Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мар»ївського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад-дошкільний навчальний заклад», Мар»ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, уточнивши який, посилався на те, що у період з 02.07.2012 року по 25.07.2012 року він тимчасово працював сторожем у Мар»ївській школі, у наступному році також з 03.06.2013 року по 26.06.2013 року був прийнятий на роботу на тих же умовах, проте, трудову книжку одержав лише 14.08.2013 року, зазначає, що після звільнення його з роботи 25.07.2012 року до 31.05.2013 року не отримав трудової книжки, запрошень від роботодавця до нього не надходило, оскільки не міг знайти офіційну роботу, трудова книжка йому була не потрібна і він за нею за місцем роботи не звертався, вважає, що роботодавцем порушені його права та він повинен нести відповідальність, передбачену законом, а саме відшкодувати йому за затримку видачі трудової книжки за період з 25.07.2012 року до 31.05.2013 року (10 місяців) середній заробіток у сумі 23 855, 35 грн. та моральну шкоду, яку позивач оцінив у розмірі 10000 грн., що змусило його звернутися до суду з позовом. У судове засідання позивач не з»явився, від його представника до суду надійшла заява, у якій представник підтримав позов, просив суд його задовольнити, розглянути справу за його відсутністю. Представник відповідача Мар»ївського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад-дошкільний навчальний заклад» у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача Мар»ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області у судове засідання не з»явився, надав суду заяву, у якій позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, просив суд розглянути справу за його відсутністю. Суд вважає за вказаних обставин за можливе розглядати справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов не є обгрунтованим та у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з позову та доданих до нього документів, позивач просить суд стягнути з відповідачів за період з 25.07.2012 року до 31.05.2013 року (10 місяців) середній заробіток у сумі 23 855, 35 грн. як матеріальної шкоди внаслідок затримки видачі трудової книжки. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду сторожа Мар»ївського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад-дошкільний навчальний заклад» тимчасово на час відпустки основного працівника з 02.07.2012 року по 25.07.2012 року, звільнений на підставі його заяви від 25.07.2012 року. Наступного року, а саме, з 03.06.2013 року по 27.06.2013 року [PERSON] також працював на умовах строкового трудового контракту сторожем у вказаному навчальному закладі, був звільнений внаслідок закінчення строку відпустки основного працівника, на підставі його заяви від 26.06.2013 року. Про те, що [PERSON] не сплатили розрахунок (заробітну плату) при звільненні у 2012 році чи у 2013 році позивач не зазначає, а лише вказує на те, що йому роботодавець вчасно не повернув трудову книжку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 року (№ 4-рп/2012, справа № 1-5/2012) Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Суд вважає, що позивачем пропущено встановлений законом тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки про порушення своїх прав він дізнався або повинен був дізнатися відразу після його звільнення з роботи у липні 2012 року, про що він зазначає у позові, що оскільки не міг знайти офіційну роботу, трудова книжка йому була не потрібна і він за нею за місцем роботи не звертався. До суду з позовом [PERSON] звернувся лише у грудні 2013 року, тобто з пропуском вказаного строку. Клопотання чи заяви про поновлення встановленого законом строку до суду від позивача не надходило та у змісті позову не міститься, як і будь-яких поважних причин його пропуску, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Конституційний Суд України у наведеному рішенні також встановив, що підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. За таких обставин, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Висновки суду узгоджуються з положеннями, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", зокрема у п. 4, відповідно до якого, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Будь-яких істотних доказів, що б спростовували висновки суду та встановлювали зворотнє, позивачем суду надано не було. Таким чином, позов не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, є безпідставним та необґрунтованим, отже, у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed