Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

05.02.2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, покликаючись на те, що її матері - [PERSON], яка померла [INFO], належало будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. Стверджує, що мати за життя своїм майном не розпорядилася. Вона (позивачка) як спадкоємець першої черги спадкування за законом у встановлений законом строк не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте на час відкриття спадщини мати проживала разом з нею у с.Краковець Яворівського району Львівської області, тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Зазначає, що інших спадкоємців крім неї (позивачки) немає. Також немає членів родини, яким би належала частка у колгоспному дворі, оскільки її брат - [PERSON], був неодруженим і помер [INFO]. Вказує, що через відсутність правовстановлюючих документів на право власності на зазначене будинковолодіння вона (позивачка) не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса, у зв'язку із чим змушена звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на будинковолодіння [ADDRESS], як спадщину за законом після смерті матері [PERSON] В попереднє судове засідання позивачка не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглядати без її участі та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Малнівськоволянської сільської ради Мостиського району Львівської області у попереднє судове засідання не з'явився, а подав заяву, в якій позов визнає та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Яксманицький Р.С. у попереднє судове засідання не з'явився, проте подав до суду копію спадкової справи №1/2016, заведеної після смерті [PERSON], а також заяву в якій просить суд справу розглянути без його участі. Представники третіх осіб - Мостиської державної нотаріальної контори та Мостиського районного управління юстиції Львівської області у попереднє судове засідання не з'явилися і не повідомили про причини своєї неявки, а також від них не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.130, 174 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні попереднього судового засідання. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а членами зазначеного двору, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору) та її син [PERSON]. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. [INFO] [PERSON] помер. За життя заповіту він не складав, тобто своїм майном не розпорядився. Спадщину після його смерті прийняла мати - [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом, оскільки вона постійно проживала у спірному будинку після смерті сина, тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. За таких обставин, після смерті [PERSON] належне йому право власності на 1/2 частку у майні зазначеного колгоспного двору перейшло на загальних підставах в порядку спадкування до його матері [PERSON], яка із врахуванням своєї 1/2 частки в майні колгоспного двору стала власником спірного житлового будинку в цілому. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №1/2016, за життя, а саме 11.01.2005року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла дочці - [PERSON] (позивачці у справі), яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживала разом із нею на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявила про відмову від спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] чи претендують на таку, не має. Разом з тим, через відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно позивачка не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: виписками із по господарських книг за 1986-1995, 2001-2010роки; копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією заповіту [PERSON] від 11.01.2005року; довідкою КП «Мостиське РБТІ» №1974 від 18.08.2015 року; листом приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. Вих. №1/02-14 від 12.01.2016року; копією спадкової справи №1/2016, заведеної після смерті [PERSON] Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на наведене, враховуючи те, що спадкодавець [PERSON] на час своєї смерті була власником житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], а позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом усього її майна та прийняла спадщину, беручи до уваги те, що спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині та претендують на таку, немає, суд приходить до висновку, що право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до позивачки, а тому є всі підстави для задоволення позову та визнання за нею права власності на спірне спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved