Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

Заявник лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні звернувся до суду із заявою про надання примусової психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні. В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти життєві потреби. У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримав та просить задоволмити Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечила. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 16 серпня 2016 року [PERSON] за скеруванням амбулаторно-поліклінічного відділення у супроводі матері поступив на обстеження та лікування в умови денного стаціонару психіатричного профілю Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів №1458 від 16 серпня 2016 року [PERSON], [INFO] поступив на обстеження та лікування в умови денного стаціонару психіатричного профілю Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні 16 серпня 2016 року за скеруванням амбулаторно-поліклінічного відділення у супроводі матері з приводу діагнозу параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по змішаному типу з переважанням психопатоподібного. Також у зазначеному висновку лікарів-психіатрів вказано, що з 1992 року внаслідок побиття отримав перелом щелепи, лікувався в лікарні, з того часу став задуманим, часто плакав, мав страх, під час призову був виявлений і направлений в ТОККПНЛ, де перебував 2 місяці з діагнозом реактивний стан в шизоїдної особистості. З того часу лікувався щорічно, з 1995 року з діагнозом шизофренія, з 1996 року є інвалідом ІІ групи. Лікування амбулаторно приймає епізодично, сформувався виражений дефект психіки, лікувався стаціонарно і амбулаторно. В 2009 році визнаний судом недієздатним. Із змісту заяви про госпіталізацію [PERSON] вбачається, що в амбулаторно-клінічному відділі його було оглянуто лікарем-психіатром [PERSON], а згідно вищезазначеного висновку комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку, що пацієнт [PERSON] потребує обстеження та лікування у вигляді відвідування денного стаціонару психіатричного профілю. З приводу доведеності заявником необхідності надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні длявідвідування денного стаціонару психіатричного профілю, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах,\~ та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою\~ втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини, п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України). Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини,\~ медичне втручання, (Гласс проти Сполученого Королівства від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства від 11 липня 2006 року). А тому суд зауважує, що питання\~ надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у його приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу\~ особи,\~ з огляду на недоведеність представником заявника неспроможності\~[PERSON] самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для [PERSON] життєвого комфорту. Однак оскільки суд розглядає заяви виключного в межах заявлених вимог й відсутнє звернення лікаря-психіатра про надання особі примусової психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, вирішувати дане питання з власної ініціативи суд не вправі.

Outcome: dismissed