Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 4 червня 2019 року звернулось до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В заяві вказує, що між позивачем та відповідачем був укладений договір без номеру від 01.03.2011 року, на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 9000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 30 квітня 2019 року у нього виникла заборгованість в сумі 305096 грн. 54 коп., яка складається з таких доданків: 9540 грн. - заборгованість за кредитом; 290787 грн. 95 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4768 грн. 59 коп. - заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, з яких кредитодавець просить стягнути 9540 грн. заборгованості за кредитом та 111184 грн. 01 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 1 березня 2011 року по 30 березня 2018 року. Крім зазначеної суми позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2019 року матеріали позову направлені за підсудністю Шевченківському районному суду м. Запоріжжя. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 26.09.2019 року позов залишено без руху у зв`язку з відсутністю підтвердження зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 08.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, розгляд справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою звернулась до суду представник відповідача. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України провів судовий розгляд у відсутність учасників справи, на підставі наданих ними фактичних даних. З відзиву на позов випливає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не визнає повністю з огляду на такі обставини. Наданий як доказ заборгованості розрахунок починається з 21 вересня 2013 року, хоча за посиланням в позові договір між сторонами був укладений 1 березня 2013 року. Розрахунок за період з 21 вересня 2013 року 29 серпня 2014 року містить посилання на розмір процентів, що застосовувався у вказаний період, який становить 27, 6 %; в проміжок часу між 1 вересня 2014 року та 31 березня 2015 року розмір відсотків становить 32,4 %; з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2019 року застосовуються 42 %. Таке вільне використання розміру процентної ставки позивачем є порушенням вимог ч. 1 ст. 10561 ЦК України, відповідно до якої розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений кредитодавцем в односторонньому порядку. Посилання ж на те, що розмір процентної ставки змінювався в сторону збільшення у відповідності до «Умов та Правил надання банківських послуг» є неспроможним, оскільки цього документу відповідач не підписував, доказів противного позивачем не надано. Як кредитний договір, що укладається в письмовій формі, так і всі зміни до нього мають бути викладені письмово та підписані сторонами, проте жодних належних та допустимих доказів про те, що сторони досягали домовленості про зміни процентної ставки, яка є істотною умовою договору, суду не надано. Більш того, зазначає представник, у відсутність надання доказів, що для відповідача були прийнятні «Умови та Правила…», що діяли на момент укладення вказаного правочину, немає підстав констатувати, що сторони домовилися про отримання процентів, оскільки надана суду анкета-заява посилання на сплату відсотків не містить. Сума кредиту, заборгованість зі сплати якої наявна у відповідача, за твердженнями представника позивача, є недоведеною жодними фактичними даними. Навпаки, з посилань на цю суму різних джерел неможливо встановити її розмір: якщо в позові зазначено, що сума отриманих відповідачем кредитних коштів становила 9000 грн., то в посиланні на складові, що утворюють заборгованість, зазначена сума в 9540 грн. Між тим, з наданої представником позивача заяви-анкети, зміст якої дуже важко прочитати через неякісність копії, випливає, що відповідач отримав кредит в сумі 2500 грн. Що стосується нарахованих комісії та пені, нарахування та сплата вказаних складових заборгованості не передбачена жодним з документів, що утворюють договір між сторонами. Окрім того, зауважує представник, позивачем пропущена давність звернення до суду за захистом права, оскільки останній платіж відповідачем був здійснений 31 березня 2015 року, що означає право фінансової установи звернутися до суду з цим позовом не пізніше ніж 31 березня 2018 року. Між тим означені вимоги пред`явлені 4 червня 2019 року і позивач не просить про визнання причини пропуску давності поважними. У зв`язку з викладеним представник позивача просить про залишення позову без задоволення. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Суду надано інформацію про те, що відповідач [PERSON] 1 березня 2011 року звернувся до позивача з анкетою-заявою про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку» (а. с. 7, зворотній бік). Саме з поданням цієї заяви позивач пов`язує укладення сторонами договору кредитування. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). З наведених положень законодавства випливає, що істотними умовами договору кредитування є отримання однією стороною (позичальником) від іншої сторони (кредитодавця) грошових коштів в розмірі, обумовленому договором між сторонами, та повернення позичальником означених коштів і сплата процентів за користування ними на умовах, що також встановлюються сторонами. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як зазначено позивачем, договір приєднання складають заява-анкета позичальника і «Умови та правила надання банківських послуг», наявність зауваження про ознайомлення і згоду з якими відповідача [PERSON] в його заяві-анкеті можна лише припускати з огляду на неякісність її копії, що надана суду (а. с. 7, зворотний бік). Виходячи із поняття договору, наведеного в положеннях цивільного законодавства, саме заява позичальника та доведені до його відома положення «Умов та правил надання банківських послуг», що стосуються особливостей певного виду кредитування, повинні містити умови договору між сторонами. Аналізуючи зміст двох складових, що утворюють договір між сторонами, суд доходить висновку, що означені доданки не містять посилання на жодну з суттєвих умов договору. За змістом наведених в пункті 1.1.1. «Умов та правил…» термінів і понять, заява-анкета про надання послуг - це звернення клієнта до банку про відкриття йому банківського рахунку та (або) надання йому інших банківських послуг, а картковий рахунок - це банківський поточний рахунок, на якому враховуються операції з використанням платіжних карт (п. п. 1.1.1.36). Кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений в договорі, на умовах оплатності та зворотності (п. п. 1.1.1.45). Кредитна карта - платіжна карта з встановленим кредитним лімітом. Що стосується заяви-анкети, з підписанням якої позивач пов`язує укладення договору між сторонами, з її змісту можна припустити (через неякісний друк копії), що ця заява висловлює волевиявлення особи на отримання кредиту в розмірі 1500 (або, як припускає відповідач, в розмірі 2500) грн., встановлених на платіжній карті кредитка «Універсальна GOLD» (а. с. 7). Вирішуючи вимоги банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 9540 грн., суд виходить з того, що за правилами ст. 1054 ЦК України, що внормовує умови кредитного договору, до яких застосовуються положення про договір позики, за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яка була отримана ним за договором. Судом встановлено, що розмір отриманих відповідачем кредитних коштів обчислюється сумою в 1500 грн. або 2500 грн. (неякісність друку унеможливлює здійснення вірного посилання) , що означає необхідність повернення позикодавцю (кредитору) саме цієї грошової суми. Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі, що перевищує суму фактично отриманих позичальником грошей, банк не надає не лише доказів, але й пояснень того, які складові утворюють вказану суму. Якщо припустити, що банк керувався правом фінансової установи на встановлення та зміну кредитного ліміту у відповідності до п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, відомостей про те, чи був поінформований позичальник про таке право кредитора, суду не надано; заява-анкета позичальника, лише яка і підписана відповідачем, посилання на ці обставини не містить. Таким чином, суд вважає, що за умови відсутності доказів про узгодженість сторонами права банка на власний розсуд збільшувати кредитний ліміт, означена вимога не підлягає задоволенню у повному обсязі. Твердження представника позивача у відповіді на відзив про те, що з моменту підписання відповідачем заяви-анкети всі умови кредитування, що передбачені «Умовами та правилами…», є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц. Навіть якщо виходити з того, що сторони погодили вказану умову договору, все одно позивачем не надано доказів утворення заборгованості саме у вказаній сумі. З виписки по рахунку на основній карті відповідача випливає, що максимальне збільшення кредитного ліміту відбувалося 13 вересня 2013 року до 5000 грн., а вже 21 вересня 2013 року він становив 00 грн. (а. с. 146, зворотний бік), у зв`язку з чим суд доходить переконання, що динаміка утворення заборгованості в сумі 9540 грн. є недоведеною. Що стосується другої складової позовних вимог - вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період з 1 березня 2011 року по 30 березня 2018 року в сумі 111184 грн. 01 коп., вирішуючи її, суд виходить з такого. Розрахунок заборгованості за період з 21 вересня 2013 року 29 серпня 2014 року містить посилання на розмір процентів, що застосовувався у вказаний період і дорівнює 27, 6 %; в проміжок часу між 1 вересня 2014 року та 31 березня 2015 року розмір відсотків становить 32,4 %; з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2019 року застосовуються 42 % (а. с. 4-6). Правовідносини з кредитування характеризуються сплатою процентів за користування кредитними коштами, що внормовані статтею 10561 ЦК України, за змістом частини першої якої процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із ч. 2 ст. 10561 ЦК України за типом процентної ставки, який встановлюється в договорі, вона розподіляється на фіксовану або змінювану. Незмінність фіксованої процентної ставки, яка не може бути збільшена кредитодавцем в односторонньому порядку, встановлена частиною 3 ст. 10561 ЦК України. Цією ж частиною ст. 10561 ЦК встановлено, що умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У відповідності до ч. 4 ст. 10561 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка. Як випливає із змісту частини 6 вказаної статті, у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі визначається максимальний розмір процентної ставки, що може бути застосований. Заперечуючи проти доводів представника відповідача про безпідставність односторонньої зміни процентної ставки в бік її збільшення, позивач у відповіді на відзив зазначає, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачає можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору, в тому числі процентної ставки, про що позичальник інформується шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 «Умов та правил…», а до обов`язків позичальника відносяться отримання виписок про стан рахунків та про здійснені операції по рахункам, а також обов`язок надання письмової заяви про розірвання договору у разі незгоди із змінами «Умов та правил…». Ненадання відповідачем заяви про розірвання договору та користування ним кредитними коштами навіть після підвищення процентної ставки свідчить про прийнятність для нього такої зміни процентної ставки, зауважує представник позивача. Вирішуючи вказану вимогу, суд виходить з того, що у відповідності до вимог закону у договорі між сторонами питання про тип процентної ставки повинно бути врегульовано в момент його укладення. Між тим з заяви-анкети, яка є єдиним джерелом доказів про звернення відповідача до позивача, не випливає, що ця умова договору, яка є істотною, врегульована сторонами, бо заява-анкета не містить жодної інформації про домовленість сторін про сплату процентів та їхній розмір. Відомостей про прийняття відповідачем «Умов і правил…» в редакції, що існувала на момент укладення договору, як зазначено судом, не надано. Таким чином, суду не надано доказів того, який тип та розмір процентної ставки обумовлений сторонами. Більш того, зі згаданої судом заяви-анкети, яка не містить домовленості сторін з цього питання, неможливо вивести, чи ознайомлювався позичальник зі змістом «Умов та правил…» та чи скріпив своїм підписом їхню прийнятність для себе та приєднання до них. Проте в усякому випадку, фіксована процентна ставка не може бути збільшена в односторонньому порядку кредитором (а доказів погодження її збільшення з позичальником суду не надано), в противному випадку така умова договору є нікчемною; у випадку ж встановлення змінюваної процентної ставки її максимальний розмір, що може бути застосований, встановлюється в договорі, а кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Даних про погоджений сторонами максимальний розмір змінюваної процентної ставки в заяві-анкеті також немає. Таким чином, у відсутність належних та допустимих доказів про розмір і тип процентної ставки за договором у суду немає підстав для задоволення означеної вимоги в розмірі, що утворює ціну позову. Якщо ж припустити, що процентна ставка є фіксованою і розмір її становить 27,6 %, згадування яких наявне в позові, суд позбавлений можливості обчислити розмір цієї складової через відсутність фактичних даних про строк дії договору, оскільки лише протягом строку договору можуть нараховуватися складові грошового зобов`язання; а також через недоведеність розміру невиконаного зобов`язання за основним боргом. За таких обставин та у відсутність підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування грошовими коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з «Умов…» не може розцінюватися як невід`ємна частина саме кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Підсумовуючи наведені міркування, суд доходить переконання про відсутність достовірних, належних та допустимих доказів на користь доводів позову. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Процедура здійснення звернення за судовим захистом встановлена цивільним процесуальним законодавством, в силу якого кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. До основних засад (принципів) цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України відноситься змагальність, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З наведених положень цивільного процесуального законодавства випливає, що тягар доведення обґрунтованості вимог законом покладений на сторону, яка висуває відповідні вимоги. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд доходить переконання, що позивач не довів факту порушення свого права, тому не вбачає підстав для застосування знаряддя захисту. Оскільки лише порушене право підлягає захисту у випадку визнання судом поважності причин пропущення позовної давності, не вбачаючи ознак порушеного права позивача, суд не вбачає підстав і для застосування положень закону про давність звернення до суду.

Outcome: dismissed