Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

09 жовтня 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (том І а.с.2-7), в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 5707С108 від 26.09.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України» в особі філії ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України» в м. Кривий Ріг; визнати припиненим договір поруки від 26.09.2007 року №5707Р129 укладений між ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що 26.09.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Державний імпортно-експортний банк України» в особі керуючого філією ВАТ «Укрексімбанк» в м. Кривий Ріг, правонаступником якого є ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України» укладено кредитний договір №2707С108 на суму 3 500 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 10,5% річних, але не менше 18,5%, строком користування до 25.09.2014 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26.09.2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки №5707Р129, згідно умов кого поручитель зобов`язується з метою задоволення вимог банку, що існують на підставі кредитного договору, погасити непогашену заборгованість позичальника перед банком в розмірі заборгованості за кредитним договором, та позичальник не відреагував на повідомлення банку про необхідність повернення основної суми кредиту, відсотків, комісій, тощо, які обумовлені в кредитному договорі. У такому випадку поручитель несе відповідальність по боргам позичальника в частині основної суми кредиту, відсотків, тощо, які обумовлені в кредитному договорі. Позивач вважає вказаний кредитний договір таким, що не відповідає чинному законодавству, грубо порушує його права як поручителя. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2017р. відкрито провадження у вказаній справі (том І а.с.37). Ухвалою суду від 12.11.2018р. цивільну справу залишено без розгляду (том І а.с.166-167), яку постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2019р. скасовано (том І а.с.242-243). Ухвалою суду від 02.10.2019р. справу прийнято до розгляду та продовжено розгляд (том І а.с.247). Про день, час та місце судового засідання учасники справи повідомлялись відповідно до положень ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач надав до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи відкласти на іншу дату. Відповідач в особі свого представника адвоката Жданюк Т.С., надав письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести без своєї участі. Проти вимог позову заперечує та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі із врахуванням підстав викладених у відзиві на позов. Співвідповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв та відзиву на позов не надсилала. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 26 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний імпортно-експортний банк України» (правонаступником якого є АТ «Державний імпортно-експортний банк України») та [PERSON] укладено кредитний договір №5707С108, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 3 500 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у торзі мі ставки НБУ +10,5% річних, але не менше 18,5% річних (том І а.с.8-11). 26 вересня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки №5707Р129, за умовами якого позивач зобов`язався перед банком відповідати за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань [PERSON] по кредитному договору №5707С108 від 26.09.2007 року (том І а.с.12-13). 30 січня 2008 року додатковим договором № 5707С108-1 до кредитного договору, внесено зміни до п. 2.2.1 ст. 2 «Кредит та проценти», з яких вбачається, що позичальник щомісячно сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у Валюті Кредиту в розмірі річної процентної ставки 18,5 % річних» (а.с.86). 12 грудня 2008 року додатковим договором № 5707С108-2 до кредитного договору, внесені зміни до п. 2.2.1. ст. 2 «Кредит та проценти», з яких вбачається, що позичальник щомісячно сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у Валюті Кредиту в розмірі річної процентної ставки 22,50 % річних» (а.с.87). 25 березня 2010 року договором № 5707С108-3 до кредитного договору внесені зміни до п. 2.2.1. ст. 2 «Кредит та проценти», з яких вбачається, що позичальник щомісячно сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у Валюті Кредиту в розмірі річної процентної ставки на рівні 0,1% річних». Крім того, додатковим договором від 25 березня 2010 року до кредитного договору внесено зміни до кредитного зобов`язання, а саме: виключено з 01.03.2010 пункт 2.2.2. кредитного договору. Цей пункт передбачав сплату позичальником грошових комісій за управління кредитом. Таким чином, позичальник позбувся сплати комісій; змінено пункт 2.2.1. кредитного договору, який у редакції додаткової угоди № 2 передбачав збільшення процентної ставки на 2% річних за невиконання умов кредитного договору. Завдяки додаткового договору № 3 у пункті 2.2.1. скасовано нарахування цих штрафних санкцій; виключено пункт 2.4.2. кредитного договору. Цей пункт передбачав сплату позичальником пені за порушення строків погашення кредиту, процентів та платежів. Завдяки додаткового договору № 3 позичальник позбувся сплати пені (а.с.87). З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2009 року ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України» зверталось до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ПрП «Фантом » про стягнення заборгованості. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 09.01.2015 року задоволено вимоги позову, яке скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2015 року та ухвалено нове, яким стягнуто на користь ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України» солідарно із [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №5707С108 від 26.09.2007 року станом на 28.04.2011 року у сумі 4 406 834,07 грн., яка складається з 3 407 777,28 грн. заборгованості за кредитом, 593 352,40 грн. заборгованості за відсотками та 410 704,39 грн. заборгованості по пені; стягнуто користь ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України» солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №5707С108 від 26.09.2007 року станом на 28.04.2011 року у сумі 4 406 834,07 грн., яка складається з 3 407 777,28 грн. заборгованості за кредитом, 593 352,40 грн. заборгованості за відсотками та 410 704,39 грн. заборгованості по пені. А, в липні 2013 року позивач звертався до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу із позовом до ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України», третя особа [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, який рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 06.02.2015 року задоволено, яке у свою чергу рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.04.2015 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] (том І а.с.53-55). Згідно із ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, розглядаючи у сукупності укладених усіх додаткових угод, зокрема від 25.03.2010 року, згідно якої відсоткова ставка за користування кредитним коштами зменшено до 0,1 % річних, що в свою чергу зменшило обсяг загальних зобов`язань за кредитним договором, не можна виходити із того, що положення позивача було погіршено збільшенням відсоткової ставки за кредитним договором, так саме цією додатковою угодою вона була максимально знижена банком. Так, обсяг відповідальності поручителя [PERSON] не збільшився, а навіть зменшився, оскільки зазначеним додатковим договором № 3 від 25.03.2010 року відсоткова ставка за кредитом зменшилась до 0,1 % річних. Ця відсоткова ставка діє і на день розгляду справи у суді. З урахування цього обсяг відповідальності поручителя [PERSON] за умовами кредитного договору № 5707С108 від 26.09.2007 року зменшився на 82 9821, 25 грн. Аналогічний висновок суду міститься у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.04.2015 року, яким скасовано рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 06.02.2015 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний імпортно-експортний банк України», третя особа [PERSON] про визнання договору поруки припиненим (том І а.с.53-55). Встановлені обставини судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, тому при розгляді даної справи дані висновки є преюдиціальними та доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Підставами для припинення поруки можуть бути лише ті факти, які виникли після вчинення правочину. Закон пов`язує припинення поруки зі зміною зобов`язання, забезпеченого порукою. Отже, згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.02.2014 року № 6-160цс13. У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Обсяг зобов`язань поручителя [PERSON] перед Банком за невиконання чи неналежне виконання кредитних зобов`язань боржником [PERSON] визначено Договором поруки від 26.09.2007 року. Згідно з п. 1.1.6. договору поруки позивач ознайомлений із умовами Кредитного договору № 5707С108 від 26 вересня 2007 р., укладеного з [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Таким чином, зважаючи на вищезазначене суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання поруки припиненою є безпідставними та необґрунтованими, так як жодних належних доказів в обґрунтування того, що обсяг його відповідальності збільшився не надано, у зв`язку із чим, вимоги задоволенню не підлягають. Щодо вимог позову про визнання кредитного договору недійсним суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Кредитний договір №5707С108 від 26.09.2007 року, який позивач просить визнати недійсним, укладено між відповідачем та [PERSON] , які у свою чергу, під час його укладення погодили розмір процентної ставки, сукупні послуги позичальника, порядок погашення кредиту та періодичність платежів. Доказів того, що [PERSON] заявляла вимоги про визнання його недійсним не надано. Отже, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договорів, оскільки [PERSON] не довів жодними належними, достовірними доказами того, що його права як поручителя було порушено, так як він не є безпосередньо стороною правочину, а також того, що його права та законні інтереси порушено вчиненням даного правочину. Щодо позовної вимоги про визнання пропущеного строку для подання позову пропущеним з поважних причин та поновлення його суд виходить із наступного. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Як роз`яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009р., встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, з огляду на те, що позивачем позов не доведений, суд не вважає за доцільне застосовувати строки позовної давності, та відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог по суті. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, враховуючи вищевикладене, за своїм власним переконанням суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги відмову в задоволенні позову, підстави для відшкодування судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed