Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

у квітні 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [PERSON], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із зазначеної квартири; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вище вказаною адресою. Посилаючись на ті підстави, що позивач є власником квартири, не може користуватися, розпоряджатися своїм майном , оскільки в квартирі зареєстрована та проживає відповідач, яка є його колишньою дружиною. Вона чинить перешкоди та не сплачує плату за житлово-комунальні послуги. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник проти вказаних позовних вимог заперечували, оскільки вважають, що даний позов є необґрунтованим та передчасним, так як відповідач не чинить перешкоди позивачу, приєднавши до матеріалів судової справи відзив на позовну заяву (а.с. 72). Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіславши до суду лист про слухання справи без їх участі (а.с. 65). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, показів свідків, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно положень п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2016 розірвано (а.с. 21). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач по справі [PERSON] (а.с. 16). У зазначеній квартирі згідно із Довідкою про реєстрацію місця проживання особи зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 38). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України та на ст.ст. 116, 156, 158 ЖК Української РСР. Відповідно до правової позиції по справі за №509/1916/16-ц від 10.05.2018 Верховного суду, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою. Чинне законодавство передбачає дві підстави втрати права користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України та ст. 71 ЖК Української РСР. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Постановою Верховного суду від 10.05.2018 у справі за №509/1916/16-ц зазначено, що з урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Тобто, позивач може просити суд визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою виключно на підставі ст. 405 ЦК України, що передбачає підставою втрати членом сім'ї права користування житлом - відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин. Натомість, із наданих доказів позивачем засвідчено, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі (а.с. 17, 20, 23-26, 29). Стосовно вимоги позивача щодо виселення колишнього члена сім'ї. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України, а до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Як зазначено у правовій позиції ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у рішенні від 07.09.2011 у справі №6-11275 св11, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК УРСР. Таким чином, положеннями ст. 158 ЖК УРСР, на які посилається позивач не підлягають застосуванню, оскільки регулюють правовідносини щодо укладення договору найму житла між власником та іншою особою, яка не є та не була членом сім'ї власника житла. Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Доказів про то, що між позивачем та відповідачем після припинення шлюбних відносин укладалася угода щодо плати за користування жилим приміщенням, однак саме відповідачем надано копії квитанції про сплату за користування житлово-комунальних послуг (а.с. 86-91) та встановлення засобів обліку води та газового приладу (а.с. 92, 93). Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК УРСР, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселлено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст. 116 ЖК УРСР, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Але, позивач не надає доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням або систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку. Також, не надано доказів того, що до неї вживалися заходи запобігання і громадського впливу і вони виявилися безрезультатними. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали однорідні покази та зазначили, що відповідач громадський порядок не порушує, веде простий спосіб життя, з сусідами має добросусідські відносини, у побуті ввічлива та доброзичлива. З наданих суду документів вбачається, що між позивачем відповідачем, склалася конфліктна ситуація яка пов'язана із внутрішнім переконанням кожної із сторін та ґрунтується на припущеннях, а відтак, з урахуванням того, що позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не підтверджені в залі судового засідання належними доказами, вони задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed