Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вище вказаним позовом, в якому зазначив, що рішенням Голопристанського районного суду від 05.04.2017 року з нього стягнуто на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, без урахування того, що він немає можливості надавати матеріальну допомогу сину. В результаті відсутності фінансової можливості сплачувати аліменти, утворилась заборгованість у розмірі 26 518, 65 грн. Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони (батьки: батько і мати) можуть таку матеріальну допомогу надавати. Перший курс навчання, син проживав з його матір`ю, своєю бабусею в м. Херсоні, був забезпечений необхідним і не потребував матеріальної допомоги. Вважає, що при ухваленні рішення як судом першої інстанції, так і Верховним Судом, не було враховано відсутність матеріальної можливості батька надавати таку допомогу. Також судом невірно здійснено посилання на ст. 199 СК, оскільки ця норма повинна бути застосована до повнолітньої особи, а син [PERSON] на той час був неповнолітнім, тому треба застосовувати ст. 198 СК України. Син проживає окремо від батьків, в літні канікули працює і отримує заробітну плату, більшу, ніж він за цілий робочий рік. Крім того, він допомагає хворій матері [PERSON] , надає посильну допомогу на придбання ліків. Неможливість сплачувати аліменти на утримання сина, підтверджується довідкою з місця роботи щодо середнього заробітку, а також наявністю витрат на комунальні послуги. Також син отримує державну стипендію. Просить звільнити від сплати заборгованості по аліментам у сумі 26518, 65 грн., а також звільнити його від сплати аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] на час навчання. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, в якому зазначила, що факти, викладені в позові, не відповідають фактичним обставинам, тому вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що з 1998 по 2016 рік перебувала у шлюбних відносинах з позивачем. Шлюб між ними розірвано рішенням Голопристанського районного суду від 10.11.2016. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який навчається в Херсонському державному університеті в м. Херсоні, на 4 курсі стаціонару, згідно договору про навчання. Рішенням Голопристанського районного суду від 05.04.2017 р. з позивача стягнуто аліменти на час навчання на її користь на утримання повнолітнього сина у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2016 року. Домовленостей між нею та позивачем немає, позивач на контакт не йде, сплачувати аліменти на навчання не бажає, спілкування припинено з моменту розірвання шлюбу. Позивач ухиляється від сплати аліментів, інших утриманців він немає, стан його здоров`я задовільний. Крім того, позивачем не сплачено Ѕ частину вартості навчання згідно договору, що фактично були понесені нею особисто за один рік в повному обсязі 10590 грн. За навчання сина за 2 курс нею було сплачено 10590, 00 грн., за 3 курс 12077 грн., за 4 курс 12050 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Позивач не надає коштів на навчання сина та не приймає участь у оплаті додаткових витрат. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги і просили його задовольнити з підстав, зазначених у позові. Крім того, представник позивача зауважив, що син позивача [PERSON] , прийнявши рішення про продовження навчання в інституті, не порадився із батьком щодо його фінансових можливостей надавати йому матеріальну допомогу на час навчання. Також, син є повнолітньою особою, яка може працювати і відповідно навчатися заочно. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували щодо задоволення заявлених позовних вимог за їх безпідставністю та необґрунтованістю, просили відмовити у задоволенні позову з урахуванням позиції, висловленої у відзиві. Заслухавши думку сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до\~ст.\~199\~СК України,\~\~якщо повнолітні\~дочка,\~син продовжують\~навчання і\~у зв`язку\~з цим\~потребують матеріальної\~допомоги,\~батьки зобов`язані\~утримувати їх\~до досягнення\~двадцяти трьох\~років за\~умови,\~що вони\~можуть надавати\~матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання . Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з яким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Виходячи з п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~182\~СК України,\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно частини третьої ст. 81 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України\~\~27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною другою\~ст. 150 СК України,\~батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За умовами частин першої та другої\~ст. 155 СК УКраїни\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом було встановлено, що на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 05.04.2017 р., яке було залишено в силі постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.12.2016 та до закінчення навчання, чи до досягнення [PERSON] двадцяти трьох років ( за умови продовження ним навчання), у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою. Згідно розрахунку ВП № 57855713 заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] складає 26\~518, 65 грн. за період з 09.12.2016 р. по липень2019 року. Відповідно до довідки, наданої [PERSON] , він працює в Херсонській філії ПАТ «Укртелеком» з 02.10.2000 р. по теперішній час на посаді кабельника спаювальника 4 розряду. На цій же посаді позивач працював та мав такий же рівень доходу і на момент винесення рішення щодо стягнення з нього аліментів. [PERSON] на даний час є студентом 4 курсу Херсонського державного університету, навчається на факультеті фізичного виховання та спорту, денної форми навчання, контрактної форми фінансування, стипендію не отримує, період навчання з 01.09.2016 по 30.06.2020 року, що підтверджується довідкою № 202 від 11.09.2019 р. Допитана в судовому засіданні в якості свідка бабуся відповідача [PERSON] [PERSON] пояснила, що онук дійсно проживав з нею разом у м. Херсоні, коли навчався на першому курсі інституту. Їй було важко проживати із онуком, тому після першого курсу, він перейшов жити до гуртожитку. Вона не потребує утримання і як може допомагає своєму сину [PERSON] . Суд бере також до уваги, що протягом часу навчання [PERSON] , весь тягар його утримання та сплату вартості навчання, несе його мати відповідач [PERSON] , при цьому батько [PERSON] ніякої участі матеріального характеру не приймає, що протирічить вимогам діючого законодавства щодо стягнення аліментів, а також моральним засадам. З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку, що умови, які передували прийняттю рішення судом про стягнення аліментів з позивача, та умови життя, які склалися на час розгляду даного позову, не змінилися: позивач працює на тому ж місці роботи, на тій же посаді, місце роботи його влаштовує, оскільки він не намагається знайти іншу роботу, або отримувати додатковий дохід, інших утриманців немає, стан здоров`я задовільний. Тобто на момент розгляду даного позову, умови життя позивача не змінилися, нові обставини, які б перешкоджали сплачувати аліменти, не виникли. Тому відсутні будь-які підстави для звільнення [PERSON] від подальшої сплати аліментів, а також для звільнення від заборгованості по аліментам, яка виникла у позивача за час несплати аліментів.

Outcome: dismissed