Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

\~Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання державного акту на право власності на землю площею 0,78 га, яка розташована на території с. Побережжя, [PERSON] сільської ради Тисменицького району для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства, який був виданий [PERSON] недійсним. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~ Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що 21.12.1993 року звернувся з письмовими заявами до голови [PERSON] сільської ради про передачу йому у власність земельних ділянок загальною площею 0,74 га. Рішенням [PERSON] сільської ради №29 від 30.12.1993 року «Про передачу земель у приватну власність» було передано у приватну власність безоплатно жителям села Побережжя земельних ділянок площею 438 га для ведення особистого підсобного господарства. В п. 2 цього рішення було зазначено, що оскільки в той час не було можливості видати державні акти на право власності на землю, то мешканцям с. Побережжя тимчасово повинні були видати плани зовнішніх меж земельних ділянок. 30.12.2013 року сесія [PERSON] сільської ради прийняла рішення за № 514, яким затвердила список мешканців с. Побережжя, яким безоплатно були передані в приватну власність для ведення особистого підсобного господарства земельні ділянки, згідно рішення [PERSON] сільської ради від 30.12.1993 року, в котрому під пунктом 38 зазначений він. Вважає, що видачею державного акту на право власності на землю площею 0,78 га, яка розташована на території с. Побережжя, [PERSON] сільської ради Тисменицького району, для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства, який був виданий [PERSON] порушено його право, а тому державний акт слід скасувати. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали та суду пояснили, що на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 30.12.1993 року №29 набула права власності на земельні ділянки площею 0,78 га на території с. Побережжя Тисменицького району Івано-Франківської області, про що їй видано державний акт на право приватної власності на землю. Таким чином вона використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, яким наділені всі громадяни України. Вважає, що набуття нею права власності на земельні ділянки жодним чином не порушує права позивача на приватизацію земельних ділянок. Вказала на те, що позивачем жодним чином не доведено, що передані їй у власність земельні ділянки, стовідсотково, або хача б частково накладаються із земельними ділянками, котрі передавалися у власність позивачу. Представник відповідача\~[PERSON] сільської\~ради у\~судове засідання\~не зявився,\~проте подав\~заяву про\~розгляд справи\~без участі\~представника.\~На підготовчому\~судовому засіданні\~подав відзив,\~у якому\~зазначив,\~що заявлений\~позов не\~визнають з\~підстав того, що позивач [PERSON] використав своє право на безоплатну передачу земельних ділянок у власність, оскільки 15.05.1997 року, на підставі рішення [PERSON] сільської ради, отримав у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку по вул.С.Бандери у с.Поберержжя та для ведення селянського господарства у розмірі 0, 37 га. Просив відмовити у задоволенні позову. \~\~\~\~ Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких\~ґрунтуються позовні вимоги та заперечення\~і відзиви\~на них, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~\~\~\~ Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов"язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до такого висновку. \~\~\~\~\~\~\~ Як встановлено судом, предметом розгляду справи є визнання державного акту на право власності на землю недійсним. Виходячи з того, що відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~та\~ст. 15 ЦК України\~у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, то в даному випадку, суд повинен встановити, чи дійсно видача відповідачу [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю порушує право позивача [PERSON] щодо набуття права власності на земельну ділянку, а також зясувати, у чому саме полягає порушення його прав. Відповідно до\~ст. 3 Земельного Кодексу від 18.12.1990 року № 561-ХІІ\~(який діяв на час виникнення спірних правовідносин), власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Статтею 17 ЗК 1990 року\~(діючого на той час) було передбачено порядок передачі земельних ділянок у власність Радами народних депутатів, зокрема: передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Відповідно до п.3 розділу «Спори, що виникають з земельних правовідносин» висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1\~ст. 355 ЦПК України\~за І півріччя 2012 року, передбачено, що відповідно до ч. 1\~ст. 22 ЗК 1990 р. (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені\~ст. 23 цього Кодексу. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених\~ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок»\~(чинного на момент виникнення спірних правовідносин). Пунктом 3 зазначеного\~Декрету\~встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених\~ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 розд.\~X «Перехідні положення» ЗК 2001 р. громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі № 6-31цс12). Як було встановлено судом під час розгляду справи та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 30.12.1993 року №29 [PERSON] набула права власності на земельні ділянки площею 0,78 га на території с. Побережжя Тисменицького району Івано-Франківської області про що їй видано державний акт. Позивачем не надано жодних доказів того, що земельні ділянки котрі були передані [PERSON] повністю або частково накладаються на земельні ділянки відносно яких прийнято рішення про передачу їх і власність позивачу, оскільки, позивачем не реалізовувалося ні рішення [PERSON] сільської ради №29 від 30.12.1993 року ні рішення [PERSON] сільської ради від 30.12.2013 року за №514. Земельні ділянки для передачі позивачу у власність не формувалися. Плану зовнішніх меж ділянки як тимчасового документу, який зазначений в п. 3 рішення №29 від 30.12.1993 року суду не подано. Крім того, позивач не надав жодного доказу, на підставі котрого суд міг би дійти висновку про те, що у відповідача на даний час існують перешкоди для набуття права власності на земельні ділянки передані йому вищезазначеними рішеннями, і цими перешкодами є саме факт набуття [PERSON] права власності на землю та отримання державного акта про право власності. \~ \~ \~ \~\~\~\~З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи. Відповідно до вимог\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України містить вимогу щодо достатності доказів, тобто які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку з безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 17, 22, 23 ЗК України та

Outcome: dismissed