Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

14.07.2019 позивач звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що її звільнення на підставі п.1 ст. 41 КЗпП є незаконним та протиправним. Оскільки, на думку позивача, заяви про її звільнення не відповідають змісту заяви від 13.05.2020 року про звільнення з займаної посади за власним бажанням, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем було порушено приписи статей 36, 38, 39, 40, 41, 115, 149 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та умов колективного договору. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - визнати протиправними та незаконними формулювання причин звільнення в наказі на звільнення № 74-К від 14.05.2020 року на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України; - змінити формулювання підстави звільнення в наказі на звільнення № 74-К від 14.05.2020 року на за ч.3 ст. 38 КЗпП України (звільнення 14.05.2020 року з займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці») та умов колективного договору (невиконання п.4.3., 4.12 Колективного договору), а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року); - зобов`язати ДП «ІСС» видати трудову книжку та здійснити запис в трудову книжку про звільнення за власним бажанням від 14.05.2020 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України; - стягнути з ДП «ІСС» вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України; - стягнути з ДП «ІСС» середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні / виплати вихідної допомоги з 14.05.2020 по 14 липня 2020 року, на підставі ст. 117 КЗпП України, виходячи з середньоденного заробітку, що складає 2 956,40 грн, відповідно до довідки про розрахунок середнього заробітку за останні два місяці березень-квітень 2020 року № 74-К від 19.05.2020 року, що складає 180 340,40 грн; - визнати протиправним, незаконним та скасувати наказ про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення № 79-К від 14.05.2020 року на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України; -визнати протиправним, незаконним та скасувати наказ № 89-к від 20.05.2020 року про внесення змін до наказу № 73-К від 14.05.2020 року, про зміну дати звільнення ; - стягнути з відповідача судові витрати у розмірі сплати судового збору 3 178,13 грн. 17.07.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 21.10.2020 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, хронологію подій та підстав звільнення позивача. Так, представник відповідача вказує, що 14 травня 2020 року [PERSON] , на той час працюючи на посаді головного бухгалтера підприємства, прибула на роботу за графіком роботи відповідно до Правилах внутрішнього трудового розпорядку державного підприємства «Інформаційні судові системи». Після чого, остання, близько 9 год. 45 хв., була викликана до відділу кадрів та соціальних питань для ознайомлення з Розпорядженням від 14.05.2020 № 9-Р щодо надання пояснень з питань порушення строку подання фінансової звітності (а.с. №95). Після ознайомлення із зазначеним вище розпорядженням, [PERSON] близько 10-00 год. ознайомили із Наказом від 14.05.2020 № 79-ОД «Про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] », який було підготовлено на підставі службової записки начальника управління фінансового забезпечення та контролю [PERSON] від 13.05.2020, в якій зазначено факти порушень вчинених діями [PERSON] (а.с. № 97-100). Після написання пояснень [PERSON] , а саме о 10 год. 38 хв., була ознайомлена з наказом від 14.05.2020 № 74-К «Про припинення трудового договору» (а.с. №103). Тобто, з огляду на вказану вище інформацію, представник позивача вважає, що стає зрозумілим, що позивач завідомо зазначила неправдиву інформацію у позовній заяві відносно того, що одночасно з розпорядженням №9-р від 14.05.2020 р., останній начебто о 9.54 год. були надані два накази: про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення №79-ОД від 14.05.2020 р. та наказ №74- від 14.05.2020 року про звільнення [PERSON] із займаної посади на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Щодо твердження позивача про те, що даний наказ був завчасно завізований, зазначає, що посадові особи підприємства, зокрема, начальник відділу юридичного супроводження/особа, що виконує його обов`язки, згідно визначених посадових обов`язків здійснюють контроль за відповідністю вимогам чинного законодавства проектів наказів, що подаються на підпис генеральному директору та візують їх за наявності погодження цих проектів керівниками зацікавлених структурних підрозділів підприємства. Після того, як [PERSON] ознайомилась із згаданими вище розпорядженням та наказами, остання виявила бажання звільнитись за власним бажанням, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, поклавши таку заяву на робочий стіл начальника відділу кадрів та соціальних питань - [PERSON] . Однак [PERSON] не прийняла зазначену вище заяву, оскільки відповідно до посадової інструкції начальника відділу кадрів та соціальних питань підприємства, затвердженої наказом Підприємства від 18.09.2019 р. № 179-ОД не входить обов`язок приймання та реєстрація заяв працівників, зокрема, заяв на звільнення (а.с. 104-109). Також, представник вважає за потрібне відмітити той факт, що ні усних, ні письмових вказівок, як зазначила позивач у позовній заяві, від виконуючого обов`язків генерального директора [PERSON] про заборону приймати від позивача заяву на звільнення не було, позивач не надав жодних доказів щодо таких дій. Після зазначених вище подій, [PERSON] покинула приміщення підприємства та до закінчення робочого дня не повернулася на робоче місце, про що працівниками відділу кадрів та соціальних питань було складено відповідний Акт (а.с.110). Разом з цим, після закінчення обідньої перерви (близько 15 години) 14 травня 2020 року, [PERSON] зателефонувала до відділу кадрів та соціальних питань і повідомила про свою непрацездатність, але факт відкриття листка непрацездатності можна підтвердити лише з моменту отримання оригіналу такого листка. Окрім цього, представник відповідача вважає, що звільнення позивача відбулось на законних підставах, оскільки пункт 203.1 статті 203 цього ж Кодексу визначає, що податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. На підставі вказаних вище положень була складена, підписана та надіслана до податкових органів в системі «М.Е.DOC» Податкова декларація з Податку на додану вартість за грудень 2019 рік. Ця декларація підписана Електронним Підписом [PERSON], яка є керівником та електронним підписом [PERSON] - головний бухгалтер та містить відомості щодо податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 3 582 238 гривень та має позитивну різницю, яка сплачується до державного бюджету 2 083 243 гривні. Данні цієї декларації повністю підтверджуються в додатку 5 цієї декларації по податковим зобов`язанням та податковим кредитом та, крім того, даними з системи «М.Е.DOC» по зареєстрованим виданим та отриманим податковим накладним в Єдиному реєстрі податкових накладених (ЄРПН), а також первинними документами. Але незважаючи на правильність та відповідність зареєстрованим та отриманим податкових накладним в Єдиному реєстрі податкових накладних, поданої Декларація з Податку на додану вартість за грудень 2019 року 30 січня 2020 року за даними системи «М.Е.DOC» до податкових органів було подано Уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з ПДВ, у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок за грудень 2019 рік, підписаний електронним підписом [PERSON] - Керівник та електронним підписом [PERSON] - Головний бухгалтер. Зміст розрахунку містить інші відомості щодо податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зокрема їх було зменшено на суму 2 065 744 гривні до 1502 772 гривні. Незважаючи на вимоги зазначених вище норм, коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних не було зроблено від імені Підприємства, що підтверджується наступними доказами: - службовою запискою начальника управління фінансового забезпечення та контролю [PERSON] від 13 травня 2020 року, в якій зазначено, що відповідно до квитанцій роздрукованих з програмного забезпечення «Медок» від 02.03.2020, в яких зазначено реєстраційний номер звіту 9005053017, який було доставлено 28.02.2020 о 23 год. 03 хв. та реєстраційні номера звітів 9005148633, 9005148544, 9005148639, 9005148548, 9005148462, 9005191949, 9005187748 (копії яких додаються до службової записки [PERSON] ) зафіксовано час та дату доставлення звітів до Центру обробки електронних звітів Держстату України о 17 год. 02 хв. 02.03.2020. В даних квитанціях також зазначено, що кінцевий термін подання форми 28.02.2020. Вищезазначене підтверджує факт несвоєчасності подання фінансової звітності та є порушенням вимог чинного законодавства стосовно подання статистичної звітності, а саме порушення вимог постанови Кабінету Міністрів від 28.02. 200 року №419 «Про затвердження положень та посадових інструкцій». Надання органам державної статистики даних для проведення державних статистичних спостережень із запізненням тягне за собою відповідальність, яка встановлена статтею 186-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення; - доповідною запискою заступника головного бухгалтера [PERSON] , в якій зазначено, що таке зменшення виникло, у зв`язку з безпідставною зміною строчки «Інші в розрізі умовних ІПН 10000000000 та податкового кредиту в розрізі контрагентів з 3 552 516 (у Додатку 5 Податкової декларації з Податку на додану вартість за грудень 2019 рік, яка була надіслана до податкових органів в системі «М.Е.DOC» та прийнята 20 січня 2020 року) на 1 486 868,27 гривень. Це зменшення не підтверджується жодним із наявних первинних документів, крім того дані вищенаведеної строчки не відповідають даним з ЄРПН в розрізі умовних ІПН 10000000000 по сумі за грудень 2019 року - 3 522 516. Вищезазначені дії (далі 0 подача Розрахунку - внесення змін до Декларації) спричинили до зниження позитивної різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду, яка сплачується до державного бюджету за грудень 2019 року до 17 499 гривень, а це в свою чергу привело до необґрунтованого зниження податку з доданою вартістю за грудень 2019 року на (2 083 243 - 17 499) 2 065 744 гривень, яке не підтверджено первинними документами; - документальним витягом із Єдиного реєстру податкових накладних за допомогою Експорту в Exel з електронного кабінету, що відображається у системі «М.Е.DOC», який свідчить про відсутність коригування за грудень 2019 р. При самостійному виправлені вищенаведеної ситуації, відповідач повинен заплатити штраф у розмірі 3% від незадекларованої суми, а саме 61 972,32 грн. Розмір штрафу при самостійному виправлені помилки, шляхом подання Уточнюючого розрахунку становить 3% від суми донарахованих податкових зобов`язань (абзац 4 п.50.1 ст.50 ПК України) (Податкова декларація з податку на додану вартість та уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок додаються до даного відзиву. Слід зазначити, що до посадових обов`язків головного бухгалтера Підприємства, визначених посадовою інструкцією (копія посадової інструкції головного бухгалтера додається), віднесено, зокрема, здійснення заходів щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства (пункт 2.5), забезпечення своєчасного складання податкової та фінансової звітності на підставі даних фінансових документів і бухгалтерських записів, подання її в встановленому порядку до відповідних органів (пункт 2.7), забезпечення складання статистичної та податкової звітності Підприємства та надання її у відповідні органи (пункт 2.10) тощо. Підсумовуючи вищевикладене, на думку підприємства, звільнення головного бухгалтера [PERSON] відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства України та за погодженням з Державною судовою адміністрацією України, відповідно до вимог Статуту підприємства. Щодо поданих повторних заяв на звільнення [PERSON] , представник відповідача вказує, що 18 травня 2020 року на адресу підприємства надійшов лист від [PERSON] , додатком до якого була заява на звільнення за власним бажанням з 14 травня 2020 р., згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України. Тобто, бажана дата звільнення передує даті фактичного отримання листа, що суперечить чинному законодавству та відповідно унеможливлює розгляд заяви. Згодом, а саме 20 травня 2020 року підприємство отримало від [PERSON] конверт, який містив лист від 19.05.2020 та оригінал листка непрацездатності серія АДШ № 278578 за період хвороби з 14.05.2020 року по 18.05.2020 року. У зв`язку з чим, підприємством був підготовлений наказ від 20.05.2020 № 89-К «Про внесення змін до наказу від 14 травня 2020 року № 74-К», яким внесено зміни до наказу Підприємства від 14 травня 2020 року № 74-К «Про припинення трудового договору», змінивши дату звільнення з 14 травня 2020 року на 19 травня 2020 року (дата з якої необхідно [PERSON] стати до роботи, зазначена в листку непрацездатності), а також вдруге здійснено розрахунок з виплатою всіх сум, що належали [PERSON] , відповідно до ст. 116 КЗпП України. Також, представник відповідача вказує, що позивач у позовній заяві відмітила, що підприємство не надіслало [PERSON] трудову книжку, чим начебто порушило 47 КЗпП України. Однак, позивач у позові зазначила неправдиву інформацію, оскільки підприємство неодноразово намагалось видати останній трудову книжку. Оскільки, 14 травня 2020 року працівники відділу кадрів та соціальних питань відповідно не мали можливості видати їй трудову книжку, так як [PERSON] покинула своє робоче місце, не повідомивши про це нікого із працівників Підприємства, а також беручи до уваги неможливості підтвердження останньою факту відкриття листка непрацездатності, працівниками відділу кадрів та соціальних питань наприкінці робочого дня було направлено на адресу [PERSON] лист від 14 травня 2020 року № 2240/6/05-00-20 з пропозицією отримати трудову книжку за адресою Підприємства. Однак [PERSON] не виявила бажання власноруч забрати свою трудову книжку та письмово не повідомила Підприємство щодо надсилання такої трудової книжки поштовим зв`язком. У зв`язку з чим, 03 червня 2020 року підприємством було підготовлено та надіслано [PERSON] ще один лист № 2542/6/06-00-20, який вручено їй 16 червня 2020 року. Враховуючи відсутність реагування [PERSON] на раніше надісланий їй лист, підприємство 19 червня 2020 року було вимушено звернутися до [PERSON] втретє листом № 2773/6/05-00-20, оскільки вона так і не прибула до офісу підприємства для отримання трудової книжки або не надала згоди на надсилання її трудової книжки поштою. Однак, як і минулі рази [PERSON] проігнорувала прохання підприємства щодо отримання трудової книжки. Після вказаних вище подій, 02 липня 2020 року на адресу підприємства був надісланий лист від [PERSON] , у якому остання виявила бажання отримати все ж таки свою трудову книжку та попросила підприємство надіслати їй, шляхом поштового зв`язку. 14.07.2020 року підприємством на адресу [PERSON] був направлений лист №3254/6/06-00-20 разом із трудовою книжкою останньої. Підтвердженням цього є опис вкладення та поштова накладена. Однак, [PERSON] свідомо відмовилась отримувати даний лист з трудовою книжкою, внаслідок чого дане повідомлення повернулось на адресу підприємства. Тобто, підприємство дотримуючись норм чинного законодавства, неодноразово намагалось видати [PERSON] трудову книжку, однак остання всіляко ігнорувала листи з предмету отримання трудової книжки. Представник відповідача зазначив, що підприємство у своїх діяльності керується Конституцією та законодавством України, діє виключно в правовому полі і на принципах безумовного дотримання прав і свобод громадян, та жодним чином не порушувало прав позивача та вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. 14.12.2020 позивачем було подано відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що хронологія подій, викладена відповідачем, є невірною, оскільки зазначені дії свідчать проте, що всі заяви були підготовлені заздалегідь. Окрім цього, позивач вказує, що подала заяву про звільнення начальнику кадрів [PERSON] у присутності фінансового директора [PERSON] . Таким чином, позивач не погоджується з твердженнями представника відповідача, оскільки вважає, що її було звільнено з порушеннями законодавства а саме: - підприємство відмовилось прийняти у неї заяву на звільнення, яку вона подала при свідках до відділу кадрів та соціальних питань, а також направляла на поштову адресу підприємства; - звільнено відбулося, згідно наказу №74 від 14.05.20, під час її тимчасової непрацездатності; - наказ № 74К від 14.05.2020, виконаний на підставі наказу №79-ОД від 14.05.20 і розпорядження 9-Р від 14.05.2020, в яких є посилання на посадову інструкцію фінансового директора, і які на час створення не містили підстав щодо накладання на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді її звільнення, а саме: актів службових перевірок, службових записок, доповідних з додаванням документальних доказів і в яких не зазначено факту встановлення нею одноразового грубого порушення, яке би привело мене до звільнення з застосуванням п.1 ст. 41 КЗпП України; - наказ № 74К створений без погодження Судової державної адміністрації України (ДСАУ) щодо звільнення позивача, не зазначене посилання на погодження ДСАУ і не ознайомлено позивача з цим погодженням. Таким чином, позивач вказує, що твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки підприємство діяло з порушення законодавства. 15.01.2021 представником відповідача були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких представник вказує, що зазначені вище обставини позивачки не підтверджені жодними доказами. Позивач у відповіді на відзив лише зазначила, що дані обставини начебто можуть бути підтверджені [PERSON] , однак позивачка не зазначила, що [PERSON] також була звільнена на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов`язків), тобто остання не являється працівником підприємства, як зазначила позивачка на сторінці 1 абзац 7 відповіді на відзив. Окрім цього, представник відповідача звернув увагу суду, що посилання позивача щодо невірності заповнення документів є безпідставними. Так, позивач у відповіді на відзив зазначила, що в розпорядженні від 14.05.2020 №9-Р та в Наказі 79-ОД «Про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » зазначене посилання на посадову інструкцію фінансового директора Підприємства «Інформаційні судові системи». Представник звернула увагу, що у вказаному вище Розпорядженні від 14.05.2020 № 9-Р та в Наказі від 14.05.2020 № 79-ОД зазначена виключно технічна помилка. Разом з цим, Розпорядження від 14.05.2020 та Наказ від 14.05.2020 №79-ОД «Про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » містить також посилання на постанову Кабінету Міністрів від 28.02.2000 року №419 «Про затвердження Порядку подання фінансової звітності» та Закону України «Про подання фінансової звітності за 2019 р. та пояснення [PERSON] . Окрім зазначеного вище, у відзиві на позовну заяву відповідачем було вірно зазначено, що [PERSON] було порушено посадові обов`язки головного бухгалтера підприємства, які визначені посадовою інструкцією, зокрема, здійснення заходів щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства (пункт 2.5), забезпечення своєчасного складання податкової та фінансової звітності на підставі даних фінансових документів і бухгалтерських записів, подання її в встановленому порядку до відповідних органів (пункт 2.7), забезпечення складання статистичної та податкової звітності Підприємства та надання її у відповідні органи (пункт 2.10) тощо. Позивач у відповіді на відзив зазначила, що начебто Наказ від 14.05.2020 №79-ОД «Про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » містить помилку, оскільки такий Наказ не містить зазначені підстави, а саме акти службових розслідувань та службових записок, доповідних, тобто документів на підставі яких накладено це дисциплінарне стягнення. На противагу заявленому вище, представник відповідача вказує, що будь-яке звільнення працівника оформляється наказом, складеним типовою формою № П-4, затвердженою наказом Держкомстату від 05.12.08 р. № 489, або в довільній формі. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003 затверджено наказом Держспоживстандарту від 07.04.03 р. № 55), згідно з яким обов`язковими реквізитами наказу є: найменування установи; назва виду документа (у нашому випадку - наказ); дата складання; реєстраційний індекс (номер). Указується порядковий номер, який може бути доповнений індексом справи за номенклатурою справ (наприклад, «Наказ № 32-к», де «к» означає, що це кадровий наказ); заголовок документа, з якого повинно бути зрозуміло, про що наказ (наприклад, «Про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення»); текст наказу з повним формулюванням підстави для звільнення з посиланням на пункт і статтю КЗпП; підпис. Тобто, з огляду на інформацію зазначену в попередньому абзаці, Наказ Підприємства від 14.05.2020 № 79-ОД «Про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » на думку представника відповідача, повністю відповідає вимогам оформлювання документів ДСТУ 4163-2003 затверджено наказом Держспоживстандарту від 07.04.03 р. № 55. Представник відповідача зазначає, що підприємством був підготовлений наказ від 20.05.2020 № 89-К «Про внесення змін до наказу від 14 травня 2020 року № 74-К», яким внесено зміни до наказу Підприємства від 14 травня 2020 року № 74-К «Про припинення трудового договору», змінивши дату звільнення з 14 травня 2020 року на 19 травня 2020 року (дата з якої необхідно [PERSON] стати до роботи, зазначена в листку непрацездатності), а також вдруге здійснено розрахунок з виплатою всіх сум, що належали [PERSON] , відповідно до ст. 116 КЗпП України. Тобто, з огляду на вищевикладене, підприємство діяло у відповідності до існуючих фактичних обставин та згідно норми ч.3 статті 40 КЗпП України. Крім того, [PERSON] була звільнена з роботи 19 травня 2020 року, на цей час Підприємство не мало відомостей щодо непрацездатності, тобто на день звільнення. Таким чином порушень законодавства про працю не вбачається. Також, представник вказує, що у позовній заяві позивач зазначила необхідність стягнення вихідної допомоги, однак в позовних обґрунтуваннях позивач не зазначила правові підстави стягнення з відповідача на користь позивача такої вихідної допомоги. Оскільки, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60), від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (пункт 53). З врахуванням даних обставин та пояснень у відзиві, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.02.2021 позивачем у судовому засіданні було подані заперечення на заперечення представника відповідача, в яких остання повторно посилалась на обставини, які зазначені у позові та відповіді на відзив. 23.02.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача зазначила, що порушень трудового законодавства зі сторони підприємства не було. Окрім цього, позивач була звільнена не у період непрацездатності, оскільки у роботодавця на момент винесення наказу на звільнення було відсутнє підтвердження непрацездатності працівника. Після надання такого підтвердження, яке надійшло на адресу підприємства 20.05.2020, був підготовлений Наказ від 20.05.2020 № 89-к «про внесення змін до наказу від 14.05.2020 № 74-к», яким внесено зміни до Наказу підприємства від 14.05.2020 № 74-к, змінено дату звільнення з 14.05.2020 на 19.05.2020, а також вдруге здійснено розрахунок з виплатою всіх сум, що належали позивачці у відповідності до ст. 116 КЗпП України. Окрім цього, представник відповідача звернула увагу, що порушення, вчинене [PERSON] було виявлено у ході службового розслідування, яке проводилось на той час комісією створеною відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 29 квітня 2020 року № 206 «Про проведення службового розслідування стосовно генерального директора Державного підприємства «Інформаційні судові системи». За результатами проведення службового розслідування Державною судовою адміністрацією був встановлений факт несвоєчасного подання фінансової звітності за 2019 рік, зокрема перевіркою своєчасності подання фінансової звітності Підприємства за 2019 рік встановлено, що порушення вимог Порядку подання фінансової звітності, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2000 № 419, фінансова звітність ДП «ІСС» за 2019 рік подана до Державної служби статистики України із запізненням. Також, згідно акту службового розслідування ДСА України, встановлено факт безпідставного подання уточнюючого розрахунку податкових зобов`язань з податку на додану вартість за грудень 2019 р. 20 січня 2020 року, державним підприємством «Інформаційні судові системи» було подано Податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2019 рік, в якій зокрема задекларовано до сплати у державний бюджет податок на додану вартість у сумі 2 083 243 грн. 30 січня 2020 року підприємством подано уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість, у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок за грудень 2019 р., яким було зменшено податок на додану вартість до сплати державного бюджету на суму 2 065 744 грн. та задекларовано лише 17 499 гривень. Також перевіркою встановлено, що на підприємстві відсутні первинні документи, які відображають таке безпідставне зменшення податку на додану вартість на суму 2 065 744 грн. Разом з цим, наявне повідомлення про злочин до правоохоронних органів в.о. генерального директора ДП «Інформаційні судові системи» про ухилення від сплати податків, шляхом підроблення офіційних документів [PERSON] та [PERSON] , копію якого долучено до матеріалів даної справи, а також супровідний лист ГУ НП у м. Києві Голосіївського управління поліції від 28.09.2020 №13508/125/47/02-2020. Дані документи долучені до матеріалів справи. Також, в рамках розгляду справи судом було допитано свідка - [PERSON] , яка зазначила, що позивач при ній написала заяву про звільнення, однак в кадрах останнім було відмовлено в прийнятті їх заяв. Позивачу надали два накази про звільнення, після чого остання надавала пояснення щодо даних обставин. З врахуванням даної ситуації, позивачу стало погано, у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до лікаря. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив з тверджень позивача, що 17 жовтня 2019 року позивача було прийнято на посаду головного бухгалтера державного підприємства «Інформаційні судові системи», на підставі наказу від 16.10.2019 року № 310-к (а.с. № 54). 14 травня 2020 року о 09:41 год., як зазначає позивач, що вона написала та подала до відділу кадрів та соціальних питань ДП «Інформаційні судові системи» заяву ві 13.05.2020 року на звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці») та умов колективного договору (невиконання п.4.3., 4.12 Колективного договору), а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року (а.с. 29). Також у заяві наявна вимога виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, на підставі ст. 44 КЗпП України. Однак, начальник відділу кадрів та соціальних питань ДП «Інформаційні судові системи» [PERSON] відмовилася приймати та реєструвати заяву позивача про звільнення без будь-якого обґрунтування, лише зазначивши, що вона отримала усну вказівку від виконуючого обов`язки генерального директора [PERSON] про заборону приймати від позивача заяву на звільнення, тим самим порушивши її права, що передбачені ст. 43 Конституції України та ст. 38 КЗпП України. Позивач стверджує, що 14.05.2020р. о 9:54 год. начальник відділу кадрів та соціальних питань ДП «Інформаційні судові системи» [PERSON] надала позивачу на ознайомлення розпорядження виконуючого обов`язки генерального директора [PERSON] від 14.05.2020 року № 9-р, в якому останню було зобов`язано надати письмове пояснення стосовно питання несвоєчасного подання фінансової звітності за 2019 рік. Позивач звертає увагу суду, що розпорядження № 9-р від 14.05.2020р. надано їй на ознайомлення о 09.54 год., а термін надання її письмових пояснень, відповідно до вказаного розпорядження, становив до 10.00 год., 14.05.2020р., тобто строк виконання 5 хв. Позивач вказує, що одночасно з цим о 09:54 їй було надано на ознайомлення два накази: - про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення № 79-ОД від 14.05.2020р., який вже був підписаний виконуючим обов`язки генерального директора ДП «ІСС» [PERSON] з врахуванням письмових пояснень, які позивач не встигла надати; - наказ № 74-К від 14.05.2020 року про звільнення позивача із займаної посади на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України - одноразове грубе порушення трудових обов`язків (несвоєчасне подання фінансової звітності за 2019 рік), який був вже завізований начальником відділу кадрів та соціальних питань [PERSON] та в.о. начальника відділу юридичного супроводження [PERSON], та зареєстрований, тобто підготовлений заздалегідь. З даними наказом позивач була ознайомлена і повідомила відповідача про незгоду з формулюванням причин звільнення, зазначених в наказі № 74-К від 14.05.2020 року про звільнення позивача із займаної посади, на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України - одноразове грубе порушення трудових обов`язків (несвоєчасне подання фінансової звітності за 2019 рік). Поряд з цим, з метою виконання розпорядження від 14.05.2020 року № 9-р, позивачем було надано письмові пояснення від 14.05.2020 року, в яких позивач зазначила, що фінансова звітність подана вчасно, надала копії квитанцій щодо вчасного подання та прийняття фінансової звітності за 2019 рік, та повідомила що перевірити вчасність подання фінансової звітності за 2019 рік можливо в програмі «Медок» та в електронному кабінеті платника податків Державної фіскальної служби України. Позивач зазначає, що при видачі виконуючим обов`язки генерального директора ДП «ІСС» [PERSON] вказаних вище наказів, письмові пояснення позивача та докази до уваги не бралися, що свідчить про звільнення її із займаної посади з особистих мотивів, відповідальність за яке передбачена ст. 172 Кримінального кодексу України. Окрім цього, 14.05.2020 року об 11:00 год., після зазначених вище дій начальника відділу кадрів та соціальних питань ДП «ІСС» [PERSON] та виконуючого обов`язки генерального директора ДП «ІСС» [PERSON], під час перебування на робочому місці, стан позивача погіршився і вона була змушена викликати швидку невідкладну допомогу та була госпіталізована з діагнозом гіпертонічний криз. Вказаний факт підтверджується листком непрацездатності від 14.05.2020 року серія АДШ 278578, який виданий на період з 14.05.2020 року по 19.05.2020 року. 14.05.2020 року позивачем було повторно надано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці») та умов колективного договору (невиконання п.4.3., 4.12 Колективного договору), а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року, шляхом направлення на адресу ДП «ІСС» листа із вказаною заявою про звільнення 14.05.2020 року. Також у заяві наявна вимога виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. У відповідь на листи від 13.05.2020 року та 19.05.2020 року, позивач отримала лист від ДП «ІСС» № 2542/6/06/-00-20 від 03.06.2020 року на поштову адресу. Згідно цього листа позивача повідомлено про звільнення із займаної посади 14.05.2020 року, на підставі наказу № 74-к від 14.05.2020 року, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п.1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з несвоєчасним поданням фінансової звітності за 2019 рік, також позивач отримала копії наказів № 74-К від 14.05.2020, № № 89-К від 20.05.2020 щодо звільнення із займаної посади головного бухгалтера за п.1 ст.41 КЗпП України, але трудову книжку позивач не отримала. Цим листом, на думку позивача, відповідач підтвердив факт отримання 14.05.2020 року заяви на звільнення за власним бажанням 14.05.2020 року, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці») та умов колективного договору (невиконання п.4.3., 4.12 Колективного договору), а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року, а також факт отримання листка непрацездатності серія АДШ 278578, який виданий на період з 14.05.2020 року по 19.05.2020 року. Позивачем було направлено лист на поштову адресу ДП «ІСС» з повторною вимогою провести повний розрахунок з виплатою всіх сум, що належать позивачу від підприємства на день звільнення, на підставі ч.1 ст. 116 КЗпП України та направити на поштову адресу її трудову книжку, але на день подання позовної заяви до суду на цей лист ДП «ІСС» не надало відповіді та не направило позивачу її трудову книжку. Незважаючи на це, відповідач підтвердив звільнення позивача 14.05.2020 року, відповідно до наказу № 74-К від 14.05.2020 року про звільнення її із займаної посади на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України, одноразове грубе порушення трудових обов`язків - несвоєчасне подання фінансової звітності за 2019 рік. Також, 16.06.2020 року разом з листом від № 2542/6/06/-00-20 від 03.06.2020 року та наказом № 74-К від 14.05.2020 року позивачем було отримано копію наказу № 89-К від 20.05.2020 року, яким було внесені зміни до наказу підприємства від 14.05.2020 року №74-к «Про припинення трудового договору» та змінено дату звільнення на 19.05.2020 року, але трудову книжку не надіслано. Таким чином, позивач вважає, що вказані дії відповідача є грубим порушенням ст. 43 Конституції України та ст. 36, 38, 40, 41, 44, 49, 115, 116, 149 КЗпП України, що призвело до порушення прав позивача. Окрім цього, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити вихідну допомогу та середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц. Статтею 36 КЗпП України закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед іншого п. 4 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Пунктом 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, в тому числі у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою статті 41 КЗпП України, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 цього Кодексу, якою регламентовано розірвання договору власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно пункту 27 Постанови Пленуму, на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов`язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою статті 41 КЗпП України, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 цього Кодексу, якою регламентовано розірвання договору власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Так, в рамках з наданих пояснень представника відповідача та наданих документів у службовій записці начальника управління фінансового забезпечення та контролю [PERSON] від 13.05.2020 року зазначено, що відповідно до квитанцій роздрукованих з програмного забезпечення «Медок» від 02.03.2020, в яких зазначено реєстраційний номер звіту 9005053017, який було доставлено 28.02.2020 о 23 год. 03 хв. та реєстраційні номера звітів 9005148633, 9005148544, 9005148639, 9005148548, 9005148462, 9005191949, 9005187748 (а.с. №99-100) зафіксовано час та дату доставлення звітів до Центру обробки електронних звітів Держстату України о 17 год. 02 хв. 02.03.2020. В даних квитанціях також зазначено, що кінцевий термін подання форми 28.02.2020. Вищезазначене підтверджує факт несвоєчасності подання фінансової звітності та є порушенням вимог чинного законодавства стосовно подання статистичної звітності, а саме порушення вимог постанови Кабінету Міністрів від 28.02.200 року №419 «Про затвердження положень та посадових інструкцій». Надання органам державної статистики даних для проведення державних статистичних спостережень із запізненням тягне за собою відповідальність, яка встановлена статтею 186-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Оскільки до посадових обов`язків головного бухгалтера підприємства, визначених посадовою інструкцією (а.с. №136-147), віднесено, зокрема, здійснення заходів щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства (пункт 2.5), забезпечення своєчасного складання податкової та фінансової звітності на підставі даних фінансових документів і бухгалтерських записів, подання її в встановленому порядку до відповідних органів (пункт 2.7), забезпечення складання статистичної та податкової звітності Підприємства та надання її у відповідні органи (пункт 2.10) тощо. Як вже зазначалось, порушення вчинене [PERSON] було виявлено у ході службового розслідування, яке проводилось на той час комісією створеною відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 29 квітня 2020 року № 206 «Про проведення службового розслідування стосовно генерального директора державного підприємства «Інформаційні судові системи». Так, вбачається, що підприємством позивач була звільненно на підставі п.1 ст. 41 КЗпП, з зазначених вище обставин, а саме: "у зв`язку з несвоєчасним поданням фінансової звітності за 2019 рік". Вбачається, що 14.05.2021 В.о. Голови Державної судової адімінстрації України Гізатуліної Л. було погоджено звільнення головного бухгалтера Державного підприємства «Інформаційні судові системи» [PERSON] та видано наказ про звільнення. Разом з цим, відповідно до положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Так, з пояснень та наданих документів вбачається, що в результаті отриманих даних, відповідач звільнив позивача з займаної посади 19.05.2021, оскільки у відповідності до листка непрацездатності (а.с. №37), позивач перебувала на лікарняному з 14.05.2021 по 18.05.2021. З врахуванням даних обставин, 20.05.2020 було видано наказ №89-к, за підписом В.о. генерального директора [PERSON], про внесення змін до наказу від 14.05.2020 року №74-К, а саме змінено дату звільнення позивача з 14.05.2021 на 19.05.2021 та здійснено оплату тимчасової непрацездатності [PERSON] за період хвороби. Окрім цього, у відповідності до платіжного доручення від 14.05.2021 відповідач здійснив остаточний розрахунок при звільненні за травень 2020 в розмірі 14 854 грн. 77 коп. (.а.с. №171). 21.05.2020 позивачу були перераховані кошти в рахунок лікарняних за травень 2020 року в розмірі 5 329 грн. 37 коп. (а.с. №173). 03.07.2020 позивачу були перераховані кошти в рахунок лікарняних за травень 2020 року в розмірі 5 069 грн. 51 коп. (а.с. №175). Таким чином, суд вважає, що звільнення відбулось в період, коли позивач не перебувала на лікарняному, оскільки при отриманні листка непрацездатності відповідачем були внесенні зміни до наказу та здійснено розрахунок лікарняних, що свідчить про те, що відповідачем були враховані всі обставини з метою недопущення порушення прав позивача. Крім того, згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з цим, як суд раніше зазначив, відповідачем було здійснено розрахунок з позивачем, що підтверджується наданими платіжними дорученням, що свідчить про те, що з відповідача не підлягає стягненню середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також, з врахуванням того, що суд прийшов до висновку про те, що звільнення позивача на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог законодавства, не підлягає стягненню вихідна допомога при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, як і компенсація за затримку її виплати. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що всі доводи позивача спростовуються доказами відповідача. Тобто, в силу наданих доказів встановлено, що позивача звільнено на законних підставах, у зв`язку з грубим порушенням своїх професійних обов`язків. Також, у зв`язку з госпіталізацією позивача стороною відповідача при отриманні листка непрацездатності вчинено всі необхідні дії, щоб остання була звільнена законним чином та з здійсненням відповідного розрахунку. Щодо посилань позивача на те, що відповідач не мав права звільняти її на підставі ч.1 ст. 41 КЗпП України, не свідчить про незаконність рішення підприємства, оскільки не підтверджується належними доказами та обгрунтуваннями. Окрім цього, вбачається, що службова перевірка діяльності позивача здійснювалась до звільнення, позивачу могло бути відомо про вказані обставини, що свідчить про те, що остання могла свідомо писати заяву про звільнення, з метою уникнення відповідальності. Також, щодо посилань на не надання трудової книжки вбачається, що підприємством неодноразово спрямовувались листи щодо отримання позивачем трудової книжки, а тому твердження позивача щодо не надання трудової книжки не знайшли свого підтвердження. Окрім цього, суд відноситься критично до наданих пояснень свідка [PERSON] , оскільки ввважає їх недостовірними, а також приймає до уваги, що остання була також звільненна з займаної посади з зазначених вище обставин, а тому свідчення останньої несуть суб`єктивний характер та не свідчать про неправомірність дій відповідача. Дослідивши всі обставини справи в силу наданих доказів, суд прийшов до висновку, що відповідачем були спростовані доводи позивача щодо незаконності дій підприємства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, позов не підлягає задоволенню, у зв`язку його необґрунтованістю.

Outcome: dismissed