Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що наприкінці жовтня 2016 року у нього виникла необхідність у позиці грошових коштів. Із даним питанням він звернувся до гр. [PERSON] , з яким перебував у робочих відносинах. [PERSON] повідомив про те, що має знайомих, які можуть надати позику за умови, що він надасть йому розписку із зобов`язанням про повернення суми грошових коштів, які він бажав отримати у позику. Так, 25.10.2016 року він надав [PERSON] розписку із зобов`язанням повернення 30 000 доларів США особі, на яку [PERSON] вказав, як на майбутнього позичальника - [PERSON] . Зокрема 25.10.2016 року ним була написана розписка особисто [PERSON] для її передачі [PERSON] з метою отримання грошових коштів, обумовлених усним договором позики, у сумі 30 000 доларів США. Він не був знайомим з [PERSON] . Пізніше [PERSON] повідомив його про те, що передав [PERSON] розписку, який розгляне питання про надання йому позики, проте жодних коштів він від [PERSON] не отримував. Оскільки він не отримував грошових коштів від [PERSON] , вважає, що такий договір позики підлягає визнанню недійсним, оскільки не був укладений, сторонами не вчинено всіх необхідних дій по набутту цивільно-правових обов`язків. Вважає, що договір вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст. 1046 ЦК України). На підставі ст. 216 ЦК України просить визнати недійсним договір позики (боргову розписку) від 25.10.2016 року з підстав недодержання вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 29 березня 2019 року (а.с. 34), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відзив на позов відповідачем не надано. Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовм засіданням. Вислухавши пояснення позивача, його представника, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що 25.10.2016 року позивач [PERSON] надав [PERSON] розписку із зобов`язанням повернення 30 000 доларів США наступного змісту у перекладі із російської мови на українську мову: «Я, [PERSON] зобов`язують повернути 30 000 $ (тридцять тисяч доларів США) [PERSON] протягом трьох днів до 29.10.2016». На розписці містится дата 25.10.2016 та особистий підпис позивача [PERSON] (а.с. 10), що ним визнається. Позивач вважає, що написавши розписку про отримання грошових коштів, він грошових коштів від [PERSON] не отримував, й оскільки він не отримував грошових коштів від [PERSON] , вважає, що такий договір позики підлягає визнанню недійсним, оскільки не був укладений, сторонами не вчинено всіх необхідних дій по набуттю цивільно-правових обов`язків. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено й стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 25.10.2016 року в сумі 775 713 грн. 00 коп., що еквівалентно 30 000 доларам США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 серпня 2017 року, 3% річних - 17 612 грн. 50 коп. та 7 933 грн. 25 коп. - судового збору, а всього - 801 258 грн. 75 коп. (а.с. 45 - 48, 49 - 53). Доводи позивача про те, що він не отримував від позикодавця грошових коштів в сумі 30 000 доларів США, й, на його думку, розписка від 25 жовтня 2016 року не підтверджує цього, є необгрунтованими з огляду на таке. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого відповідач передав позивачу зазначену грошову суму у позику, а позивач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договорору, засвідченого оскаржуваною розпискою від 25 жовтня 2016 року (а.с. 10). Верховний Суд України у своїх постановах від 18 жовтня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 вказав, що досліджуючи боргові розписки чи договори пизики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, й залежно від установлене них результатів робити відповідні правові висновки. Позиція позивача про те, що він не отримував грошові кошти, які зазначені у розписці від 25 жовтня 2016 року, спростовується наявною у матеріалах справи розпискою, що у відповідності по ст. 1047 ЦК України підтверджує отримання позивачем у позику від відповідача грошових коштів в сумі 30 000 доларів США. Також цим доводам надана оцінка у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, у справі за позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам(ч.1 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач вказує, що настання правових наслідків, що обумовлені оспорюваним договором, не відбулися, оскільки позивач грошових кошті не отримував, проте такі доводи спростовуються наявною у матеріалах справи розпискою, що у відповідності по ст. 1047 ЦК України підтверджує отримання позивачем у позику від відповідача грошових коштів в сумі 30 000 доларів США, й таке спростовування ґрунтується на правових висновках Верховного Суду України, який вказав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Також в ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода (договір (розписка)) не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України). Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно, позивачем до суду не надано жодних доказів про те, що оспорюваний договір (розписка) від 25 жовтня 2016 року є недійсним. Суд вважає, що обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній справі, можна встановити лише при дослідженні письмового доказу (договір, розписка), який наявний у матеріалах справи (а.с. 10), й за своїм змістом, якому судом надана оцінка, спростовує твердження позивача про відсутність реального настання правових наслідків,що обумовлені таким договором - отримання у позику грошових коштів, за наслідками якого суд має постановити обгрунтоване та законне рішення, що узгоджується із положенням ЦПК України про докази та доказування. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у ряді постанов з аналогічних правовідносин. Враховуючи наведене, за таких правових підстав та наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст.203, 215, а також ст.ст.638, 1046, 1047 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року,

Outcome: dismissed