Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, та в останній редакції позовних вимог просила стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на її користь борг у сумі 1131858,00 грн. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог [PERSON] зазначала, що 01.12.2009 р. [PERSON] отримала у позивачки під розписку грошові кошти у сумі 50000,00 доларів США, які були спрямовані на спільний бізнес відповідачів розвиток ПП «Автолюкс-2000». Позивачка стверджує, що розписка, підписана [PERSON] та складена нею власноруч 01.12.2009 року, є підтвердженням укладення договору позики між сторонами та посвідчує передання [PERSON] грошової суми в розмірі 50000,00 доларів США. Крім того, позивачка зазначає, що оскільки станом на момент передання грошових коштів [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та враховуючи, що гроші, отримані за борговою розпискою, були спрямовані на розвиток спільного бізнесу, то зобовязання повернення отриманих коштів є спільним для відповідачів. Також позивачка вказує, що протягом січня березня 2010 р. їй в офісі ПП «Автолюкс-2000» було частково повернуто грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США. В листопаді 2014 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та ФОП [PERSON] та просила визнати укладеним договір позики між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.01.2016 р. задоволено заяву [PERSON] та залишено без розгляду зустрічну позовну заяву. В судове засідання, призначене на 07.06.2016 р., позивач не зявилась, хоча про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. У попередніх судових засіданнях наполягала на задоволенні позову, з підстав викладених у ньому. Представник позивача, [PERSON], подав до суду письмову заяву, якою просив розглянути справу за відсутності позивачки та її представника та наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 07.06.2016 р., не зявилась, хоча про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. У попередніх судових засіданнях проти позовних вимог заперечувала, пояснила суду, що грошові кошти у позивачки [PERSON] нею в борг не брались, зобовязань по їх поверненню відповідач на себе не брала. Гроші, про отримання яких була складена 01.12.2009 р. відповідна розписка згідно домовленості між [PERSON] та [PERSON] були передані останньому, умови використання та повернення [PERSON] грошових коштів відповідачці невідомі, проте відомо, що на протязі декількох років [PERSON] щомісячно отримувала в офісі ПП «Автолюкс-2000», єдиним засновником якого був [PERSON], грошові кошти. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], подав до суду письмову заяву, якої просив розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судові засідання не зявився, пояснень та заперечень щодо заявленого позову не надав, про дати призначення судових засідань та місце їх проведення повідомлявся відповідно до приписів ЦПК України. Через систематичну неявку такого відповідача у судові засідання суд ухвалив розглянути справу за його відсутності. Крім того у судовому засіданні з метою обєктивного зясування обставин справи були допитані свідки. Свідок [PERSON] підтвердив, що родина [PERSON] збирали кошти з працівників на розвиток свого бізнесу і що він сам надавав їм у борг. Гроші поверталися частинами. Свідок [PERSON] підтвердила факт щомісячних зустрічей з [PERSON]К у офісі «Автолюкс-2000» з метою передачі [PERSON] грошей, за дорученням керівництва підприємства. Свідок [PERSON], яка за наданими суду поясненнями пов'язана з позивачем родинними відносинами, підтвердила факт передачі грошей в борг від [PERSON]К до [PERSON] у присутності свідка. Також вона підтвердила, що гроші частково повертались. Про необхідність запозичення грошей розмова про позику йшла лише з [PERSON] Зясувавши обставини справи, дослідивши надані учасниками судового засідання пояснення та надані сторонами докази, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. 01 грудня 2009 року [PERSON] власноруч склала розписку, в якій зазначила, що отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 50000,00 «у.о.». Копія розписки долучена до матеріалів справи, факт складання розписки відповідного змісту сторонами не заперечувався. Дослідивши зміст розписки від 01 грудня 2009 суд вбачає, що у ній вказано безпосередньо про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у вказаному розмірі. Інших відомостей така розписка не містить. Валюта грошових коштів, про отримання яких складена розписка та яка позначена як «у.о.», за поясненнями сторін є доларами США. 02 липня 2014 року представник [PERSON] за довіреністю [PERSON], виходячи з наявності між [PERSON] та [PERSON] зобовязань за договором позики, термін повернення коштів у якому сторонами не обумовлений, та з визначених положеннями цивільного законодавства, направив на адресу [PERSON] лист-вимогу, яким просив в строк до 31.07.2014 р. повернути грошові кошти в сумі 42000,00 доларів США [PERSON] Вказану вимогу було одержано відповідачем, [PERSON], 11.07.2014 р., однак її було залишено без задоволення, жодні грошові кошти на виконання такої вимоги не передавались. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю правовою природою договір позики носить реальний характер. З огляду на це, письмова форма такого договору є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. В силу приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Розписка про отримання в борг грошових коштів, по своїй суті, є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, та підтверджує як укладення договору, так і його умови, а також засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 р. по справі № 6-1967цс15 висловлена правова позиція, яка, в силу вимог ст. 214, 360-7 ЦПК України, повинна бути врахована судом при вирішені цього спору та, згідно якої, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також Верховний Суд України неодноразово наголошував на тому, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів (постанови у справах №6-1967цс15, №6-63цс13). Як зазначено вище, з тексту наданої в обґрунтування вимог позову розписки, що складена [PERSON] 01.12.2009 р., умов про отримання відповідачем як позичальником в борг грошей, та жодних зобовязань по поверненню отриманих від [PERSON] грошових коштів, умов такого повернення, не вбачається. За таких умов представлена стороною позивача розписка від 01.12.2009 р., копія якої долучена до матеріалів справи, не може розглядатися в якості доказу укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] Будь-які інші письмові докази, які б містили умови отримання [PERSON] грошей в борг та умови їх повернення позивачем суду не надано. При цьому суд окремо зауважує про те, що пояснення свідків та учасників процесу однозначно вказують на наявність певних грошових відносин, учасниками яких є ПП «Автолюкс-2000», [PERSON] та [PERSON], однак жодних належних доказів, з яких можливо було б кваліфікувати такі відносини та визначити їх сторін до суду не надано, так само як і не заявлено до участі ПП «Автолюкс-2000», що є самостійною юридичною особою, а тому зазначені обставини, щодо отримання родиною [PERSON] від позивача позики у розмірі 50000,00 дол. США для ведення ними підприємницької діяльності та інвестування таких коштів у ПП «Автолюкс-2000» є припущеннями, що випливають з наданих суду сторонами та свідками пояснень, та не підтверджені відповідними письмовими доказами. Крім того, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно розяснень, наведених у абзаці другому пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може визнати спірну розписку доказом укладення між позивачем та [PERSON] договору позики, а тим більше доказом отримання такої позики [PERSON] в інтересах ПП "Автолюкс-2000" та таким чином, підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed