Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Як зазначає позивачка з серпня 1992 року по 2014 рік вона перебувала в юридичному шлюбі з відповідачем по справі. Під час шлюбу в жовтні 2004 року вони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], проте в розмові з відповідачем під час судового засідання про розірвання шлюбу останній повідомив їй, позивачці, що ніяких прав на зазначену квартиру вона не має, оскільки спірна квартира була придбана ним не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору дарування квартири. Мотивуючи тим, що на придбання зазначеної квартири ними, тобто їх сімєю, фактично були витрачені всі сімейні заощадження в сумі 2700 доларів США, та що відповідач не повідомляв її про укладення договору дарування, а не купівлі-продажу, тому вона вважає, що договір дарування було укладено з метою приховування фактично укладеного договору купівлі-продажу квартири, тому договір дарування квартири має бути визнаний удаваним, а оскільки договір дарування є удаваним, то відповідно, необхідно визнати що відбувся договір купівлі-продажу спірної квартири, що в свою чергу тягне за собою визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно визнання за нею, позивачкою, права власності на ? частину спільного майна подружжя, про що позивачка і просить постановити відповідне рішення. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені вимоги, які відповідач та його представник не визнали в повному обсязі, при цьому відповідач пояснив суду, що вони дійсно перебували з позивачкою в юридичному шлюбі і через сімейні обставини були змушені проживати на квартирі, яку знімали у сторонніх осіб. В 2004 році його, відповідача, батько, який на даний час помер, домовився зі своїм двоюрідним, чи то яким, братом, відповідачем по справі [PERSON], який також на даний час помер, що останній подарує належну його сімї квартиру [ADDRESS] йому, відповідачу, про що батько йому і повідомив. На яких умовах вони домовлялися йому не відомо, але через деякий час, в жовтні 2004 року, вони у нотаріуса оформили договір дарування спірної квартири. Ніяких коштів за дану квартиру особисто він сімї [PERSON] він не сплачував. Крім того він вважає, що позивачці було відомо на той час, що квартиру він не купив, а йому її подарували, а тому вимоги позивачки безпідставні і їй має бути відмовлено в позові за збігом строків позовної давності. Свідок [PERSON] повідомила суду, що їй відомо, що в 2004 році, коли позивачка разом з сімєю проживали на квартирі, то вони разом з чоловіком придбали квартиру, за яку заплатили 2700 доларів США. Їй це відомо через те, що вона часто заходила до них в гості і їй навіть було відомо де вони зберігали кошти, які збирали на придбання квартири, на кухні у шафі в шкатулці. Те що вони придбали квартиру на зібрані ними кошти підтверджує навіть те, що після того як вони перебралися до нової квартири, то у них там спочатку навіть не було меблів, оскільки всі гроші вони витратили на придбання квартири. Свідок [PERSON] також повідомила суду, що їй відомо, що позивачка, разом з чоловіком у 2004 році придбали у сімї [PERSON] квартиру за 2700 доларів США, це їй відомо зі слів особисто [PERSON], яка їй сказала, що квартиру вони фактично продали, але оформили договір дарування, і відповідач при цьому обіцяв приватизувати квартиру на всю сімю. Але це їй стало відомо після того, як перед судовим засідання про розірвання шлюбу відповідач заявив позивачці, що і сама квартира, і все що є в ній, належить особисто йому, а у неї нічого не має. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги підлягають до задоволення з таких підстав: Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України). За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.\~\~\~ Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 25 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.\~ Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень, та сама позивачка, яка була опитана як свідок, і також була повідомлена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень, пояснили суду, що в дійсності відповідач купив спірну квартиру за 2700 грн., оскільки після придбання квартири сторони навіть не мали коштів на придбання меблів, що про сам факт продажу квартири за 2700 доларів США свідку [PERSON] повідомила особисто [PERSON], яка була стороною зазначеного договору, і про те що відповідач уклав не договір купівлі-продажу, а договір дарування позивачка дізналася лише під час розірвання шлюбу, тобто через 10 років після укладення договору. Таким чином, враховуючи особисті пояснення відповідача, що у 2004 році між ним та позивачкою виникли певні суперечки, в наслідок чого остання залишила будинок його батьків, де вони проживали на той час, та перейшла жити на квартиру, куди згодом переселився і він, де вони разом і проживали до моменту придбання квартири, то суд вважає, що відповідач умисно домовився з продавцями будинку про оформлення договору дарування, а не купівлі-продажу, ввівши їх в оману обіцянкою приватизувати квартиру на всю сімю. Таким чином відповідач, оформляючи договір дарування квартири, та ввівши в оману продавців квартири обіцянками, які фактично є нікчемними, оскільки після отримання квартири у власність на підставі договору дарування не має підстав для її приватизації, цим самим позбавив позивачку на право власності на частину у такій нерухомості.\~\~\~ Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що його батько домовлявся з [PERSON] про дарування квартири і на яких умовах, оскільки останній, на час дарування квартири, мав неповнолітнього сина ( а.с. 54 ), який фактично не мав права висловити свою думку щодо факту дарування квартири, хоча до його повноліття залишалося лише 21 день, і що, згідно пояснень свідка [PERSON], у них, сторін по справі, після придбання квартири не залишилося коштів навіть на придбання меблів і облаштування квартири, і дані пояснення відповідачем не спростовані. Також суд враховує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], не зважаючи на неодноразові виклики до суду, не зявлялися в судове засідання, а за повідомлення свідка [PERSON], відповідачка [PERSON] в грудні 2014 року повідомила їй особисто, та свідку [PERSON], який на даний час помер, що їх сімя дійсно продала спірну квартиру, але при укладенні договору оформили договір дарування а не купівлі-продажу, оскільки покупець ввів їх в оману обіцянкою приватизувати квартиру на всю сімю. В суд вона не буде зявлятися, оскільки брехати не може, але і сказати правду не може, а тому суд вважає, що неявка в суд відповідачів додатково свідчіть про те, що в дійсності відповідачі [PERSON] продали спірну квартиру, а договір дарування фактично є удаваним, і який був укладений з метою приховування дійсно вчинених дій, тобто продажу спірної квартири. Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача про наявність якихось домовленостей про дарування спірної квартири, тобто значної матеріальної цінності, між фактично сторонніми людьми, тобто його батьком та [PERSON], оскільки суд враховує, що відповідач на запитання суду навіть не зміг пояснити ступінь родинних відносин між його батьком та [PERSON], тому що на пряме запитання суду відповів, що можливо вони є двоюрідні брати, чи то інше а тому навіть сам факт невизначеності рівня родинних стосунків зазначених осіб відповідачем свідчить про те, що дана домовленість між зазначеними особами вигадана ним самим, тобто відповідачем, оскільки не підтверджується ніякими доказами і навпаки спростовується поясненнями свідків, а допитати зазначених осіб суд не має можливості через те, що вони вже померли, а оскільки відповідачем не надано суду ніяких доказів, що зазначені особи перебували в близьких родинних стосунках, які могли б передбачати дарування один одному значних матеріальних цінностей, то у суду виникає значний сумнів щодо можливості укладення договору дарування. Зазначені обставини дають підстави вважати, що фактично між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування від 5 жовтня 2004 року, укладений між відповідачами являється удаваним, тобто укладеним з метою приховати дійсний правочин договір купівлі-продажу спірної квартири, і ніяких аргументованих доказів щодо спростування висновку суду відповідачем суду не надано. Тому правовідносини між позивачем та відповідачем [PERSON] повинні регулюватися правилами, щодо правочину купівлі-продажу, а отже квартира [ADDRESS] є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] згідно ст., ст. 60, 61 СК, ст.22 КпШС України, ст.368 ЦК, оскільки набута за час їх перебування у шлюбі між собою.\~\~ Згідно вимог ст. 70 СК України, ст.28 КпШС України частки дружини та чоловіка у такій квартирі є рівними, тобто по 1/2 частині. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню з визнанням за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартира [ADDRESS]. Суд вважає необхідним відмовити відповідачу та його представнику в задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, в даному випадку позивачка дізналася про укладення договору дарування під час судового засідання про розірвання шлюбу у 20014 році, і дані пояснення не спростовані в судовому засіданні.

Outcome: approved