Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

26.10.2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить земельна ділянка, площею 7,244 га, що розташована на території Апостолівської міської ради. У 2013-2015 роках він мав намір самостійно обробляти належну йому земельну ділянку та отримувати прибуток, але відповідач вчинив самовільне зайняття земельної ділянки та розпочав проведення сільгоспробіт, в зв'язку з чим 07.03.2013 року відносно посадових осіб відповідача відкрито кримінальне провадження та розпочато досудове слідство. В обґрунтування законності своїх дій відповідач надав органу досудового слідства додаткову угоду від 25.11.2009 року до договору оренди земельної ділянки, яка начебто була укладена між ним та відповідачем. Рішенням Апостолівського районного суду від 20.05.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.11.2015 року, вказану додаткову угоду визнано недійсною, також визнано незаконними дії відповідача щодо користування належною йому земельною ділянкою після 19.01.2013 року. За весь час незаконного використання земельної ділянки відповідач отримував прибуток, а він був позбавлений можливості отримати дохід. На підставі довідок статистичного управління щодо врожайності та середньої ціни реалізації сільгосппродукції ним розраховано упущену вигоду, яка складає у 2013 році - 34187,62 гр., у 2014 році - 22287,83 гр., у 2015 році - 94166,96 гр. Загальний розмір упущеної вигоди складає 150642,41 гр., яку просить стягнути з відповідача, оскільки відповідач на його пропозицію відшкодувати збитки не відповів. Вказаний розмір збитків затверджено комісією, про що складено акт, вказаний акт відповідач в порядку КАС України не оскаржив, тому він є дійсним і підлягає виконанню. Також просить стягнути судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представник ТОВ «АТД «Дніпровський» позов не визнав та пояснив, що земельна ділянка позивача використовувалася на підставі договору оренди № 134 від 10.04.2007 року та додаткової угоди від 25.11.2009 року. Позивачу була нарахована орендна плата за 2013-2015 роки, при цьому позивач отримав орендну плату за 2013 рік в сумі 3492 гр., за інші роки від отримання орендної плати відмовився. Вважає, що відповідач правомірно користувався спірною земельною ділянкою, оскільки була додаткова угода, укладена з позивачем, і ніхто з посадових осіб підприємства не знав, що підпис позивача в угоді підроблений, про це стало відомо після ухвалення судового рішення 20.05.2015 року. Крім того, зазначив, що розрахунок, проведений позивачем, абстрактний та не підтверджений належними доказами, також вказав, що існує Методика визначення розміру шкоди, якою слід керуватися при визначенні розмірі збитків. Відповідач згоден відшкодувати позивачу збитки, розраховані на підставі вищевказаної Методики, в розмірі 19383 гр. Враховуючи, що позивач не згоден з пропозицією відповідача, просить відмовити у задоволенні позову. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що позивач являється її дядьком, якому належить земельна ділянка, що розташована поблизу с. Українка. Їй відомо, що дядько купив приблизно 50 кг насіння соняшника для посіву, але працівники ТОВ «АТД «Дніпровський» переорали землю та посіяли зерно. Вказане підприємство користувалося землею до 2015 року. На даний час належна дядькові земельна ділянка здана ним в оренду. Суд, заслухавши представників сторін, допитавши свідка та дослідивши докази у справі, встановив наступне. Позивачу на праві власності належить земельна ділянка, площею 7,244 га, яка розташована на території Апостолівської міської ради, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 22.01.2007 року головою Апостолівської РДА. З рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2015 року, залишеного без змін на підставі ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.11.2015 року, встановлено, що 10.04.2007 року між сторонами було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки, термін дії договору - до 19.01.2013 року. Також вказаним рішенням встановлено, що додаткова угода від 25.11.2009 року до вказаного договору оренди являється недійсною, а тому є незаконними дії відповідача щодо користування після 19.01.2013 року земельною ділянкою, що належить позивачу. У відповідності до положень ч.3 ст.61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Таким чином, судом встановлено, що з 19.01.2013 року відповідач безпідставно користувався належною позивачу земельною ділянкою, тобто відповідач після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки з позивачем набув майно позивача без достатньої правової підстави та користувався вищевказаним майном до 11.11.2015 року, що являється підставою для відшкодування відповідачем завданих позивачу збитків. Статтею 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі і землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіянні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно ст.152 цього Кодексу держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків. На підставі ст.156 цього Кодексу власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, зокрема, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 "Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.93 року, власникам та землекористувачам відшкодовуються, зокрема, збитки, заподіянні неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Відшкодуванню згідно з п.3 Порядку № 284 підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендаторів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Під неодержаним доходом слід розуміти дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендатор, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття. Відповідно до ч.1 та п.2 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). На підтвердження позовних вимог в частині розрахунку упущеної вигоди позивачем надано довідки Головного управління статистики у Дніпропетровській області щодо середньої врожайності окремих сільськогосподарських культур (ячмінь, соняшник) та середньої ціни реалізації окремих видів сільськогосподарської продукції у сільгосппідприємствах Дніпропетровської області та Апостолівського району (ячмінь, соняшник) за 2013-2015 роки. У вказаних довідках зазначено, що середня ціна реалізації - це середня вартість одиниці (тонни) реалізованої сільгосппродукції з урахуванням її якості, але без врахування податку на додану вартість, накладних витрат по закупівлях, транспортних та експедиційних витрат. Також застережено, що наведені середні ціни призначені для статистичних цілей і не можуть використовуватися для інших цілей. Враховуючи викладене, суд вважає, що довідки щодо середньої врожайності не являються належними доказами у даній справі, оскільки дані довідки не підтверджують можливість позивача отримати врожай сільгоспкультур при самостійному обробітку належної йому земельної ділянки, тому суд не бере їх до уваги. Також суд не бере до уваги як доказ довідки щодо середньої ціни реалізації, оскільки середні ціни, як вказано у довідках, призначені лише для статистичних цілей та не можуть використовуватися для інших цілей. Суд також не бере до уваги як доказ на підтвердження позовних вимог акт від 19.05.2016 року про визначення розміру збитків, складений комісією по визначенню розміру збитків землевласникам та землекористувачам та затверджений головою райдержадміністрації, оскільки згідно вказаного акту члени комісії прийняли рішення підтвердити правильність проведення розрахунку суми неотриманого доходу відповідно наданих Головним управлінням статистики довідок щодо врожайності та середньої ціни реалізації ячменю та соняшника за 2013-2015 роки на суму 150642,41 гр. У вказаному акті відсутні відомості щодо визначення розміру збитків, завданих [PERSON], та обґрунтування визначеного розміру збитків. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що він мав можливість самостійно обробляти належну йому земельну ділянку та вирощувати самостійно сільськогосподарські культури, при обрахуванні упущеної вигоди позивачем не враховано суму витрат, які він мав би понести в зв'язку із самостійним обробітком земельної ділянки. Таким чином, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру упущеної вигоди, тобто доходу, який позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено відповідачем, на підставі чого суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю. Посилання представника позивача на ту обставину, що акт про визначення розміру збитків від 19.05.2016 року не оскаржений в судовому порядку, а тому є чинним і підлягає обов'язковому виконанню, суд не бере до уваги, оскільки вказаний акт про визначення розміру збитків не являється рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст.17 КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав та обов'язків для осіб, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Акт є носієм доказової інформації, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні ч.1 ст.17 КАС України.

Outcome: dismissed