Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

16 жовтня 2013 року ПАТ комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом та штрафу. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що згідно договору без номеру від 7 жовтня 2005 року, укладеного між банком і [PERSON] останній отримав кредит в розмірі 2500грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору він складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. Відповідач [PERSON] кредитні зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим станом на 31 серпня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 5277грн.89коп., відсоткам за користування кредитом в сумі 15483грн.05коп., штрафу (фіксована сума) в розмірі 500грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1038грн.05коп., а всього в розмірі 22298грн.99коп. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. Заочнім рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 9 грудня 2013 року цей позов був задоволений. Ухвалою того ж суду від 30 січня 2014 року вказане заочне рішення було скасовано і справа призначена до судового розгляду у загальному порядку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, оскільки строк дії кредитної картки був встановлений до липня 2008 року, продовжений до квітня 2009 року. Останнє погашення [PERSON] тілу кредиту та відсотків за користування кредитом мало місце у листопаді 2008 року. Строк позовної давності необхідно розраховувати з кожної дати неповернення кредиту, але у будь якому випадку не пізніше 1 травня 2009 року. Звернувшись до суду 16 жовтня 2013 року, позивач пропустив строк звернення до суду за захистом свого права, і він просить при вирішенні спору застосувати позовну давність. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам. Судом встановлено, що 7 жовтня 2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений договір без номеру, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 2500грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору він складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою (а.с.7-11). Згідно з пунктом 5.4. Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язався погасити кредит у повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці; процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць (а.с.10). За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов'язався сплачувати банку штраф у розмірі 500грн.+5% від суми позову, як це встановлено п.8.6. Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9). Зобов'язання за кредитним договором позивач виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується наведеним у справі розрахунком, та що відповідачем та його представником не оспорюється. Проте взятих на себе зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON] належним чином не виконав, не сплативши проценти за користування кредитними коштами, не повернувши чергові суми отриманого кредиту та не погасивши всю суму кредиту. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України.). Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530,631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору у 12 місяців з моменту його підписання (п.9.12. Умов та Правил надання банківських послу), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, про що вказано вище. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснити остаточне повернення кредиту не пізніше квітня 2009 року, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення процентів повинно здійснюватись позичальником частинами щомісяця за попередній місяць, а кредиту - не пізніше наступного дня місяця, вказаного на платіжній картці, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим з листопада 2008 року у нього утворилась заборгованість за кредитним договором, а строк дії картки сплив у квітні 2009 року. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до нього 16 жовтня 2013 року, тобто пропустив строк звернення в суд з позовом, оскільки у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Суд не приймає до уваги пояснень представника позивача про пролонгацію дії договору, про що свідчить отримання відповідачем інших кредитних карток, оскільки доказів звернення [PERSON] за отриманням таких карток суду надано не було.

Outcome: dismissed