Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

02 вересня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «Флора», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсними договорів оренди землі та визнання незаконними рішень про реєстрацію договорів оренди землі. 20 вересня 2019 року, після усунення недоліків позовної заяви, провадження у справі було відкрито у порядку загального позовного провадження. Позивач свої вимоги мотивувала тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД №061510 вона є власницею земельної ділянки площею 4,10 га, що розташована на території Красноокнянської селищної ради Красноокнянського району Одеської області. Крім того, після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] позивач успадкувала на підставі державних актів на земельні ділянки серії ОД № 061508 та №061509 земельні ділянки площею 4,15 та 4,10 га відповідно, що розташовані на території Красноокнянської селищної ради Красноокнянського району Одеської області. До отримання державних актів у позивача та її батьків були сертифікати на право на земельну частку/пай/, на підставі яких позивач та її батьки у 2000 році уклали з відповідачем ТОВ «Флора» договори оренди земельних часток строком на 15 років. Після виготовлення державних актів зазначені земельні ділянки в оренду відповідачу не передавалися, хоча за усною домовленістю між нею і її батьками та відповідачем останній користувався земельними ділянками, а умови щодо відшкодування за тимчасове використання землі щоразу встановлювалися інші. У 2015 році позивач повідомила відповідача ТОВ «Флора» про намір самостійно обробляти земельні ділянки, однак їй було повідомлено про існування договору оренди землі від 2006 року, який був зареєстрований у 2007 році . Так як позивач була впевнена в тому, що жодних договорів ні вона, ні її батьки не підписували, вона приступила до самостійного оброблення зазначених земельних ділянок. Лише коли у 2019 році ТОВ «Флора» звернулося з позовом до неї, вона отримала копії договорів. Крім того, вона самостійно витребувала у ГУ ДГК копії договорів та пересвідчилася, що такі договори дійсно існують. Позивач вважає спірні договори недійсними, так як ні вона, ні її батьки вказані договори не підписували, тобто відсутнє підтвердження їх волевиявлення на укладення зазначених договорів, крім того, на її думку, спірні договори є недійсними у зв`язку з недодержанням в момент їх вчинення вимог діючого на той час законодавства у зв`язку з тим, що у договорах не зазначено ряд істотних умов, а саме: не зазначено нормативну грошову оцінку земельних ділянок ,не зазначено строк до завершення договору оренди, в який орендар повинен письмово повідомити про намір продовжити договір оренди, не зазначено щодо застосування індексу інфляції , не зазначено умови збереження стану об`єкта оренди, не зазначено права орендаря та орендодавця, не встановлено, хто несе ризик випадкового знищення або пошкодження об`єкту оренди, не зазначено щодо досягнення згоди про страхування об`єкту оренди, не зазначено умови розірвання договору в односторонньому порядку. Крім того, форма договору не відповідає вимогам закону, а сам договір скріплений печаткою для трудових книжок, ділових паперів та довідок. Саме ці підстави, на її думку, свідчать про недійсність вказаних договорів. Враховуючи, що у договорах оренди відсутні декілька істотних умов, визначених ст.14 ЗУ «Про оренду землі», орган, що проводив державну реєстрацію, відповідно до ч.9 цієї ж статті, мав би відмовити у державній реєстрації вказаних договорів. Так як ці договори, на думку позивача, не відповідають вимогам закону, реально порушують її права як орендодавця, які можуть бути захищені лише у судовому порядку, то це і стало причиною для її звернення до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву відповідач - ТОВ «Флора» зазначило, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню із наступних підстав. Так, [PERSON] стверджує, що їй про існування договорів стало відомо лише після отримання копії позовної заяви за позовом ТОВ «Флора» до неї ( справа 506/347/19 ), однак ще 14 червня 2016 року у заяві, адресованій ТОВ «Флора» ,позивач зазначала, що у 2006 році вона договір не підписувала, тобто їй було відомо про існування договору від 2006 року. Тому , на думку відповідача, позивач таким чином намагається ввести суд в оману. Щодо відсутності у договорах більше 4-х істотних умов договору оренди, то позивач жодним чином не довела, яким саме чином відсутність цих умов суттєво порушила її права, свободи та інтереси. Крім того, відповідач зазначив щодо неналежної, на думку позивача, печатки підприємства, посилаючись на те, що у договорі ідентифікаційний код підприємства вказаний у реквізитах, отже всі необхідні дані юридичної особи зазначені. У відзиві на позовну заяву відповідач - ГУ ДГК в Одеській області зазначив, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню із наступних підстав. Так, на думку ГУ ДГК в Одеській області, оспорювані договори є чинними та укладеними у відповідності із законодавством, чинним на той час. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено можливість застосування типових форм договорів, затверджених постановою КМУ №220 «Про затвердження типового договору оренди землі» від 03.03.2004 р. і оспорювані договори містять як обов`язкові, так і рекомендовані положення. Щодо грошової оцінки, то ст.13 Закону України «Про оцінку землі» не передбачено обов`язкової нормативної грошової оцінки земель приватної власності, що є об`єктом договору оренди. До того ж ,позивачем не доведено, що відсутність нормативної оцінки порушує її права, оскільки в договорі наявна така істотна умова як орендна плата. Щодо ризику випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди, то за нормами Закону України «Про оренду землі», такий ризик покладається на орендодавця, якщо інше не встановлено договором. При цьому відповідач зазначає, що на його думку, умовою для визнання договору оренди землі недійсним є не тільки відсутність певних істотних умов у договорі, а й встановлення порушення прав позивача такою відсутністю. Тому і при державній реєстрації, яка була проведена у встановленому законом порядку, не було підстав для відмови в реєстрації. Крім того, на думку відповідача, позивач пропустила термін позовної давності, так як повинна була знати про стан своїх майнових прав. У судовому засіданні представник позивача адвокат Колосович В.В. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, доповнивши, що через відсутність у договорі всіх істотних умов позивач відчувала себе невпевнено і хвилювалася через стан своєї власності. Представник відповідача ТОВ «Флора» - адвокат Басюк О.М. позов не визнала, пояснивши, що при укладенні договору з позивачем були дотримані всі вимоги діючого на той час законодавства. Сторонами угоди були узгоджені усі істотні умови договору оренди, договір належним чином було зареєстровано, а тому підстав для задоволення позову немає. При цьому представник зазначила, що сторони повністю дійшли згоди щодо умов виконання договору при його укладанні, тривалий час позивач отримувала орендну плату. Посилання на те, що договори не підписувалися ні позивачем, ні її батьками , позивачем жодним доказом не підкріплені і є голослівними. Протягом тривалого часу ТОВ «Флора» користувалось земельними ділянки, а позивач жодних претензій з приводу порушення її прав як орендодавця не пред`являла і лише після звернення ТОВ «Флора» з позовом про спонукання до виконання зобов`язань звернулася з вказаним позовом. Представник відповідача - ГУ ДГК в Одеській області позов не визнала, надавши пояснення аналогічні викладеному у відзиві. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч.1.2 ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частин 1, 3 даної норми матеріального права, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення має відповідати її внутрішній волі та підтверджується підписом. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно з положеннями ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Ч.4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Так, відповідно до наданих суду письмових доказів, 01 січня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Флора» був укладений договір оренди землі №102, згідно з яким орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку загальною площею 4,10 га, що належить орендодавцю на підставі державного акту серії ОД №061510. Договір укладено на 15 років. Договір зареєстровано 27 серпня 2007 року Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК /а.с.26-27/. 01 січня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Флора» був укладений договір оренди землі №138, згідно з яким орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку загальною площею 4,10 га, що належить орендодавцю на підставі державного акту серії ОД №061509. Договір укладено на 15 років. Договір зареєстровано 20 листопада 2007 року Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК /а.с.17-18/ 01 січня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Флора» був укладений договір оренди землі №140, згідно з яким орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку загальною площею 4,15 га, що належить орендодавцю на підставі державного акту серії ОД №061508. Договір укладено на 15 років. Договір зареєстровано 20 листопада 2007 року Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК. /а.с.23-24/. [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача, яка після одруження змінила прізвище на [PERSON] /а.с.7, 8, 35/. [PERSON] та [PERSON] померли і позивач 31 березня 2014 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВТТ № 758832 та ВТТ № 758833 на земельну ділянку площею 4,15 га, яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії ОД №061508 та на земельну ділянку площею 4,10 га ,яка належала [PERSON] після смерті його дружини [PERSON] на підставі державного акту серії ОД №061509 / а.с.11,12/. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законодавством як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини другої статті 792 ЦК України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У статті 14 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. В частинах 1 та 5 статті 6 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно зі ст.15 Закону України «Про оренду землі» /на час укладання договору/, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації; форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження щодо використання земельної ділянки); визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Частиною 1 статті 19 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Під час реєстрації договору оренди уповноважена посадова особа, яка проводить державну реєстрацію, перевіряє відповідність укладеного договору оренди землі вимогам Закону України "Про оренду землі" та Типового договору оренди землі. Матеріалами справи підтверджено, що оспорювані договори оренди земельних ділянок укладені у письмовій формі, пройшли відповідну державну реєстрацію, позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Посилання позивача на те, що ні вона, ні її батьки не підписували зазначені договори оренди, судом не можуть бути прийняті до уваги, так як жодних доказів того, що підписи виконані не ними, а іншими особами, позивач не надала і, незважаючи на роз`яснення суду щодо можливості проведення судово-почеркознавчої експертизи, таке клопотання ні позивачем, ні представником позивача заявлено не було. Тому суд приходить до висновку, що наявність підписів під оспорюваними договорами свідчить про волевиявлення позивача та спадкодавців і було спрямоване на укладання договорів оренди. Тому і посилання позивача на відсутність її підпису та підпису спадкодавців під оспорюваними договорами як на підставу визнання договорів недійсними судом не приймаються, а отже договори - за таких обставин за презумпцією є дійсними, а позивач, таким чином, є обізнаною в усіх умовах договорів. Що стосується істотних умов вказаних договорів, то ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог ст.ст. 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При цьому, ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині 2 статті 16 ЦК України. Слід зазначити, що ст.204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з указаних підстав суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав. Так , позивачем не було наведено жодних доказів того, що незазначення умов збереження стану об`єкта оренди порушило її права як позивача ,при цьому про будь-які порушення таких умов ні протягом строку користування земельною ділянкою відповідачем, ні після початку самостійного використання земельної ділянки не повідомляла. Щодо індексації орендної плати, позивачем також не зазначалися будь-які порушення зі сторони орендаря при сплаті орендної плати- ні про розмір, ні про порядок оплати тощо. Питання визначення сторони ,яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частки визначено ст.11 ЗУ « Про оренду землі», де зазначено що такий ризик несе орендодавець, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Інші умови, про відсутність яких зазначає позивач, лише можуть зазначатися за згодою сторін. При цьому слід зазначити , що позивач з 2006 року протягом тривалого часу / понад 9 років/ жодних претензій з приводу порушення її прав через незазначення істотних умов не пред`являла. Разом з тим, відповідно до інформації ,яка була надана позивачу відділом в Окнянському районі ГУДГК в Одеській області, до договорів оренди земельних ділянок додано копію відповідних схем земельних ділянок, акти приймання -передачі земельних ділянок, а також учинено опис меж, де зазначено сусідніх землекористувачів. Наведене свідчить про те, що між позивачем, спадкодавцями та відповідачем при укладенні договорів оренди землі погоджено істотні умови. у тому числі об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), що підтверджується змістом договорів оренди. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому суд зауважує, що позивач звернулася з вказаним позовом лише після відкриття провадження за позовом ТОВ «Флора» до [PERSON] про спонукання до виконання зобов`язань, а спір між сторонами фактично виник у зв`язку з тим, що позивач до закінчення строку договору почала самостійно використовувати земельну ділянку і цей факт останньою визнається . Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених в рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (справа «Салман проти Туреччини»). Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, з`ясовуючи вказані обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності,

Outcome: dismissed