Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.11.2013 року [PERSON] направлено до Генеральної прокуратури України заяву «Про скоєння кримінального правопорушення працівниками правоохоронних органів». В своїй заяві [PERSON] звів на позивачку наклеп, а саме повідомив про нібито скоєне нею, як співробітником прокуратури, кримінальне правопорушення у 1986 році - розбійний напад у складі групи з особливо небезпечних злочинців, один з яких був нібито її співмешканцем. Крім того [PERSON] ображаючи честь та гідність звів на позивачку наклеп про зайняття нею сексуальних послуг закордонним морякам в інтерзакладах м. Одеси, Южного та лікуванні від цього. У зв'язку з розглядом вказаної заяви в прокуратурі Одеської області, позивачці довелось надавати пояснення з вказаного питання та доказувати, що все повідомлене [PERSON] є жорстокий наклеп, який порочить її честь, гідність та ділову репутацію, як співробітника прокуратури та жінки. Крім того [PERSON] не припинив зводити на позивачку наклепи та продовжує розповсюджувати неправдиві відомості, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. [PERSON] надсилає заяви до правоохоронних органів про нібито скоєні позивачкою злочини. За його заявами проводяться перевірки і позивачу постійно викликають до прокуратури Одеської області для надання пояснень. У вказаних зверненнях [PERSON] поширював про позивачку недостовірну та брехливу інформацію посилаючись на свідчення людей та документи, які в подальшому так і не були надані. За ініціативи [PERSON] відносно позивачки неодноразово проводились службові перевірки, що також негативно впливало на її репутацію та стан здоров'я. Жодною перевіркою не встановлено протиправність її дій та спростовано викладені у зверненнях [PERSON] відомості. Безкарна поведінка [PERSON] спричиняє позивачці тяжкі моральні та емоційні страждання, у неї погіршився стан здоров'я, вона перебуває у постійному нервовому стані, що відображається на взаємовідносинах з оточуючими. Причиною зведення наклепу є те, що позивачкою, як співробітником прокуратури м. Южне Одеської області були зібрані матеріали за зверненням з РЕВ № 9 УДАІ ГУМВС України в Одеській області за результатом розгляду яких було порушено кримінальну справу № 10020110004 відносно [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 358 КК України за кваліфікуючими ознаками підроблення документу. 23.03.2011 року прокуратурою м. Южне Одеської області також порушено кримінальну справу № 10020110005 відносно [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 358 КК України за кваліфікуючими ознаками підроблення документу. За твердженням позивачки, [PERSON] писав скарги на неправомірні дії прокуратури, слідчих, однак жодного разу не вказував про те, що раніше був з нею знайомий і особисто працюючи на посаді оперуповноваженого ВКР Южненського МВ затримував її за надання сексуальних послуг. Однак в листопаді 2013 року, зрозумівши, що законних підстав усунути позивачку від участі в розгляді кримінального провадження як державного обвинувача у нього немає, надіслав скаргу з відомостями, які не відповідають дійсності. На підставі викладеного, позивачка просить: Визнати, що поширені [PERSON] відомості про те, що позивачка, [PERSON] у 1986 році вчинила розбійний напад в групі з особливо небезпечними злочинцями співмешканцем Бураковим, Ситніком на жителів селища Чорноморське, Комінтернівського району, а також про зайняття наданням сексуальних послуг закордонним морякам в інтерзакладах м. Одеси, Южного, від дій яких потерпала та лікувалась, що затримувалась під час рейдів у інтерзакладах та у с.м.т Чорноморське Комінтернівського району, що позивачка не отримала освіти в Одеській юридичній Академії, що брала хабарі та інше - не відповідають дійсності та принижують мої честь, гідність та ділову репутацію. Зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно [PERSON] та спростувати вказану інформацію у спосіб, яким вона була поширена. Стягнути з [PERSON] на користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідач [PERSON] останні декілька років цинічно знущається над нею, постійно пише скарги, які не відповідають дійсності. В звязку з чим, вона постійно вимушена надавати пояснення. Однак скарга, яка була надіслана на імя Генерального прокурора України в листопаді 2013р., містила відомості, які принижують її честь та гідність, порушує її ділову репутацію як працівника прокуратури. Всі вищевказані дії [PERSON] викликані лише тим, що вона брала участь як прокурор у кримінальних провадження щодо нього. Відповідач [PERSON] в процесі розгляду справи позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Так в своїх первісних запереченнях він посилався на те, що 19.07.2014 року він отримав два поштові повідомлення про отримання від його імені поштового відправлення представником прокуратури Одеської області гр.[PERSON] на адресу прокуратури Одеської області м.Одеса, вул.Пушкінська б.3. та до Генеральної прокуратури України м.Київ,вул. Різницька 13/15 представником гр.[PERSON] ,які мною ним не надсилались, тексти на бланках рекомендованих повідомлень виконані невідомою особою з помилками в його адресі мешкання. В звязку з чим, він одразу звернувся до прокуратури з метою встановлення осіб, які такі звернення зробили. В той же час, він посилається на те, що 13.11.2013 року та 28.07.2014 року він подав заяви до ГПУ про скоєння кримінального правопорушення в порядку ст.214 КПК України, в якій згідно ст.55 КПК України просив визнати його потерпілим, тощо...На теперішній час відповіді посадових осіб прокуратури на його адресу не надходило , про прийняте рішення йому не відомо. (Т.1, а.с.16-20). В наступних запереченнях [PERSON] підтвердив факт направлення до Генеральної прокуратури України звернення від 13.11.2013р., а також він стверджує, що йому, відомо як колишньому правоохоронцю , який працював в оперативному підрозділі Южненського МВ ГУ МВС України в Одеській області була відома трудова біографія та фактичні злочинні дії позивачки. (Т.1, а.с. 122-126) В судовому засіданні [PERSON] з одного боку визнавав, що інформація, яка була у зверненні від 13.11.2013р. відповідає дійсності, а з іншому боку він стверджував, що всі звернення були направлені до Генеральної прокуратури України невідомими йому особами. При цьому, він пояснив, що дійсно він знає про статтю на сайті ОРД, проте не має до неї жодного відношення. В останні судові засідання відповідач тричі не зявлявся, посилаючись на його хворобу. Однак суд враховує той факт, що звернення до канцелярії суду були подані особисто [PERSON], який мав можливість зявлятись до приміщення суду в день розгляду справи, проте не вважав за необхідне залишитись на її розгляд. Остання довідка, яку надав відповідач взагалі не містить інформації про перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, та про неможливість явки в судове засідання. В звязку з чим, суд вважає, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, а тому вважає за можливе, розглянути справу на підставі наявних доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Так судом встановлено, що 13 листопада 2013р. від імені [PERSON] на імя Генерального прокурора України була подана заява, в якій містяться відомості, що [PERSON] у 1986 році вчинила розбійний напад в групі з особливо небезпечними злочинцями співмешканцем Бураковим, Ситніком на жителів селища Чорноморське, Комінтернівського району, а також про зайняття наданням сексуальних послуг закордонним морякам в інтерзакладах м. Одеси, Южного, від дій яких вона потерпала та лікувалась, що затримувалась під час рейдів у інтерзакладах та у с.м.т Чорноморське Комінтернівського району, що позивачка не отримала освіти в Одеській юридичній Академії, що брала хабарі та інше. (Т1., а.с. 67-68). Суд вважає, що дійсно вищевказана інформація є негативною, що принижує честь та гідність, а також порушує ділову репутацію позивача. Так, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що також знайшло своє відображення в п.1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, принципі 36 Звід принципів захисту всіх осіб, що піддаються затриманню або ув'язненню в будь-який формі, презумпцію невинуватості. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до якого згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. В судовому засіданні зі сторони відповідача не надано було жодного доказу, що поширена ним інформація є достовірною. В той же час, суд вважає, що позивач мав право на звернення з вищевказаною заявою до Генеральної прокуратури України як до правоохоронного органу. При ухваленні рішення, суд приймає до уваги п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції , а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003. Так у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 встановлено, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Суд вважає, що в даному випадку, [PERSON] звертався до компетентного правоохоронного органу з метою перевірки певних фактів, які він виклав в своїй заяві від 13.11.2013р., у звязку з чим, відсутній фактор поширення недостовірної інформації. В ч. 1 ст. 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Таким чином, незважаючи на те, що інформація, яка містилась у зверненні [PERSON] від 13.11.2013р. є негативною, та такою, що принижує честь та гідність, а також порушує ділову репутацію позивача, вона не може вважитись поширеною, а тому позовні вимоги в частині визнання її недостовірною не підлягають задоволенню. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування морального збитку, заподіяного внаслідок порушення його прав. Моральний збиток полягає в приниженні честі, гідності і ділової репутації особи, у фізичному болі і стражданнях, яке особа випробовує у зв'язку з ушкодженням здоров'я, в душевних стражданнях, яке особа випробовує у зв'язку з протиправною поведінкою відносно нього самого. Моральний збиток відшкодовується грошима, майном або іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак у звязку з тим, що суд не задовольняє позовні вимоги про спростування недостовірної інформації, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними від первісних вимог, оскільки судом не встановлено неправомірності дій відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed