, що не було зроблено. Позивач зазначає, що відповідачем порушені її конституційні права на працю, допущені порушення трудового законодавства, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, підвищило вимоги до її життя та додаткові зусилля для організації свого життя. За таких обставин відповідач зобовязаний провести відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі восьми тисяч гривень. На підставі викладеного, просила суд поновити її на посаді свинаря 3-го розряду свинокомплексу в с. Дроздні ТзОВ «Віра-1» з 05.10.2017 року, стягнути середній заробіток в розмірі 2979,20 грн за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 8\~000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з вищезазначених підстав. Позивач пояснила, що її безпідставно звинувачують у правопорушенні, якого вона не вчиняла. Факт зявлення на роботі в нетверезому стані не підтверджено медичним оглядом. Акт їй не був вручений та складався керівництвом, яке з невідомих їй причин прагнуло її звільнення. Представник відповідач [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала, так як немає жодних підстав для його задоволення. Вказала, що позивач цілком законно звільнена із займаної посади, діями відповідача жодної моральної шкоди їй не було заподіяно, оскільки дії відповідача щодо звільнення були правомірними. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, покази свідків, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством. Ст. 3 Закону України «Про підприємництво» та ст. 43 Господарського Кодексу України гарантують всім субєктам підприємницької діяльності свободу її здійснення, а саме: право приймати рішення самостійно здійснювати будь-який вид підприємницької діяльності, що не суперечить чинному законодавству. Статтею 5 Закону України «Про підприємництво» та ст. 44 Господарського Кодексу закріплено такі принципи підприємницької діяльності, як вільний вибір її видів, вільний найм підприємцем працівників, самостійне формування програми діяльності. Законодавство не обмежує права субєктів підприємницької діяльності на зміну її виду незалежно від будь-яких економічних чинників. Відповідно до пункту 7\~статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»(з подальшими змінами і доповненнями), вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7\~статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працювала на посаді свинаря 3-го розряду з 02 березня 2015 року (а.с. 28) Згідно з актом від 04 жовтня 2017 року, складеного та підписаного керуючим фермою в с. Дроздні [PERSON], начальником ВУП та автоматизації БП [PERSON]М, інженером з охорони праці [PERSON], [PERSON] знаходилася на робочому місці в нетверезому стані (поводила себе неадекватно, кричала, розмахувала руками, вибігала з приміщення, поверталася і знову починала кричати і ображати присутніх, втрачала почуття міри щодо оточуючих осіб, відчувався різкий запах алкоголю, обличчя було почервоніле), у зв'язку із чим їй запропоновано пройти медичний огляд з приводу стану сп'яніння, від якого [PERSON] відмовилася (а.с. 26) Відповідно до акту від 05.10.2017 року, складеного та підписаного керуючим фермою [PERSON] в присутності зоотехніка з племінної справи [PERSON] та лаборанта [PERSON] про те, що свинар 4-го розряду [PERSON] відмовилася надавати будь-які пояснення з приводу появи на роботі у нетверезому стані 04.10.2017 року (а.с. 27) Враховуючи, що перебування 04.10.2017 року [PERSON] на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння підтверджено актом від 04.10.2017 року, складеного та підписаного трьома посадовими особами, а також поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні, від проходження медичного огляду на стан сп'яніння за направленням відповідача до лікарні для медичного обстеження [PERSON] відмовилася, самостійно відповідний медичний огляд не пройшла, то суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено відповідно до вимог трудового законодавства. Посилання позивача та представника позивача щодо відсутності доказів перебування [PERSON] 04.10.2017 року на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння, зокрема відповідного медичного висновку, є необґрунтованими, оскільки відповідач в установленому законом порядку зафіксував факт перебування позивача в нетверезому стані на робочому місці, від проходження медичного огляду [PERSON] відмовилася. На виконання положень статті 81 ЦПК України\~ позивач не надала доказів на спростування вищезазначеного. Відповідно до частини третьої статті\~12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 235 КЗпП України передбачає обовязок власника або уповноваженого ним органу здійснити виплату середнього заробітку працівнику за період вимушеного прогулу у разі, коли цей працівник був звільнений незаконно. Твердження позивача про те, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства під час проведення розрахунку при звільненні, а тому законодавець поклав на нього відповідальність за несвоєчасний розрахунок у вигляді сплати середньомісячного заробітку по день фактичного проведення розрахунку, є необґрунтованим. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, обовязок власника або уповноваженого ним органу виплачувати працівнику середньомісячний заробіток за несвоєчасний розрахунок із працівником настає в разі, коли невиплата звільненому працівнику належних сум сталась з вини власника або уповноваженого ним органу. Як встановлено в судовому засіданні згідно наказу про припинення трудового договору №01/2-100 від 0510.2017 року позивача було звільнено з роботи посади свинаря 4 розряду відділу вирощування свиноферми в с. Дроздні на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України з 05.10.2017 року (а.с. 29) 05.10.2017 року [PERSON] було ознайомлено із наказом про припинення трудового договору, проведено розрахунок по заробітній платі та видано на руки трудову книжку про що свідчить підпис працівника в наказі про припинення трудового договору №01/2-100 від 05.10.2017 року (а.с. 29), розрахунковому листі за вересень та жовтень 2017 року (а.с. 31), книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 32), особовій картці працівника (а.с. 30). У позовній заяві та в судових засіданнях позивачем і його представником не наведено жодних доказів, якими би підтверджувались перенесення моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, а також додаткові зусилля, витрачені ним для організації свого життя тощо, як цього вимагає ч. 1 ст. 2371 КЗпП України, згідно із якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, згідно із яким під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із викладеного вище випливає, що як і факт заподіяння моральної шкоди, так і сама моральна шкода [PERSON] у звязку із її звільненням із посади свинаря жодним доказом необґрунтовані. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-1" не підлягають задоволенню, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими.

Outcome: dismissed