Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває на розгляді цивільний позов Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до [PERSON] про стягнення 9512,22 гривень, в порядку ст. 1215 ЦК України, як отриманих відповідачем безпідставно. На обґрунтування позову позивач посилається на ту обставину, що у зв'язку з помилкою, котру ПФУ вважає рахунковою, стаж набутий в районах Крайньої Півночі після 01.03.1960 року, був зарахований в кратному розмірі, а тому виникла переплата пенсії на суму 9512,22 гривень за період 08.04.2015 року по 31.03.2018 року. В добровільному порядку суму переплати відповідач повертати відмовилася, а тому лише в судовому порядку можливий захист права позивача. В судове засідання представник Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з'явився, вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив за безпідставністю, про що направили суду відзив на позов. Відзив мотивував тим, що правовідносини сторін спору дозволяють зробити висновок про відсутність рахункової помилки, а наявність неправильного застосування норми матеріального права, спеціального акту - Постанови Ради міністрів СРСР №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» Заслухавши пояснення та дослідивши надані сторонами спору докази, судом встановлено наступні обставини. Щодо застосування положень ст. 1215 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-91цс14, зробив наступний правовий висновок: «За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України). Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів..» 27.03.2018 року керівником Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області винесене розпорядження, змістом якого стверджується, що відповідач отримує в Тернопільському об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області пенсію за вислугу років робітникам локомотивних бригад і окремим категоріям працівників залізничного транспорту в розмірі 3922, 30 гривень на місяць, й установлено, що сума переплати 9512, 22 гривень згідно з довідкою відділу з питань призначення, перерахунку та виплат пенсії утворилася з 08.04.2015 року по 31.03.2018 року. На відміну від адміністративного процесу, визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін, а тому за правилами ст. 81 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на кожну із них. Належними, допустимими та достатніми доказами зловживань з боку відповідача або його недобросовісності при отриманні та нарахуванні пенсії, стороною позивача не доведено та судом не здобуто. Відтак суд констатує, що немає підстав для задоволення вимог позивача до відповідача за ст. 1215 ЦК України, з огляду на відсутність ознаки недобросовісності з боку набувача. Окрім цього суд вважає за необхідне надати оцінку наявності чи відсутності рахункової помилки з боку уже позивача. Нормою закону поняття «рахункової помилки» формально не визначене. Отже в п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період, тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно - правових актів. Як стверджує представник позивача, стаж набутий в районах Крайньої Півночі після 01.03.1960 року, був помилково зарахований відповідачу органами ПФУ, в кратному (подвійному) розмірі, а тому виникла переплата пенсії на суму 9512,22 гривень за період 08.04.2015 року по 31.03.2018 року Правову підставу позову позивач зазначає п. 3 Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 року №148. Згідно п. 3 Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 року №148 Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі» - працівникам, які користувалися в даний час пільгами, кожен рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 р зараховувати за два роки роботи при обчисленні стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності та за вислугу років, а після 1 березня 1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності. Суд погоджується з доводами представника відповідача, й наголошує, що означений нормативний документ (п.3) передбачає застосування кратності (властивості числа ділитися на яке-небудь число без остачі) при обчисленні стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності та за вислугу років до 01.03.1960 року, а при обчисленні стажу роботи після 01.03.1960 року (саме цей спірний період зазначений стосовно відповідача позивачем у позовній заяві ) за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу виключно для отримання пенсії за віком і по інвалідності. Разом з тим судом встановлено, що позивач отримує пенсію в органах ПФУ за вислугу років робітникам локомотивних бригад і окремим категоріям працівників залізничного транспорту. Не вдаючись загалом до з'ясування правомірності та можливого умислу застосування органами пенсійного фонду України приписів Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 року №148 Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі», оскільки має місце розгляд судом цивільного позову, заявленого на підставі статей Глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», а не адміністративного з приводу обчислення, призначення, перерахунку, тощо пенсійних виплат, Суд констатує, що в контексті позовних вимог вбачається, що рахункової помилки, як такої, при обчисленні пенсії відповідача, не існувало. Навпаки, мало місце помилкове застосування органами ПФУ закону, а саме п.3 Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 року №148, оскільки, як зазначено вище, ця норма застосовувалася органами ПФУ при обчисленні пенсії відповідачаза вислугу років робітникам локомотивних бригад і окремим категоріям працівників залізничного транспорту, для урахуванням стажу, набутого в районах Крайньої Півночі після 01.03.1960 року, хоча п. 3 Постанови №148 підлягає до застосування виключно у випадках призначення пенсії за візком та по інвалідності, і не в кратному розмірі, а за один рік і шість місяців роботи. З огляду на наведене ,

Outcome: dismissed