Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

10.08.2016 року позивачі звернулись до суду з позовом та просили визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 6/10 земельної ділянки, загальною площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 4/10 земельної ділянки, загальною площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивували тим, що [INFO] помер їх батько [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина, вони є спадкоємцями за заповітом майна померлого, а від так мають право на отримання у власність в порядку спадкування за заповітом на майно, яке належало йому. Позивачці стверджують, що на підставі Державного акту про право приватної власності від 15.03.2002 року [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,1 га, що розташована за адресою [ADDRESS], проте останній в 2003 році здійснив відчуження половини ділянки (0,05 га) на користь [PERSON] згідно договору купівлі-продажу частини земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Мірошниченко Наталією Миколаївною. У зв'язку з відсутністю державної реєстрації частини земельної ділянки, що залишилась після відчуження померлим за його життя іншої частини, нотаріусом, що видав відповідні свідоцтва про право на спадщину на будинок, було відмовлено у видачі свідоцтв на земельну ділянку та рекомендовано звернутися до суду. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 06.10.2016 року від представника [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивачів, вважає, що вимоги позову не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перш за усе, слід зазначити, що з будь-якими клопотаннями, оформленими у встановленому законом порядку та оплаченими судовим збором про призначення експертиз чи витребування доказів представник позивача до суду не звертався, у зв'язку з чим, враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України, справа розглядається за наявними в ній документами. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів від 25 травня 2001 року за № 261 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Таїровської селищної ради, [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. В подальшому, 15 березня 2002 року [PERSON] було видано Державний акт про право приватної власності на землю Серії [NUMBER], який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER] (а.с. 110). Згодом, 06 листопада 2003 року, приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Наталією Миколаївною було посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, який було зареєстровано в реєстрі за № 2142. Відповідно умов вказаного Договору [PERSON] продав, а [PERSON] купила належну [PERSON] на праві власності земельну ділянку, площею 0,05 га, розміщену на землях, що знаходяться віданні Таїровської с/Ради Овідіопольського району Одеської області, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, склад угідь: ріллі - 0,05 га, що знаходиться селі Мізікевича, ж/м «Дружний», [ADDRESS] належну продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 15 березня 2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Таїровської с/Ради Овідіопольського району Одеської області від 25 травня 2001 року за № 261. Про посвідчення вказаного договору, приватним нотаріусом було здійснено відповідну відмітку й на самому Державному акті. На підставі витягу з розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 07.05.2004 року (а.с. 98) Таїровською селищною радою 11 червня 2004 року на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] (а.с. 96). [INFO] [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області було складено відповідний актовий запис № 314, що підтверджується Свідоцтвом про смерть видраним [INFO] Серії [NUMBER]. Після його смерті відкрилась спадщина на ще вказане нерухоме майно. За життя, а саме 24 вересня 2008 року, [PERSON] склав заповіт, яким належним йому житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розташований цей житловий будинок заповів таким чином: [PERSON], [INFO] - 4/10 частки; [PERSON], [INFO] - 3/10 частки; [PERSON], [INFO] 3\\10 частки. Зазначений правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1168 (а.с. 8). Слід зазначити, що відповідно до Довідки з Адресного реєстру міста Одеси № 515389/2 від 29 січня 2015 року, адреса Одеська область, Таїровська селищна рада, [ADDRESS] відповідає наступній адресі: [ADDRESS] (а.с. 112). Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отже, [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використав своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначив спадкоємцями свого майна [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У встановлений законом строк [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шевиріної А.О. із заявами про прийняття спадщини за заповітом після померлого [INFO] [PERSON], у результаті чого нотаріусом було заведено спадкову справу № 18/2016, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 46-111). [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шевиріної А.О. із заявою, в якій відмовилась від права на належну їй частку спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], на користь дочки померлого [PERSON] (а.с. 66). 29 липня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. за рестр. № 921 було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] успадкувала 4\\10 частки у праві власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 106) Цього ж дня, 29 липня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. за рестр. № 926 було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] успадкувала 6\\10 частки у праві власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 108). Однак, постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шевиріної А.О. від 02 серпня 2016 року у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку було відмовлено, у зв'язку з тим, що після здійснення відчуження частини земельної ділянки, межі земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, площа, склад угідь та інші параметри та ознаки земельної ділянки, котра залишилась у власності відчужувача, змінилась, тобто ці межі та площа не відповідають межам та площі, зазначеним у державному акті (а.с. 111). Відповідно до ст.66 Закону України „ Про нотаріат " на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Згідно ч.1 ст.68 Закону України „Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно ч.1 ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, мають право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Так на запит приватного нотаріуса, Відділ Держеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області повідомив, що станом до 01.01.2013 року після відчуження частини земельних ділянок, які пройшли державну реєстрацію, але межі яких не були встановлені на підставі технічної документації із землеустрою, такі частини вважаються несформованими, а державна реєстрація земельних ділянок, від яких відбулося часткове відчуження, скасованою (а.с. 74). З наведеного вбачається, що на теперішній час відсутня технічна документація із землеустрою, котра мала б обов'язково містити: кадастровий план частини земельної ділянки, яка виділилася в окрему земельну ділянку, складений за результатами зйомки, матеріали польових геодезичних робіт, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу, збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів, відомість обчислення площі земельної ділянки, відомості обробки теодологічного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем і таке інше. Отже, відсутність вищевказаної документації не дає суду можливості вирішити питання щодо визнання за позивачами права власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, оскільки матеріли справи не містять необхідної для цього технічної документації. Розглядаючи справу по суті, суд бере до уваги, що позивачі з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів, в тому числі призначення по справі землевпорядної експертизи до суду не звертались, нового власника частини спірної земельної ділянки [PERSON] до участі у справі не залучили, яка саме частина земельної ділянки була продана, не з'ясували, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи сторона позивача не скористалася своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме документів які підтвердили б конфігурацію земельної ділянки на теперішній час. Поважності неможливості надати документи своєчасно представник позивачів не пояснив, а суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що представник позивачів в разі наявності труднощів щодо витребування доказів, або забезпечення доказів по справі, відповідно до статті 133 та 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями, чого в даному випадку здійснено не було. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволенню не підлягають, через їх недоведеність, так як взагалі залишилось не зрозумілим, на яку саме земельну ділянку (її розміри, конфігурація тощо) позивачі просять визнати за ними право власності. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed