Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» (далі ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0307/0808/88-194 від 14.08.2008 року, яка складає 2 003 964,11 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на нежиле приміщення вбудоване в перший поверх пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Подбєльского, буд. 11, корп. 2 (60,10 кв.м); визнати за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право власності на нежиле приміщення вбудоване в перший поверх пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Подбєльского, буд. 11, корп. 2 (60,10 кв.м); припинити право власності [PERSON] на нежиле приміщення вбудоване в перший поверх пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Подбєльского, буд. 11, корп. 2 (60,10 кв.м), у звязку з переходом права власності до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 5137,74 грн. В обґрунтування первісних позовних вимог позивач зазначив наступне. 14.08.2008 року [PERSON] уклав з ВАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС Комерцбанк» (надалі Банк) кредитний договір №0307/0808/88-194. Відповідно до умов Кредитного договору, Банк зобовязувався надати позичальнику кредит у сумі 60 000 доларів США, а відповідач зобовязувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Банк свої зобовязання за кредитним договором №0307/0808/88-194 від 14.08.2008 року виконав в повному обсязі. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0307/0808/88-194 від 14.08.2008 року, відповідач та Банк уклали іпотечний договір від 14.08.2008 року. Відповідно до умов Іпотечного договору, в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме нежиле приміщення вбудоване в перший поверх пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Подбєльского, буд. 11 корп 2 (60,10 кв.м), що належить [PERSON] 28.11.2012 року Банк відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс», відповідно до Договору факторингу №15 та Договору про відступлення прав за іпотечним договором, свої права вимоги до Відповідача за зобовязанням по кредитному договору №0307/0808/88-194 від 14.08.2008 року та іпотечним договором від 14.08.2008 року. В порушення умов кредитного договору №0307/0808/88-194 від 14.08.2008 року відповідач свої зобовязання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 09.12.2006 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором склала 2003964,11 грн. Відповідно до звіту про оцінку заставленого майна, а саме нежилого приміщення вбудованого в перший поверх пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Подбєльского, буд. 11 корп 2 (60,10 кв.м), ринкова вартість становить 342516,00 грн. Зобовязання за кредитним договором належним чином не виконуються, у звязку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. 07.04.2017 року представником відповідача [PERSON] надано до суду заперечення на позовну заяву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (а.с. 69 73), в якому просив відмовити ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у позові, посилаючись на обставини викладені у запереченні. 24.03.2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в якій [PERSON] просить суд визнати договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», нікчемним в частині, що стосується прав, обовязків і законних інтересів [PERSON], у звязку з порушенням сторонами правочину публічного порядку при його укладанні. Застосувати до нікчемного Договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», наслідки недійсності правочину, встановлені ч.1 ст. 236 ЦК України, та визнати його недійсним в частині, що стосується прав, обовязків і законних інтересів [PERSON], з моменту його вчинення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач зазначив наступне. На договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» розповсюджується застереження п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» щодо укладання відповідних договорів факторингу на придбання права відступленої вимоги до фізичних осіб не субєктів господарювання. В той же час, за даним договором факторингу №15 від 28.11.2012 року відступлено право грошової вимоги до [PERSON], який не є субєктом господарювання, тобто фізичною особою підприємцем, що суперечить п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року. Договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», вчинений всупереч Цивільному кодексу України, п.1 Розпорядження Держфінпослуг №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», ч.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28.05.1988 року в м. Оттава, до якої Україна приєдналася на підставі ЗУ «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг» від 11.01.2006 року №3302-ІV, не можна вважати законним, а тому він повинен бути визнаний недійсним в частині, що стосується прав, свобод та інтересів [PERSON] Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені ч.1 ст. 236 ЦК України. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) у судовому засіданні [PERSON] підтримав повністю позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник відповідача за первісним (позивача за зустрічним) [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не визнав. Зустрічний позов [PERSON] підтримав повністю та просив його задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 14 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС Комерцбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №0307/0808/88-194. Згідно з умовами зазначеного кредитного договору банк надав [PERSON] кредит у розмірі 60000 доларів США, на строк з 14 серпня 2008 року по 13 серпня 2018 року. 14 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 0307/0808/88-194-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 7188, згідно з умовами якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю ВАТ «Сведобанк» нерухоме майно, а саме нежиле приміщення вбудоване в перший поверх пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Подбєльского, буд. 11 корп 2 (60,10 кв.м), що належить [PERSON], з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0307/0808/88-194. 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклав з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15, відповідно до якого Банк відступає Фактору свої права Вимоги Заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, зазначених у реєстрі Заборгованості Боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. При цьому Сторони погодили, що Права вимоги заборгованості по кредитних договорах та Права Вимог по Договорам Забезпечення, укладених з Боржниками відступаються Банком Фактору за цим Договором на основі «як є» без надання будь-яких повязаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому Договорі. Того ж дня, 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за договором про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 6970, право вимоги за договором іпотеки ВКО № 884143 від 14 серпня 2008 року. Положеннями ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступати факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Аналізуючи умови договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, що укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», суд приходить до висновку, що вказаний договір відповідає ознакам та є договором факторингу. Відповідно до п.1.1 та 1.3 договору відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до статті 24 Закону України від 5 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» та умов цього договору, сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором; з моменту набуття чинності цим договором до нового іпотекодержателя переходять усі права і зобовязання первісного іпотекодержателя як сторони, що іменується «іпотекодержатель» у зобовязаннях, які виникли на підставі іпотечних договорів, в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. 14.12.2012 року ПАТ «Сведбанк» повідомило [PERSON] про відступлення ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, відсотки нараховані банком за користування кредитом, комісії, штрафні санкції) по кредитному договору №0307/0808/88-194 від 14.08.20008 року та перехід прав іпотекодержателя за договором відступлення права за іпотечним договором від 14.12.2012 року, що підтверджується копією листа від 14.12.2012 року за вих. № 0032531. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічні правові висновки містяться постановах Верховного Суду України по справах №761/32495/15-ц від 13 вересня 2017 р., № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 р., №6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року. Так, при вирішенні справи суд встановлює наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Відповідно до п. 12.3.1 іпотечного договору № 0307/0808/88-194-Z-1 від 14.08.2008 року одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». [PERSON], підписуючи іпотечний договір погодив всі умови, які викладені в договорі; підтвердив свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю Предмета іпотеки та засвідчив, що він надає право власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя (придбання Предмета іпотеки у власність) у випадку виникнення у Іпотекодержателя права звернення стягнення на Предмет іпотеки, відповідно до умов цього Договору та вимог чинного законодавства України. Крім того судом встановлено, що заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано кредитний договір від 14 серпня 2008 року № 0307/0808/88-194, укладений між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Додатковим рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2013 року доповнено заочне рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2013 року. Визнано іпотечний договір від 14 серпня 2008 року № 0307/0808/88-194-2-1, укладений між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», на забезпечення виконання основного зобовʼязання недійсним. Зобовʼязано приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону на відчуження зазначеного в іпотечному договорі від 14 серпня 2008 року № 0307/0808/88-194-2-1 нежитлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Подбєльського, 11, приміщення № 2, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, накладену 14 серпня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] Скасовано реєстраційний запис № 7761595, внесений 18 серпня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] до Державного реєстру іпотек. Вказані рішення набрали законної сили (а.с. 159). Враховуючи викладене, за умови визнання кредитного та іпотечного договору між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» недійсними, встановлено відсутність у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Більш того ТОВ «ФК «Вектор Плюс» невірно обрано спосіб захисту, оскільки саме для визнання за іпотекодавцем права власності на іпотечне майно необхідно діяти в позасудовий спосіб. З приводу вимог по зустрічному позову [PERSON] суд зазначає таке. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір, відповідно до п.2. ч.1 ст.11 ЦК України, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України), а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). При цьому, відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Законодавець передбачив, що визнання правочину недійсним можливе лише при наявності певних умов. Так, відповідно до пункту 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частина 1 і 2 ст.215 ЦК України визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Матеріали справи свідчать, що ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на момент укладення оспорюваних відповідачем правочинів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правоздатності, були вільними у своєму волевиявленні, котре відповідало внутрішній волі сторін таких правочинів, які в свою чергу були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлені. До того ж, оспорювані договори укладені в письмовій формі, підписані сторонами та скріплені печаткою сторін та не порушують публічний порядок. Доводи [PERSON] про те, що договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», вчинений у супереч Цивільному кодексу України, п.1 РозпорядженняДержфінпослуг №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», ч.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28.05.1988 року в м.Оттава, до якої Україна приєдналася на підставі ЗУ «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг» від 11.01.2006 року №3302-ІV не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України від 12.07.2001, № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі Закон № 2664). Статтею 4 Закону № 2664-ІІІ передбачено, що послуги у сфері факторингу вважаються фінансовими. Частиною п'ятою статті 5 Закону № 2664-III встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (стаття 1077 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Відповідно до пункту 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 03.04.2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, ознаками договору факторингу є сукупність вищезазначених операцій з фінансовими активами. Як вбачається з договору про відступлення права вимоги, заборгованість виникла по кредитних договорах, укладених банком з фізичними особами, в тому числі і з [PERSON] Відтак, виходячи з системного аналізу вищенаведених правових норм, суд приходить до висновку, що нормами чинного законодавства не встановлено обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно підпункту «а»пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Проте, ні зазначеною статтею, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Суд зазначає, що договір, який укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», за своєю правовою природою є фактично договором факторингу та відповідає нормам Цивільного законодавства, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами та похідними від них іпотечними, та в якому визначено сторін як фактор і клієнт. Також, враховуючи положення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» є безпідставними вимоги щодо наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. З огляду на зазначене, порушень відповідачем за зустрічним позовом абзацу 2 пункту 1 Розпорядженням Держфінпослуг від 03.04.2009 року № 231 «Про відновлення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», вимог ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та перерахованих вище норм Цивільного законодавства суд не вбачає,а тому і підстави для задоволення вимог позивача [PERSON] за зустрічним позовом відсутні. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати покласти на сторони справи.

Outcome: dismissed