Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], в обґрунтування якого зазначив наступне. 19.06.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір №ML-202/119/2006. Відповідно до умов кредитного договору №ML-202/119/2006 банк здійснив видачу позичальнику кредитних коштів в сумі 63 000,00 (шістдесят три тисячі) доларів США, а позичальник зобов'язався своєчасно, щомісяця, та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом, у строк до 19.06.2021 року. Однак позичальник порушила зобов'язання, викладені в п.п.1.1, 1.5 частини №2 кредитного договору, щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. 05.02.2015 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по справі №335/13449/14-ц стягнуто достроково в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 942 172, 46 грн., яка станом на дату звернення до суду з даним позовом боржником не сплачена. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором №ML-202/119/2006 від 19.06.2006 року, між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] 19.06.2006 року було укладено договір іпотеки № РML - 202/119/2006, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, [PERSON] - іпотекодавець надала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]/[ADDRESS], загальною площею - 105, 2 кв.м. Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, у тому числі за кредитним договором №ML-202/119/2006 від 19.06.2006 року. Позивач зазначає, що всупереч умовам договору іпотеки іпотекодавець 26.12.2012 року здійснила відчуження предмету іпотеки, уклавши з [PERSON] договір купівлі-продажу. Позивач зазначив, що відчуження предмету іпотеки відбулось без відома позивача на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2012 року, яке скасоване рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2014 року. Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]/[ADDRESS], загальною площею 105,2 кв.м., власником якої є [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2013 року в рахунок погашення загальної заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторінг Україна» за кредитним договором № ML-202/119/2006 від 19.06.2006р. в розмірі 2 942 172,46 грн. та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною не нижче вартості предмету іпотеки, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки майна. Ухвалою судді від 28.03.2018 року позовну заяву ТОВ „ОТП Факторинг Україна" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, відповідачу надано строк для подання відзиву на позов, позивачу - відповіді на відзив, відповідачу - заперечень проти відповіді на відзив. 24.05.2018 року представником відповідача суду подано відзив на позов, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, проти позову заперечує у повному обсязі. Згідно поданого відзиву, відповідач наполягає на тому, що строк позовної давності за даним позовом сплинув 11.11.2017 року. Крім того, відповідач позовні вимоги не визнає з тих підстав, що позивачем в супереч вимог ЗУ „Про Іпотеку" не надано доказів задоволення вимог попереднього іпотекодержателя на підставі договору іпотеки від 26.10.2004 року, на зазначене у позові майно, тобто не обґрунтовано обставин, за яких позивачем не дотримано правила вищого пріоритету попередньої іпотеки над наступною, про яку йдеться у позові. Заходів попереднього врегулювання спору позивачем не вжито. Відповідачу на час укладання договору купівлі-продажу квартири, на яку позивач просить звернути стягнення, не було відомо про забезпечення умов кредитного договору даним майном на підставі договору іпотеки. Правочин щодо придбання квартири, вчинений нею, ніким не оспорений, не визнаний судом нікчемним, отже, є правомірним. Відповідач заперечує проти задоволення позову, виходячи з того, що матеріали позову не містять даних про те, що позивачем висувалася вимога боржнику [PERSON] про усунення порушень зобов'язань за кредитним договором. За таких обставин, за наявності рішення суду про стягнення з боржника [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором, відомості щодо невиконання якого суду не надано, задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного задоволення вимог позивача. Позивачем відповіді на відзив позивача протягом встановленого судом строку не надано. Ухвалою суду від 25.06.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з'явився, суду подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно до якої позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач та представник відповідача не з'явилися, представник відповідача надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність без проведення фіксації судового процесу, в якій просить суд відмовити у задоволенні позову з урахуванням заперечень, викладених у відзиві. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, час і місце судового засідання повідомлялася судом у встановленому законом порядку, рекомендованими листами із повідомленням про вручення поштового відправлення, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність та письмових пояснень щодо позовних вимог не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, проаналізувавши доводи сторін, судом приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). За ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов'язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв'язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №ML-202/119/2006 від 19.06.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 63 000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення 19.06.2021 року. 19.06.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РML - 202/119/2006 (другої черги), який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 39. Отже, іпотекодавцем є [PERSON] За умовами п.1.1., п.3.1. договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]/[ADDRESS], загальною площею - 105, 2 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.10.2004 р., посвідченим Нарохою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, р.№ 2875, зареєстрований в ОП ЗМБТІ 28.10.2004 року, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно №7745485. За умовами п.2.1. договору, іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Судом встановлено, що договір іпотеки № РML-202/119/2006 від 19.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 19.06.2006 року, реєстровий номер 39, є договором іпотеки другої черги. Відповідно до п.1.3. договору іпотеки № РML-202/119/2006 від 19.06.2006 року договором іпотеки першої черги - є договір, укладений 26.10.2004 року між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем першої черги - Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», посвідчений Нарохою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 26.10.2004 року. Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про іпотеку» попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками. Відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на нерухоме майно, що є предметом декількох іпотек, вимоги кожного наступного іпотекодержателя задовольняються після повного задоволення вимог кожного попереднього іпотекодержателя згідно з пріоритетом та розміром цих вимог. Проте позивач не надав докази задоволення вимог попереднього іпотекодержателя (Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль») за договором іпотеки, укладеним 26.10.2004 року, посвідчений Нарохою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 26.10.2004 року, реєстровий номер 2877. Відповідно до положень ст.ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцяти денний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Проте, в матеріалах справи відсутні докази направлення письмової вимоги позивачем. Невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», щодо не направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення кредитного зобов'язання у строк, визначений законом або договором, у якому мають бути зазначені передбачені законом відомості про зміст порушення зобов'язань, є підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2012 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення у справі №2/0814/4348/2012, яким задоволено позов [PERSON], визнано недійсним кредитний договір №ML-202/119/2006 від 19.06.2006 р., визнано недійсним договір іпотеки №PML-202/119/2006 від 16.06.2206 р., вилучено запис в державному реєстрі іпотек №3351053 та скасовано заборону на відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]/[ADDRESS]. 26 грудня 2012 року право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]/[ADDRESS] - перейшло до іншої особи, [PERSON], відповідно договору купівлі-продажу від 26.12.2012, посвідченого Морозовою В.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстром № 2935, при відсутності обтяження майна іпотекою. 12 лютого 2014 року рішенням Апеляційного суду Запорізької області вищевказане заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2012 року було скасовано, ухвалене нове рішення про відмову в позові. Судом встановлено, що 11.11.2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.05.2015 року у справі №335/13449/14-ц було стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-202/119/2006 від 19.06.2006 року в розмірі 2 942 172, 46 грн. Судом встановлено факт неналежного виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору, яке призвело до утворення заборгованості, що підтверджується вищевказаним рішенням суду. 26 січня 2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]/[ADDRESS]. Відповідно до статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек, відповідно до статей 6, 25, 26 якого внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду. Запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до Реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Однак, позивачем не надано доказів про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою на час звернення з позовом до суду у січні 2018 року. Згідно з договором іпотеки № РML-202/119/2006 від 19.06.2006 року іпотекодавцем є [PERSON] Згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №740111 від 25.02.2013 року відомості про іпотеку відсутні, право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] 19.02.2013 року. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 при зверненні продавця і покупця до нотаріуса для посвідчення договору відчуження майна, нотаріус перевіряє таке майно на наявність обтяжень перед тим, як посвідчити такий договір, з метою попередження порушень майнових прав третіх осіб. Відповідно до п. 1.13 ч. 1 глави 2 розділу ІІ Порядку у разі наявності заборони правочин про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. Оскільки на момент посвідчення така заборона була відсутня, нотаріусом не вимагалася згода кредитора. Суд не погоджується з висновком позивача, що з придбанням квартири [PERSON] набула статус іпотекодавця за договором іпотеки № РML-202/119/2006 від 19.06.2006, та несе обов'язки за іпотечним договором, оскільки такий висновок суперечить наявним у справі доказам в їх сукупності та взаємозв'язку. Відповідач, [PERSON], не укладала та не підписувала жодного договору з позивачем, а відтак не знала та не могла знати ні про кредитний договір, ні про іпотечний договір, та як наслідок не могла знати про обтяження майна іпотекою. Договір купівлі-продажу квартири був укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.12.2012 року з дотриманням вимог закону. Так, відсутність заборон, арештів на відчуження цієї квартири підтверджується наявністю договору купівлі-продажу квартири, який є дійсним, платним, що спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та таким, що ні позивачем ні іншою особою в судовому порядку не визнавався недійсним. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується. Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності на квартиру виникає у покупця з моменту державної реєстрації правочину. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відтак вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином договір купівлі-продажу квартири від 26.12.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. за реєстровим номером 2935, ніким не оспорюваний, не визнаний судом нікчемним, а отже вчинений правочин вважається правомірним. Позивачем не надано доказів на підтвердження протилежного. Оскільки під час переходу права власності на спірну квартиру до [PERSON] квартира предметом іпотеки не була, посилання позивача на ст.ст.12, 23 Закону України «Про іпотеку» при обґрунтуванні підстав для задоволення позовних вимог, є неправомірним та безпідставним. Враховуючи викладені обставини, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]/[ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд приходить до висновку, що перехід права власності на підставі договору купівлі-продажу квартири відбувся на об'єкт нерухомого майна, не обтяженого іпотекою відповідно до даних витягу з Державного реєстру правочинів від 26.12.2012 року, а тому відповідач, як власник квартири, не набув статусу іпотекодавця. Враховуючи, що неправомірність набуття права власності на квартиру [PERSON] судом не встановлена та ніким не оспорюється, відсутні підстави для задоволення позову. За викладених обставин, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, викладені у відзиві на позов щодо заперечень проти позову. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], третя особа [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed