Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

У червні 2015 року ТОВ «МАРКС. КАПІТАЛ» звернулось до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], яким просило стягнути з відповідача в порядку регресу грошову суму в розмірі 5033,33 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в порядку факторингу придбав у ПрАТ «Страхова компанія «Статус» право регресної грошової вимоги до відповідача на зазначену суму, яке виникло у цієї страхової компанії внаслідок здійснення нею страхової виплати за Полісом № АВ/3085289 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним 23.06.2012 року. Ця грошова вимога виникла на підставі того, що відповідач, керуючи автомобілем ВАЗ-210093, реєстраційний номер [NUMBER], застрахованим згідно зазначеного страхового полісу, 23.06.2012 року вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого була заподіяна майнова шкода володільцю автомобіля «Ніссан», реєстраційний номер [NUMBER], - [PERSON] Однак відповідач, в порушення вимог пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності» (надалі Закон № 1961), не надав страховику письмове повідомлення про ДТП протягом трьох робочих днів з дня її настання, що в силу пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 цього Закону надало страховику право подати регресний позов до відповідача, як водія забезпеченого транспортного засобу, про відшкодування страхової виплати, здійсненої на користь потерпілої особи. ПрАТ «Страхова компанія «Статус» 10.12.2012 року здійснило страхову виплату за зазначеним страховим випадком на користь потерпілого [PERSON] в розмірі 5033,33 грн., та в подальшому звернулось до відповідача з вимогою про відшкодування цієї суми в позасудовому в порядку, яка залишилась без відповіді відповідача. В подальшому право цієї грошової вимоги були відступлено позивачу на підставі договору факторингу, однак позасудова вимога позивача до відповідача про відшкодування зазначеної суми також залишилась без відповіді. Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, пославшись на зайнятість своїх працівників та віддаленість свого місця знаходження від місця розгляду справи. Подав суду додаткові пояснення по суті позовних вимог, з урахуванням заперечень відповідача, в яких позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, зазначивши, що він в телефонному режимі, шляхом дзвінка за телефоном «гарячої лінії», повідомляв страхову компанію про ДТП, що сталася 23.06.2012 року. Письмово він це не зробив, оскільки внаслідок цього ДТП отримав нервовий зрив та травму ноги, яке перешкодило йому зробити це. Однак в телефонному режимі оператор «гарячої лінії» повідомив, що дзвінок відповідача зареєстрований та його звернення буде розглядатись. Також відповідач в письмових запереченнях зазначив, що надана позивачем копія страхового полісу є неналежним доказом, оскільки з неї неможливо встановити, хто заповнював поліс з боку страховика, вона не містить зворотної сторони із змістом договору. Крім того, відповідач просив застосувати до вимог позовну давність, яка, на його думку, сплинула 24.06.2015 року, тобто через три роки з дня заподіяння відповідачем шкоди потерпілому Представник відповідача, адвокат [PERSON], також проти позову заперечував, посилаючись на зазначені вище факти, визнані відповідачем. За ініціативою суду до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, були залучені ПрАТ СК «Статус» (страховик у спірних відносинах), [PERSON] (страхувальник за спірним полісом страхування) та [PERSON] (потерпілий у ДТП). ПрАТ СК «Статус» явку представника в судове засідання не забезпечило, однак надало письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримало, підтвердивши обставини, викладені в позовній заяві, зокрема, - факт неподання відповідачем письмового повідомлення про факт ДТП за формою, встановленою МТСБУ. [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заяв чи клопотань, або пояснень чи заперечень по суті позову не подав. [PERSON] проти позову заперечувала повністю та пояснила, що 23.06.2012 року вона дійсно укладала договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів під номером АВ/3085289, однак додана до позовної заяви копія полісу під цим номером, - це копія не того полісу, що був їй виданий при укладанні договору, оскільки той був заповнений страховим агентом [PERSON] рукописним способом, а не машинописним текстом. Крім того, надана позивачем копія полісу №\~АВ/3085289 містить помилки у відомостях про належне їй свідоцтво на право управління транспортними засобами та про розмір страхового платежу, що був нею сплачений. Виданий їй примірник полісу [PERSON] надати не може, оскільки він не зберігся. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, якими регулюються спірні відносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України встановлено, зокрема, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як свідчать пояснення позивача, відповідача та третіх осіб, всі вони визнають, що 23.06.2012 року між ПрАТ СК «Статус» та [PERSON] був укладений Договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким був забезпечений транспортний засіб ВАЗ-210093, реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується полісом № АВ/3085289. Факт укладення договору страхування під цим номером 23.06.2012 року підтверджується також витягом з єдиної бази даних про укладені поліси обовязкового страхування, що був наданий ПрАТ СК «Статус». Таким чином, факт укладення 23.06.2012 року договору страхування між ПрАТ СК «Статус» та [PERSON] під зазначеним номером, яким був забезпечений транспортний засіб ВАЗ-210093, реєстраційний номер [NUMBER], суд вважає встановленим і таким, що не потребує доказування, оскільки визнаний всіма особами, які беруть участь у справі. Доводи відповідача, його представника, та третьої особи [PERSON] про те, що надана позивачем копія Полісу № АВ/3085289 не відповідає полісу, який насправді був укладений, суд вважає не доведеними. Так, стверджуючи про це, зазначені особи не надали суду справжнього, на їх думку, страхового полісу під цим номером, через що суд позбавлений можливості пересвідчитись у правдивості пояснень відповідача та третьої особи. Показання допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], яка повідомила, що була страховим агентом СК «Статус» та у 2012 році укладала з [PERSON] поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів шляхом рукописного заповнення відповідного бланку, суд не може брати до уваги як незаперечний доказ. Суду не надані допустимі докази того, що свідок [PERSON] дійсно перебувала в агентських відносинах з СК «Статус» та укладала саме цей поліс. Крім того, вона сама визнала, що точну дату та номер полісу, а також зміст його умов не памятає. За таких обставин зазначені доводи відповідача та третьої особи про несправжність наданого позивачем полісу ґрунтуються на припущеннях. Ненадання позивачем оригіналу другого аркушу спірного полісу страхування за зазначений висновок суду не впливає, оскільки самий факт укладення полісу № АВ/3085289 сторонами не заперечується, а згідно п. 1.8 ст. 1 Закону № 1961 страховий поліс це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Надана позивачем копія спірного полісу страхування свідчить, що він за формою та змістом відповідає зразку та технічному опису типового поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які затверджені Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 29.08.2011 року № 558 (надалі Розпорядження № 558). У звязку з цим суд відхиляє також доводи представника відповідача, який несправжінсть наданої позивачем копії полісу обґрунтовував відсутністю на його зворотному боці витягу з окремих положень Закону № 1961. Відповідно до затвердженого Розпорядженням № 558 зразку бланк полісу складається з двох аркушів самокопіювального паперу формату А4: перший аркуш (оригінал) бірюзового кольору видається страхувальнику, другий аркуш (копія) білого кольору залишається у страховика. При цьому витяг з положень Закону № 1961 розміщується лише на зворотному боці першого аркушу, який видається страхувальнику. Судом встановлено, що [PERSON], як страхувальник, внесла страховий платіж за полісом № АВ/3085289 23.06.2012 року, що підтверджується наданою нею копією меморіального ордеру № 52, а в самому полісі, копію якого надав позивач, зазначений строк його дії з 00 годин 00 хвилин 23.06.2012 року до 22.06.2013 року включно, а страховий платіж внесений о 10-00 годині 23.06.2012 року. Відповідно до ст. 983 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про страхування», договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. Отже, умова полісу про набрання ним чинності з 00 годин 00 хвилин 23.06.2012 року вимогам чинного законодавства не суперечить. Відповідно до ст. 6 Закону № 1961 страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Також судом встановлено, що ДТП з вини відповідача сталося 23.06.2012 року вже після укладення спірного полісу страхування (о 13-00 годині), що підтверджується поясненнями самого відповідача, а також довідкою про ДТП, виданою інспектором ВДАІ з обслуговування Оріхівського району Запорізької області. Постановою Оріхівського районного суду Запорізької області у справі про адміністративне правопорушення від 22.08.2012 року відповідач [PERSON] був визнаний винуватим у вчиненні ДТП 23.06.2012 року. В силу вимог ст. ст. 1166, 1187 ЦК України у відповідача виникло зобовязання з відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого [PERSON] 05.09.2012 року [PERSON] звернувся до ПрАТ СК «Статус» із повідомленням про страховий випадок та заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. На підставі страхового акту № 7551-1-59-10 від 26.11.2012 року, яким ДТП 23.06.2012 року була визнана страховим випадком за полісом № АВ/3085289, потерпілому 10.12.2012 року [PERSON] було виплачено страхове відшкодування у розмірі 5033,33 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9465. Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За приписами підпункту "ґ" пункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961 страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Тобто зазначена правова норма передбачає у випадку неповідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди наявність у нього права на пред'явлення регресного позову до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, а не відсутність такого права. За приписами пункту 5 частини 1 статті 989 Цивільного кодексу України страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1. статті 33 Закону № 1961 (у редакції Закону України від 17.02.2011 р. N 3045-VI) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Наведеними правовими нормами встановлено обов'язок страховика повідомити письмово страхувальника про настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання цієї дорожньо-транспортної пригоди. Отже, право страховика подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду регламентовано положеннями Закону № 1961 і пов'язується саме із встановленим фактом неповідомлення страховика у встановлені законом строки. При цьому неузгодженість пунктів статей 33 та 38 Закону № 1961 після внесених змін згідно із Законом України від 17.02.2011 р. N 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» не може обмежувати встановлене статтею 38 цього Закону право страховика подати регресний позов у разі недотримання строків і умов повідомлення його про дорожньо-транспортну пригоду, а відтак і не може бути підставою для відмови у позові. Відповідач не довів поважність причин невиконання ним вимог підпункту 33.1.4 пункту 33.1. статті 33 Закону № 1961. В обґрунтування цієї частини заперечень відповідач надав копію довідки, виданої лікарем-травматологом [PERSON] про те, що [PERSON] знаходився на лікуванні у лікаря-травматолога Оріхівської ЦРБ з 23.06.2012 року по 29.06.2012 року. Однак ця довідка, на думку суду, не свідчить про неможливість виконання відповідачем обовязку письмово повідомити страховика про страховий випадок, оскільки не підтверджує перебування відповідача на стаціонарному лікуванні і не підтверджує наявність інших перешкод, що унеможливлювали б виконання цього обовязку. Відповідач не був позбавлений можливості подати відповідне письмове повідомлення засобами факсимільного звязку, електронною поштою або іншим загальнодоступним способом. Крім того, суду бере до уваги той факт, що навіть після припинення лікування 29.06.2012 року відповідач не виконав зазначеного обовязку, а страховик дізнався про страховий випадок лише 05.09.2012 року, коли потерпілий подав відповідне повідомлення. Таким чином, суд приходить до висновку, що у звязку із зазначеними обставинами у страховика виникло право регресної грошової вимоги про відшкодування проведеної ним страхової виплати. При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідача про сплив позовної давності, оскільки в силу ч. 6 ст. 261 ЦК України позовна давність за цією вимогою почала спливати з 11.12.2012 року, тобто з моменту виплати страхового відшкодування потерпілому. Судом також встановлено, що 28.04.2014 року між ПрАТ СК «Статус» та позивачем був укладений Договір про надання фінансових послуг факторингу № 4/28-04/2014, за яким до позивача перейшло право регресної грошової вимоги до відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Як свідчать матеріали справи, позивач є фінансовою установою, внесений до Державного реєстру фінансових установ з правом здійснювати операції з факторингу, Договір про надання фінансових послуг факторингу № 4/28-04/2014 від 28.04.2014 року є чинним. 04.11.2014 року відповідач отримав письмову вимогу позивача про сплату 5033,33 грн., яку в позасудовому порядку відповідач не задовольнив. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. За таких обставин позов є законним та обґрунтованим, і підлягає задоволенню повністю. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 526, 610, 612, 989, 1191 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 21, 33, 38 Закону України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності»,

Outcome: approved