Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до Печерського районного суду м. Києва, відповідно до якого просить спонукати відповідача Публічне акціонерне товариство «Київенерго» укласти з нею договір про надання послуг з ГВП та ЦО та договір про користування електричною енергією. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2007 [PERSON] визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] З моменту ухвалення рішення позивач проживає у зазначеній квартирі та несе усі витрати по її обслуговуванню та утриманню. У січні та лютому 2016 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з метою укладення договору та зміни даних в особовому рахунку, однак, жодної відповіді від ПАТ «Київенерго» так і не надійшло, у зв'язку з чим [PERSON] вирішила звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засыданны позов не визнав, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просив відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2007 у справі №2-731/07 [PERSON] визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Вищевказаним рішенням встановлено, що у квартирі [ADDRESS] з 2005 року також зареєстрованы: позивач, [PERSON] та [PERSON]. Так, Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас, ст. 26 Закону України «Про елекроенергентику», п.3 Правил користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999, користування електроенергією допускається лише на підставі договору, що укладається між енергопостачальною організацією та споживачем. Цей Закон передбачає, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері елекроенергентики здійснюються виключно на договірних засадах й визначає права та обов'язки споживача та виконавця вказаних послуг. Статтею 26 Закону України «Про елекроенергентику» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання послуг з електропостачання, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця підготувати та укласти зі споживачем договір на надання послуг з електропостачання визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці визначаються Законом України "Про електроенергетику", який також регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом правспоживачів і працівників галузі. Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об'єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням. Особливістю нормативно-правового регулювання електропостачання є наявність численних підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі нормативно-технічних, якими визначається та деталізується порядок отримання та споживання електроенергії. Так, ст. 3 вказаного Закону передбачено, що відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Так, норми названих законодавчих актів деталізовані, зокрема, в положеннях Правил користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 тощо. Постачання електроенергії - одна з форм, у яких здійснюється господарсько-торговельна діяльність суб'єктів господарювання. Стаття 1 Закону визначає постачання електричної енергії як господарську діяльність, пов'язану з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору. Електрична енергія є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу. Відповідно до ч. 6 ст. 24, ч. 1 ст. 26 названого Закону, споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, який розташований на цій території, в укладенні договору на постачання електричної енергії. Договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за врегульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. З аналізу змісту вказаного законодавства убачається, що споживання електричної енергії без договору не допускається. Як зазначає відповідач, та не заперечується позивачем, показання лічильників за адресою: [ADDRESS], надаються, здійснюється оплата, що свідчить про приєднання до договору. Крім того, як зазначає відповідач, особовий рахунок [NUMBER] відкрито на [PERSON], а не на [PERSON] В статтях 10, 60 ЦПК України закріплено, що основою цивільного процесу є принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ЦПК України. Тобто, законодавець передбачив механізм доказування сторонами своїх вимог або заперечень за допомогою певних процесуальних дій сторони. Разом з тим, звертаючись до суду за захистом свого права, позивачем не зазначено та не надано доказів того, яким саме чином порушуються її права ПАТ «Київенерго». Зазначаючи в позовній заяві про те, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою укласти з нею договір, спростовується матеріалами справи, оскільки, такі не містять доказів звернення позивача, факту отримання ПАТ «Київенерго» відповідних звернень та відмова останнього у задоволенні вимоги позивача, а тому суд не вбачає, що на момент звернення з даним позовом права [PERSON] були порушені відповідачем. Суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що перед зверненням з позовом до суду, позивач має право звернутися зі зверненням до відповідача з метою вирішення питання щодо укладення договору, з'ясування порядку його укладення, переліку документів, необхідних для його підписання. Без здійснення таких дій вимоги позивача є передчасними, а позов безпідставний. Також, суд, надавши правову оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, вважає, що такий спосіб захисту цивільних прав, як спонукання до укладення договору не передбачений нормами ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом спонукання до укладення договору). Отже, проаналізувавши характер спірних правовідносин й обраний позивачем спосіб захисту щодо спонукання до укладення договору, суд зазначає, що даний спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Відтак, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed