Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] При зверненні до приватного нотаріуса Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В. із заявою про прийняття спадщини, 11.07.2013 року йому стало відомо, що існує заповіт від імені спадкодавця [PERSON] від 04.02.2013 року за реєстрованим №43, відповідно до якого, все майно де б воно не було та з чого не складалось, спадкодавець заповів своїй дружині, від другого шлюбу, - [PERSON] Зазначає, що на час складання заповіт спадкодавець [PERSON], перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки тривалий час хворів на рак легень та знаходився під впливом сильнодіючих знеболюючих ліків, постійно відчуваючи сильну біль. Також вказав, що заповіт був складений за декілька днів до його смерті. Просить суд визнати недійсним заповіт, складений від імені спадкодавця [PERSON], посвідчений 04.07.2013 року приватним нотаріусом Ківерцівського нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В. за реєстрованим №43. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі наявні докази по справі у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть (повторно) серії [NUMBER] від 11.07.2013 року виданого відділом ДРАЦС Ківерцівського РУЮ Волинської області [PERSON] помер [INFO] /а.с.10/. Позивач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) серії [NUMBER] від 11.07.2013 року, виданого відділом ДРАЦС Ківерцівського РУЮ Волинської області /а.с.6/. Судом також встановлено, що 04.02.2013 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В. було посвідчено заповіт, яким [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося та яке буде належати йому на день смерті і на яке буде мати право за законом, заповів [PERSON] Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 43 /а.с. 59/. За нормою ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 12 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Відповідно до ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 N 5, у пункту 17 зазначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу" (4038-12), і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №33 від 07.08.2017 року, [PERSON], який помер [INFO], який хворів на рак легень IV ст. (низько диференційована аденокарцинома н/долевого бронха лівої легені з метастазами в легені, л/в середостіння, в печінку, л/в черевної порожнини та за очеревинного простору T2N2M1G3 ст. IV, кл. гр. IV. Анемія І ст.), який приймав в зв'язку з хворобою наркотичні препарати, в момент складання заповіту 04.02.2013 року не виявляв ознак будь яких психічних розладів, тому міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /а.с. 224-234/. Доводи позивача [PERSON] та його представника [PERSON] про те, що даний висновок експертизи не може бути прийнятий судом у якості допустимого доказу, оскільки виникають сумніви у його правильності, суд до уваги не приймає. Так, на обґрунтування вказаної позиції позивач зазначив, що з даного висновку не вбачається на підставі яких матеріалів, показань яких осіб, дана експертиза проведена. Суд вважає, що вищевказані твердження є безпідставним, оскільки в описовій частині висновку посмертної судово-психіатричної експертизи експертами наведений весь перелік матеріалів, використаних ними при проведенні даного експертного дослідження. Жодних доказів про наявність у заповідача [PERSON] будь-яких психічних розладів, спричинених больовим синдромом, які б впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 04.02.2013 року позивачем надано не було і такі обставини не встановлені в ході судового розгляду. Таким чином, об'єктивних підстав ставити під сумнів висновок вищевказаної експертизи у суду немає. Крім того, факт не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій та неможливості керувати ними в момент вчинення заповіту, окрім припущень позивача, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, як це передбачено ч. 3 ст. 12 ЦПК України, а навпаки, вказаний позивачем факт спростовується наявними у справі доказами. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Разом з тим, суд враховує діагноз хворого [PERSON], відповідно до медичних документацій наданих суду, його фізичний стан на день складання заповіту, а також те, що останній помер на протязі декількох днів після складання заповіту. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи зовнішні обставини складання заповіту, як то перебування заповідача в ясній свідомості протягом усього періоду до складання заповіту, відсутність жодних даних про можливу тимчасову недієздатність, а також те, що заповіт був складений на користь дружини [PERSON], суд дійшов висновку про надуманість підстав щодо не усвідомлення заповідачем своїх дій під час складання заповіту, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, позивачем та його представниками, кожним зокрема, не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що волевиявлення заповідача [PERSON] від 04.02.2013 року, яким він все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповів [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В., за реєстровим №43 не відповідало його внутрішній волі, що він саме на час укладання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, правових підстав визнання заповіту від 04.07.2013 року недійсним, пов'язаних з порушенням умов дійсності правочину, передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 225 ЦК України судом не встановлено, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed