Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про знесення об'єкту незаконного та самовільного переобладнання та відшкодування моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] є її сусідом та машкає за адресою: [ADDRESS]. Придбавши вказану квартиру [PERSON] став її законним власником на підставі відповідного договору купівлі-продажу з її попередні власником. Об'єктом купівлі-продажу була виключно квартира [NUMBER], що належить до приватної власності продавця. Частина коридору ніяким чином не могла бути продана [PERSON], оскільки дане приміщення відповідно до ст. 382 ЦК України належить до спільної сумісної власності власників квартир. Попередній власник квартири [NUMBER] самовільно здійснив на свій власний розсуд без будь-якого попереднього погодження власником квартири [NUMBER] переобладнання наступного об'єкту - влаштування дверного прорізу на території 6-го поверху житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка тепер належить до спільної сумісної власності позивачки та відповідача. [PERSON] не влаштовує вищевказане перепланування, і вона має намір поновити свої законні права на право спільного користування приміщенням, здійснити всі необхідні дії для знесення самочинного будівництва та повернення приміщення коридору до первісного стану. Посилаючись на вищевикладене просила суд прийняти законне та правомочне рішення про негайне проведення громадянином [PERSON] демонтажних робіт по знесенню об'єкту незаконного та самовільного переобладнання - дверного прорізу на території 6-го поверху житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить до спільної сумісної власності позивачки та відповідача та відшкодування позивачці суму моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Стягнути з відповідача на користь позивачки суму судового збору за подання позовної заяви та правових послуг. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Позивачка додатково зазначила, що попередній власник квартири [NUMBER] на свій власний розсуд самовільно здійснив перепланування дверного прорізу на території 6-го поверху будинку, де проживає вона та відповідач по справі. Вона намагалася вирішити дане спірне питання шляхом звернення до ОСББ «Барвінок», але там її повідомили, що попереджали попереднього власника квартири [NUMBER] та [PERSON] про те, що відгородження коридору можливе лише за згодою сусідів та пропонувало їм демонтувати поставлену стіну з дверима в добровільному порядку. Однак відповідач і попередній власник квартири [NUMBER] ніяким чином не відреагували, а просто проігнорували їх. Вищезазначене перепланування вважається незаконним та таким, що порушує права позивачки та підлягає негайному знесенню за власний рахунок відповідача. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суду пояснив, що ним на підставі договору-купівлі продажу була придбана квартира [ADDRESS]. Дійсно в спільному коридорі наявна спірна перегородка та ще одна перегородка з іншої сторони коридору. Влаштування дверного прорізу на території 6-го поверху будинку ним не здійснювалось, і він ніяким чином не має відношення до будівництва цього об'єкту. Більш того попередній власник квартири вказував на те, що саме зі згоди [PERSON] було збудовано дверний проріз. Зазначив, що в даному випадку жодним чином не перешкоджає позивачці здійснити демонтаж дверного прорізу, однак не зобовязаний це робити за власний рахунок, тим більше жодної моральної шкоди не заподіював позивачці. Вказав, що ніяких дій для вчинення шкоди та незручностей відповідачці не вчиняв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів. Обов'язок доказування відповідно зі ст. 10 ЦПК України покладений на сторін у справі, а суд тільки сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи шляхом роз'яснення прав та обов'язків та сприяє в їхньому здійсненні. Крім того, відповідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 31.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. відповідач [PERSON] придбав у [PERSON] (колишнє прізвище - [PERSON]) квартиру [ADDRESS] (а.с.47). Як вбачається з приписів-попереджень від 15.01.2009 року та 26.06.2014 року ОСББ «Барвінок» попереджало власника квартири [ADDRESS] про те, що відгородження коридору можливе лише за згодою сусідів, оскільки в цьому коридорі знаходиться електролічильник кв. [NUMBER] та пропонувало демонтувати встановлену стіну з дверима в добровільному порядку. Відповідно до листа Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю у м. Києві від 28.07.2014 року Інспекція не надавала та не реєструвала документів, які надають право на виконання будівельних (підготовчих) робіт замовнику будівництва - гр. [PERSON] на влаштування дверного прорізу на території 6-го поверху житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ним в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством. Згідно зі ст. 152 ЖК України, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, визначено умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках. Обов'язок власника жилого будинку або жилого приміщення у будинку, що припустив самовільне переобладнання або перепланування цього приміщення, за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану обумовлений порушенням конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, а також погіршенням технічного стану жилого будинку в цілому та порушення прав інших споживачів (пункт 1.4.6 Правил). Суд акцентує свою увагу на тому, що нормами чинного законодавства передбачено обов'язок саме особи, яка допустила самовільне переобладнання - за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. Однак, як вбачається з пояснень відповідача, дверний проріз влаштований на території 6-го поверху житлового будинку не ним, про що не заперечувала в судовому засіданні і сама [PERSON], а оскільки вказану перегородку він не влаштовував, жодних правових підстав зобов'язувати його за власний рахунок привести це приміщення до попередього стану не має, при цьому суд враховує, що відповідач не заперечує щодо знесення об'єкту самовільного будівництва та повернення зайнятої частини коридору загального користування в попередній належний стан самою позивачкою за її рахунок. У зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку про необхідність у задоволенні позову в частині зобов'язання проведення громадянином [PERSON] демонтажних робіт по знесенню об'єкту незаконного та самовільного переобладнання - дверного прорізу на території 6-го поверху житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить до спільної сумісної власності позивачки та відповідача - відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. слід відмовити у зв'язку з недоведеністю факту її спричинення саме діями відповідача. Оскільки, позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, витрати пов'язані з розглядом справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню на користь позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed