Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

19 березня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача АТ КБ «Приватбанк» з указаним позовом, просить визнати неправомірною односторонню відмову від обслуговування його рахунків, відкритих в АТ КБ Приватбанк, що вчинене АТ КБ Приватбанк відповідно до листа № 20.1.0.0.0./7-20190227/635 від 27.02.2019; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» відновити виконання зобов`язань по обслуговуванню його рахунків шляхом здійснення операцій з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами. Стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що протягом тривалого часу він був клієнтом АТ КБ «Приватбанк» та отримував банківські послуги з розрахунково-касового обслуговування за його рахунками в АТ КБ «Приватбанк». При цьому не використовував відкритої кредитної лінії, а користувався лише власними коштами. 20 березня 2019 року на його адресу від АТ КБ «Приватбанк» надійшов лист № 20.1.0.0.0/7-20190227/635 від 27.02.2019, відповідно до якого йому було повідомлено про прийняте Банком рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з ним договори та закриті поточні рахунки, у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта. 17 лютого 2021 року Позивач направив на адресу Відповідача звернення про відновлення обслуговування його рахунків, а також просив обгрунтувати відмову від обслуговування в 2019 році. 01 березня 2021 року ним було отримано відповідь про відмову у відновленні обслуговування та про правомірність прийнятого рішення в 2019 році. Вважає такі дії відповідача щодо розірвання договору банківського обслуговування протиправним. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Драченко В.В. позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача Назаренко С.М. в судовому засіданні просив відмовити в позові. Додатково пояснив, що 27.02.2019 року Банком направлено позивачу листа, згідно якого повідомлялося про прийняте Банком рішення щодо розірвання з позивачем укладених договорів на обслуговування, в зв`зку з встановленням позивачу неприйнятно високого ризику. Зазначив, що відповідно до постанови НБУ 28.07.2020 № 107 Про затвердження Положення про здійснення установами фінансового моніторингу затверджено вищезазначене Положення, яке містить ряд підстав та повноважень Банка щодо припинення ділових відносин з клієнтом. Банк приймає рішення щодо встановлення ділових відносин (проведення фінансової операції без встановлення ділових відносин) з клієнтом, укладення відповідних договорів, а також щодо відмови від встановлення ділових відносин/проведення фінансових операцій. Банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/ відмовити клієнту в обслуговуванні, у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону про ПВК/ФТ. (п. 1 додатку 11 Положення). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принцип достатності доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] був клієнтом АТ КБ Приватбанк та отримував банківські послуги з розрахунково-касового обслуговування за його рахунками в АТ КБ Приватбанк. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що у АТ КБ Приватбанк у нього було укладено три діючих договори, а саме: SAMDNWFC00045025167 від 01.09.2018, SAMDNWFC00045025593 від 01.09.2018, SAMDNWFC00047390233 від 01.09.2018, 27.02.2019 Банк повідомив позивача про прийняте рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з ним договори та закриті поточні рахунки, на підставі ст.. 64 ЗУ Про банки та банківську діяльність», ч.1 ст. 10 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 11 Цивільною кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, шо не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення. в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг, зокрема, належать відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо у кладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовані положеннями гл. 72 ЦК України. Згідно із вимогами ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» ( далі Закон) банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 7 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків. Відповідно до приписів статті 15 Закону, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції. Відповідно до Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, затвердженого постановою правління НБУ від 28.07.2020 № 107, Банк приймає рішення щодо встановлення ділових відносин (проведення фінансової операції без встановлення ділових відносин) з клієнтом, укладення відповідних договорів, а також щодо відмови від встановлення ділових відносин/проведення фінансових операцій. ( п.6 додатку 9 Положення) Банк зобовязаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту в обслуговуванні, у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону, зокрема, у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику. Враховуючи наведені положення законодавства, а також Умови та правила, АТ КБ «ПриватБанк» під час аналізу діяльності Позивача на підставі наявних документів та відомостей встановив йому неприйнятно високий ризик, у зв`язку із чим прийняв рішення про відмову від підтримання ділових відносин із Позивачем. На підставі викладено, судом встановлено, що Позивачем не доведено порушення його прав, інтересів з боку АТ КБ «ПриватБанк», а позовні вимоги по суті спрямовані спонукання Банку до продовження договірних відносин, що суперечить принципу свободи договору. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, після отримання повідомлення АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договорів, позивачем подано до Банку заяву про перерахування коштів та зняття залишку зі своїх рахунків, тобто своїми діями Позивач на той час висловив повну згоду з даним рішенням Банку. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed