Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила виселити відповідачів з належного їй житлового будинку, розташованого на [ADDRESS], в с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому також зареєстрована і проживає її дочка [PERSON] та без реєстрації проживає колишній чоловік останньої - [PERSON], з яким вона в даний час знову зійшлася та мешкає однією сім'єю. Проте їх спільне проживання не складується: відповідачі користуються будинком за власним розсудом, зловживають алкоголем, влаштовують сварки, бійки, принижують її, тому вона вимушена проживати не в будинку, а в літній кухні. Посилаючись на положення статей 157 та 116 ЖК України та вказуючи, що відповідачі добровільно не бажають залишати її житло, просила їх виселити та зобов'язати Жовтневий районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку по її будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, вказуючи про його надуманість та безпідставність. Суд, заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Будинок [ADDRESS] Жовтневого району Миколаївської області належить позивачці на праві приватної власності. Він був купленим нею 20 лютого 2003 року за письмовим договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] В той же час, в будинку з її дозволу з 2006 року зареєстрована і проживає дочка [PERSON]. Крім того, з дозволу позивачки в будинку, приблизно з 2008 року, також проживає без реєстрації [PERSON] - колишній чоловік дочки, з яким вона в теперішній час знову проживає однією сім'єю, але без реєстрації шлюбу. За поясненнями позивачки вона добровільно та без визначення конкретних строків дозволили їм проживати в своєму будинку. Однак зазначила, що останнім часом [PERSON] зі своїм колишнім чоловіком зловживають алкоголем, свавільно користуються домоволодінням, заважають нормально проживати в будинку. Проте такі посилання суд не може прийняти як обґрунтовані, оскільки вони не були конкретизовані та не підтверджені належними доказами. Ні з письмових доказів, наданих нею, ні з матеріалів перевірки Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївській області, проведених за її заявою, цього не вбачається. З матеріалів райвідділу міліції слідує, що між позивачкою та її дочкою відбувся побутовий скандал, який вирішився до прибуття співробітників райвідділу. Пояснення з цього приводу свідка [PERSON] про те, що [PERSON] застосували до [PERSON] фізичне насилля, суд оцінює критично, оскільки вони суперечать матеріалам перевірки Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївської області, а також пояснення цього свідка були непослідовними та суперечливими. Посилання позивачки в позові про її виселення до літньої кухні є надуманими, в оскільки в судовому засіданні вона сама ж їх спростувала, вказавши, що постійно проживає в житловому будинку, а відповідачі проживають в літній кухні. Надана позивачкою копія акту від 20 жовтня 2014 року про обстеження умов надання соціальної допомоги [PERSON], складений співробітниками Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Жовтневого району Миколаївської області, не може бути прийнята судом як доказ на обґрунтування позову, оскільки викладені в цьому акті обставини можливого порушення його прав з боку відповідачки зазначені тільки з його слів і не стосуються правовідносин, які склалися між сторонами. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення ( будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватись письмовими доказами. Проте, таких доказів суду представлено не було. Пленум Верховного Суду в п.17 Постанови № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Між тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів про неправомірність поведінки відповідачів. Зокрема, доказів, які свідчать про те, що стосовно відповідачів повноважними органами застосовувалися заходи попередження або громадського впливу і це не дало позитивних результатів. Суб'єктом відповідальності, передбаченої ст. 116 ЖК України, є наймач, члени сім'ї й інші особи, які проживають з ним, та порушують правила співжиття. За умовами цієї правової норми підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання та в такій спосіб, якій передбачений законом. Отже, позивачка, обираючи такий спосіб захисту свого права, не надала доказів на підтвердження його порушення з боку відповідачів, та застосування до них підстав виселення у спосіб, передбачений ч. 1 ст. 116 ЖК України. Вимоги позивачки про зобов'язання зняти [PERSON] з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, в зв'язку з відсутністю обґрунтування таких вимог, а також в зв'язку з відмовою у задоволенні вимог про її виселення. Крім того позивачка, просячи зобов'язати Жовтневий районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області зняти відповідачку з реєстраційного обліку, не визначила цей орган як відповідача в справі, а суд позбавлений на самостійне вчинення такої процесуальної дії. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed