Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

01 червня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Криворізька Філія, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Металургійний відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту майна та просила суд скасувати арешт, накладений на все майно [PERSON] на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В9-2950(09) від 16.12.2009 року Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, виключивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис обтяження №9356590, зареєстрований 17.12.2009 року Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що в червні 2020 року вона звернулась до нотаріальної контори з метою відчуження нерухомого майна, яке перебуває у її власності, шляхом його продажу, про те нотаріус повідомила про забору на відчуження усього майна. Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що на все її майно, накладено арешт, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Як було з`ясованою, 23.04.2008 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу винесено судовий наказ (справа №2н-1523/2008), яким з [PERSON] (син позивача) та [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 30.03.2006 року у розмірі 12106,40 грн., а також судові витрати по справі. В позовній заяві позивач стверджує, що будь-які грошові кошти у ЗАТ КБ «ПриватБанк» не отримувала, й не була клієнтом Банку, а також не мала станом на 2008 рік карту «Універсальна» (кредитну карту) вказаного Банку. Першу карту в АТ КБ «ПриватБанк» отримала в 2020 році під час оформлення пенсійного рахунку. Від ЗАТ КБ «ПриватБанк», відділу ДВС та суду не отримувала поштові повідомлення з приводу вказаної заборгованості перед Банком. Також, позивач зазначає, що зі змісту судового наказу слідує, що заборгованість стягнута за кредитним договором б/н від 30.03.2006 року, однак договір було укладено між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , що слідує з самого договору (анкети заяви від 30.03.2006 року), яка й підписана саме [PERSON] , а не [PERSON] . Тому, позивач стверджує, що не має відношення до договору (анкети-заяви) від 30.03.2006 року на підставі якої суд й виніс судовий наказ №2н-1523/2008, що був підставою для накладення арешту на все її майно. 20.05.2021 року [PERSON] звернулась до Металургійного відділу ДВС у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з письмовою вимогою про зняття з майна арешту та на що 31.05.2021 року отримала відповідь вих. №40892, якою повідомлено про те, що згідно архівних даних для забезпечення належного виконання рішення суду постановою державного виконавця В9-2950(09) від 16.12.2009 року накладено арешт на майно. Однак, у зв`язку тим, що виконавче провадження знищено в наслідок закінчення строку його зберігання, у знятті арешту на майно відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. Після чого, позивач звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» та отримала довідку від 23.06.2020 року №C01E8PSVFLJE396, яка містить відомості про відсутність заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». Також, про відсутність заборгованості у позивача та її сина [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» остання підтверджує заявами АТ КБ «ПриваБанк» від 06.04.2021 року, адресованих начальнику Металургійного відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач стверджує, що станом на 06.04.2021 року заборгованість у [PERSON] та [PERSON] за виконавчим листом №2н-1523 від 23.04.2008 року відсутня. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання даної копії ухвали. 09 червня 2021 року на виконання ухвали суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику з повідомленням сторін (а.с. 35). В ухвалі про відкриття провадження від 10 червня 2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву, яку представник відповідача отримав 06.07.2021 року, що підтверджено повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулось на адресу суду 23 липня 2021 року. Відзив від представника відповідача до суду не надійшов. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи ухвалу суду про відкриття провадження від 10 червня 2021 року та позовну заяву з додатками отримано та 07 липня 2021 року на адресу суд від начальника Металургійного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Давиденко Л. на адресу суду надійшли пояснення по вказаній справі, в яких остання зазначила, що 20.05.2021 року [PERSON] звернулась до Металургійного відділу ДВС у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з письмовою вимогою про зняття з майна арешту, який було накладено по справі №2н-1523 від 23.04.2008 року. Листом Металургійного відділу ДВС у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 31.05.2021 року вих. №40892 [PERSON] повідомлено про те, що згідно архівних даних для забезпечення належного виконання рішення суду постановою державного виконавця В9-2950(09) від 16.12.2009 року накладено арешт на майно боржника [PERSON] . Виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №2н-1523 від 23.04.2008 року виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу. Однак, у зв`язку тим, що виконавче провадження знищено в наслідок закінчення строку його зберігання, у знятті арешту на майно відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи. Однак, у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - не подав. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.1996 року посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 18.09.1996 року, [PERSON] на праві приватної власності належить 1/4 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30-32). Відповідно договору купівлі-продажу від 25.03.2005 року посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстровано в реєстрі за №3976, [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] ., зареєстровано в реєстрі за №3976, право власності зареєстровано у КП Криворізьке БТІ» 28.04.2005 року, номер витягу 7128887 (а.с. 33). З Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки 257431161 від 20.05.2021 року встановлено, що на все майно [PERSON] накладено арешт, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, В9-2950(09), 16.12.2009, Дзержинський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції (а.с. 22). 23.04.2008 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу винесено судовий наказ у справі №2н-1523/2008, яким з [PERSON] та [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 30.03.2006 року у розмірі 12106,40 грн., та судові витрати по справі. Відповідно довідки виданої АТ КБ «ПриватБанк» від 23.06.2020 року №C01E8PSVFLJE396, заборгованість у [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» відсутня (а.с.????). До того ж, відповідно заяв АТ КБ «ПриваБанк» від 06.04.2021 року направлених на адресу Металургійного відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Банк клопотав перед відділом ДВС про скасування всіх вжитих державним виконавцем заходів щодо примусового виконання за виконавчим листом №2н-1523 від 23.04.2008 року, у зв`язку з відсутністю у [PERSON] та [PERSON] заборгованості станом на 06.04.2021 року за виконавчим листом №2н-1523 від 23.04.2008 року (а.с. 27, 28). Позивач [PERSON] , 20.05.2021 року звернулась до Металургійного відділу ДВС у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з письмовою вимогою про зняття з майна арешту, який було накладено по справі №2н-1523 від 23.04.2008 року (а.с. 26). З листа Металургійного відділу ДВС у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 31.05.2021 року вих. №40892 слідує, що згідно архівних даних для забезпечення належного виконання рішення суду постановою державного виконавця В9-2950(09) від 16.12.2009 року накладено арешт на майно боржника [PERSON] . Про те, оскільки виконавче провадження знищено в наслідок закінчення строку його зберігання, у знятті арешту на майно [PERSON] відмовлено та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 21). Згідно пункту 9.8 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції від 25.12.2008 року № 2274/5 (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) строки зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень та здавальних описів (завершених виконавчих проваджень) становлять 3 (три) роки, після чого вони підлягають знищенню. Згідно ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (який був чинний на час виникнення правовідносин) у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, на даний час в наслідок відсутності виконавчого провадження за яким було накладено арешт на все майно [PERSON] , не можливо дослідити дане виконавче провадження, до того ж з наданої інформації АТ КБ «ПриватБанк» слідує, що заборгованості у [PERSON] та [PERSON] відсутня. До того ж, сам Банк не заперечує проти зняття арешту з майна, яким фактично позбавлено [PERSON] , як власника розпорядитись своїм правом щодо особистої, приватної власності. Відповідно ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (який був чинний на час виникнення правовідносин) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Викладені вище обставини узгоджуються із вимогою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997р. №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Окрім цього, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Нормами статті 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено судом, арешт на спірне нерухоме майно позивача було накладено органом виконавчої служби у 2009 році, на даний час виконавче провадження не здійснюється, завершено та знищено, заявник на підставі якого було накладено арешт на даний час не заперечує проти зняття арешту та клопотав перед державною виконавчою службою про зняття арешту з переліченого вище нерухомого майна позивача, а відтак потреби в арешті не існує та наявні підстави для його зняття. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що підстави для перебування під арештом всього майна [PERSON] , відповідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відсутні, що дає змогу для задоволення позову, оскільки, іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Крім того, позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 908,00 грн., сплачений нею при подачі позову, відповідно до платіжного доручення № 0DZZ5030M від 08.06.2020 року, тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved