Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] ,\~ПП "ВОМАКС",\~треті особи,\~які не\~заявляють самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~на стороні\~відповідачів -\~приватний нотаріус\~Луцького міського\~нотаріального округу\~Волинської області\~Гловацька А.В.,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним правочину щодо передачі майна до статутного капіталу приватного підприємства та застосування наслідків недійсності правочину. З врахуванням поданих в ході розгляду справи збільшених позовних вимог, заяви про часткову зміну предмета позову, відповіді на відзив, позовні вимоги мотивує тим, що позивач та відповідач перебувають з 08.06.1996 року у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність та побудували цінне майно, яким відповідач без її відома та згоди розпорядився на користь третіх осіб. Зазначає, що під час перебування в шлюбі, [PERSON] на підставі договору дарування №649 від 08.04.2004 року набув у власність адмінбудинок, площею 383,8 кв. м. по [ADDRESS] (в подальшому перейменована на [ADDRESS] ), який, ними спільно було вирішено реконструювати під готельний комплекс та побудувати біля нього сауни. Для таких потреб, рішенням Гіркополонківської сільської ради від 10.01.2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (цільове призначення якої змінюється) підприємцю [PERSON] площею 0,4570 га для обслуговування готельного комплексу з саунами, яка розташована в [ADDRESS] та видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. Вказує, що після завершення реконструкції та будівельних робіт у 2014 році утворилося чотири самостійних об`єкти нерухомого майна, а саме: реконструйований з адмінбудинку площею 383,8 кв.м. готельний комплекс /А-4/, загальною площею 1211,1 кв.м., новостворені об`єкти сауна /Б-2/, площею 63,4 кв.м., сауна /В-2/, площею 46,7 кв.м., сауна /Д-2/, площею 110,1 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які відповідач [PERSON] зареєстрував за собою. Вважає, що оскільки, реконструкція адмінбудинку та нове будівництво трьох саун відбулася у період шлюбу, за спільні кошти та спільними зусиллями, то ці об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя. Також, вважає, що земельна ділянка площею 0,4570 га для обслуговування готельного комплексу з саунами, хоча і була набута [PERSON] , як підприємцем, є об`єктом спільної сумісної власності їх як подружжя. Крім того, вказує, що за час перебування в шлюбі, [PERSON] виступив засновником ПП «ВОМАКС». 27.04.2016 року, будучи єдиним учасником (власником) ПП «ВОМАКС» прийняв рішення №2, яким передав до статутного капіталу підприємства вищезазначене спірне майно та збільшив розмір статутного капіталу підприємства на суму вартості цього майна. За результатами прийняття вищезазначеного рішення було підписано акт оцінки та прийняття-передачі майна до статутного капіталу ПП «ВОМАКС» від 01.06.2016 року, на підставі якого, 24.06.2016 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В. прийнято рішення про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ПП «ВОМАКС», а саме: готельний комплекс /А-4/, загальною площею 1217,3 кв.м., новостворені об`єкти сауна /Б-2/, площею 63,4 кв.м., сауна /В-2/, площею 46,7 кв.м., сауна /Д-2/, площею 110,1 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] відчужив частки у статутному капіталі підприємства на користь інших осіб, а саме: на підставі рішення №3 від 04.05.2016 року, відчужив на користь [PERSON] 50% статутного капіталу підприємства, а на підставі протоколу №5 зборів співвласників ПП «ВОМАКС» було затверджено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі, за умовами якого [PERSON] відчужив належну йому частку в розмірі 50% на користь своєї матері [PERSON] . Зазначає, що вона, як співвласник, не надала своєї згоди на передачу спільного майна подружжя до статутного капіталу ПП «ВОМАКС». Відповідач [PERSON] розпорядився цим майном без достатнього обсягу повноважень, а тому прийняте останнім рішення №2 від 27.04.2016 року, проведення державної реєстрації 24.06.2016 року приватним нотаріусом та подальше відчуження підприємства на користь третіх осіб свідчить про намагання вивести цінне майно з-під категорії спільної сумісної власності, а довіреність, яку вона надавала [PERSON] для представлення своїх інтересів не може бути розцінена як згода іншого подружжя на розпорядження спірним майном. На підставі наведеного, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяви про зміну предмету позову, просить суд: - визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: поліпшення адмінбудинку площею 383,8 кв.м. по [ADDRESS] у вигляді готельного комплексу /А-4/, загальною площею 1269,4 кв.м., новостворені об`єкти сауна /Б-2/, площею 63,4 кв.м., сауна /В-2/, площею 46,7 кв.м., сауна /Д-2/, площею 110,1 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,4570 га для обслуговування готельного комплексу з саунами, кадастровий номер 0722881600:01:001:3566, яка розташована в [ADDRESS] ; - визнати недійсним правочин, оформлений рішенням №2 засновника (власника) ПП «ВОМАКС» від 27.04.2016 року про передачу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності до статутного капіталу ПП «ВОМАКС» за застосувати наслідки недійсності правочину шляхом: скасування акту оцінки та прийняття-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ПП «ВОМАКС» від 01.06.2016 року; скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацької А.В., індексний номер 30188031 від 24.06.2016 року 08:53:59 про реєстрацію за ПП «ВОМАКС» права власності на готельний комплекс /А-4/, загальною площею 1211,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацької А.В., індексний номер 30188700 від 24.06.2016 року 09:24:11 про реєстрацію за ПП «ВОМАКС» права власності на сауну /В-2/, загальною площею 46,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацької А.В., індексний номер 30188439 від 24.06.2016 року 09:13:18 про реєстрацію за ПП «ВОМАКС» права власності на сауну /Б-2/, загальною площею 63,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацької А.В., індексний номер 30188949 від 24.06.2016 року 09:34:19 про реєстрацію за ПП «ВОМАКС» права власності на сауну /Д-2/, загальною площею 110,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацької А.В., індексний номер 30189276 від 24.06.2016 року 09:46:55 про реєстрацію за ПП «ВОМАКС» права власності на земельну ділянку площею 0,4570 з цільовим призначенням для обслуговування готельного комплексу з саунами, кадастровий 0722881600:01:001:3566, яка розташована в [ADDRESS] ; - визнати за нею, [PERSON] право власності на: Ѕ поліпшення адмінбудинку площею 383,8 кв.м. по [ADDRESS] у вигляді готельного комплексу /А-4/, загальною площею 1269,4 кв.м., Ѕ сауни /Б-2/, площею 63,4 кв.м., Ѕ сауни /В-2/, площею 46,7 кв.м., Ѕ сауни /Д-2/, площею 110,1 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , Ѕ земельної ділянки площею 0,4570 га для обслуговування готельного комплексу з саунами, кадастровий номер 0722881600:01:001:3566, яка розташована в [ADDRESS] . Стягнути понесені витрати на оплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, відзив на заяву про зміну предмету позову, додаткові пояснення, в яких зазначив, що згідно договору дарування від 08.04.2004 року отримав в дар від [PERSON] , наступне нерухоме майно: сховище (цех лінії зрощення з офісом Е-1), ПТО тракторів (цех первинної обробки сировини Г-1), авто гараж (корпус допоміжних виробництв з навісом Є-1) та адмінбудинок, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відтак, дані об`єкти в силу ст. 57 СК України є його особистою власністю. Після відведення йому Гіркополонківською сільською радою у 2012 році земельної ділянки площею 0,4570 га для обслуговування готельного комплексу з саунами, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за період з 02.07.2012 року по 10.04.2014 року, ним за особисті кошти було проведено істотну реконструкцію адмінбудинку під готельний комплекс з будівництвом саун та здано дані об`єкти в експлуатацію. Вказує, що 27.04.2016 року ним, як засновником (власником) було прийнято рішення №2 про збільшення статутного капіталу ПП «ВОМАКС», шляхом передачі вказаного вище майна до статутного капіталу підприємства. Однак, фактична передача майна та реєстрація права власності на дане майно за підприємством мала відбутися пізніше у відповідності до чинного законодавства. 04.05.2016 року в присутності та з відома позивачки, в офісі приватного нотаріуса [PERSON] , між ним та [PERSON] було укладено договір №1 купівлі-продажу вкладу засновника в статутному капіталі ПП «ВОМАКС», згідно якого він відчужив 50% корпоративних прав у статутному капіталі ПП «ВОМАКС» [PERSON] . В той самий день, позивачкою видано йому, [PERSON] , посвідчену нотаріально довіреність на розпорядження будь-яким належним їй нерухомим майном та/або рухомим майном в тому числі, але не виключно корпоративними правами, яка до 06.03.20219 року була чинною та ніким не скасована. З текстом виданої довіреності та правовими наслідками наданих у ній повноважень, нотаріусом було ознайомлено позивача у день її підписання. Жодних заперечень та зауважень від позивача не надходило за період дії вказаної довіреності. Відтак, вважає, що у зв`язку з наявністю вищезазначеної довіреності від 04.05.2016 року на управління майном, він вправі був розпоряджатися як власною часткою у спільному майні так і часткою своєї дружини [PERSON] . Таким чином, зазначає, що на підставі акту оцінки та приймання-передачі майна від 01.06.2016 року, що вноситься до статутного капіталу ПП «ВОМАКС», ним було передане до статутного капіталу спірне майно, а 02.06.2016 року подано пакет документів приватному нотаріусу для проведення реєстраційних дій, які були призупиненні у зв`язку з відсутністю згоди позивача на державну реєстрацію прав власності на майно. Однак, 24.06.2016 року [PERSON] було надано згоду на державну реєстрацію права власності на спірне майно, як внесок до статутного капіталу ПП «ВОМАКС», посвідчену та зареєстровану приватним нотаріусом Гловацькою А.В. за №1403. А тому, на підставі повного пакету документів 24.06.2016 року приватним нотаріусом Гловацькою А.В. було прийнято ряд рішень про державну реєстрацію права власності на майно як внеску до статутного капіталу ПП «ВОМАКС». Таким чином, вважає, що будь-якого умислу у його діях чи перевищення повноважень при вчиненні вищезазначених дій не було, майно вибуло з його власності у законному порядку та не може бути витребуване позивачем шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ПП «ВОМАКС» та визнання права власності на частину майна за нею. Також посилається на строки позовної давності на звернення з даним позовом до суду. Додатково вказує на ту обставину, що відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц, саме на позивача покладається обов`язок доведення її трудової чи фінансової участі у поліпшенні спірного майна, проте, такі докази [PERSON] надані не були. Третя особа приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Гловацька А.В. у письмових поясненнях зазначила, що 04.05.2016 року нею було посвідчено нотаріальну довіреність від позивача [PERSON] на розпорядження будь-яким належним їй нерухомим майном та/або рухомим майном в тому числі, але не виключено корпоративними правами на ім`я [PERSON] . Також, ознайомила [PERSON] з правовими наслідками наданих у ній повноважень. Крім того, 24.06.2016 року позивач [PERSON] надала згоду, як учасника у спільній сумісній власності подружжя, на державну реєстрацію права власності на майно, як внесок до статутного капіталу ПП «ВОМАКС», а тому на підставі поданих документів нею, як державним реєстратором, прийнято рішення про проведення вказаної державної реєстрації на спірне майно. Інші учасники процесу відзивів, інших заяву з приводу розгляду справи суду не надали. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (суддя Плахтій І.Б.). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (суддя Плахтій І.Б.). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.12.2019 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого є ПП «ВОМАКС» (суддя Плахтій І.Б.). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.07.2020 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено (суддя Плахтій І.Б.). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.02.2021 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено (суддя Плахтій І.Б.). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2021 року дану цивільну справу прийнято до провадження судді Пахолюка А.М. Призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.07.2021 року закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду. Протокольними ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2021 року, 25.10.2021 року клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів та приєднання письмових доказів після завершення підготовчого судового засідання залишено без розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві, збільшених позовних вимог, відповіді на відзив заяві про часткову зміну предмету позову. Просила суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов, додаткових поясненнях. Просив суд, відмовити в задоволенні позову повністю. Представник відповідача ПП «ВОМАКС», треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися судом про день, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі учасників справи, що не з`явилися по наявних матеріалах справи. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08.06.1996 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.22 том 1). На даний час шлюб між сторонами не розірвано. У спільному подружньому житті у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а.с.23-24 том 1). Судом також встановлено, що на підставі договору дарування від 08.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О.В. зареєстрованого у реєстрі за № 649, [PERSON] набув у власність сховище, ПТО тракторів, автогараж та адмінбудинок, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вартість нерухомого майна за вказаним договором дарування на дату вчинення правочину складала 105076 грн. (а.с. 150-153 том 2). У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України зазначене майно є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до рішення Гіркополонківської сільської ради Луцького району №40/25 від 25.06.2010 року перейменовано [ADDRESS] (а.с. 27 том 1). Як вбачається з матеріалів справи, з метою проведення реконструкції адмінбудинку, [PERSON] , як підприємець, звернувся до Гіркополонківської сільської ради Луцького району для надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (цільове призначення якої змінюється) по [ADDRESS] (а.с. 28, 30 том 1). Рішеннями Гіркополонківської сільської ради Луцького району №8/8 від 28.12.2011 року та №9/9 від 22.01.2012 року підприємцю [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою та затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (цільове призначення, якої змінюється, з земель промисловості в землі, які використовуються в комерційних цілях) площею 0,4570 га, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 29, 31 том 1). На підставі вищезазначеного рішення підприємцю [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,4570 га, кадастровий номер 0722881600:01:001:3566, цільове призначення: для обслуговування готельного комплексу з саунами, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 153 том 2). В подальшому, [PERSON] 02.07.2012 року до Інспекції ДАБК у Волинській області було подано декларацію про початок виконання будівельних робіт, а саме реконструкція адмінбудинку під готельний комплекс з саунами на [ADDRESS] (а.с. 32-44 том 1). 10.04.2014 року, [PERSON] подав до Інспекції ДАБК у Волинській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (а.с. 45-50 том 1). Із матеріалів справи вбачається, що після завершення реконструкції та будівельних робіт утворилося чотири самостійних об`єкти нерухомості, а саме: готельний комплекс /А-4/, загальною площею 1211,1 кв.м., новостворені об`єкти сауна /Б-2/, площею 63,4 кв.м., сауна /В-2/, площею 46,7 кв.м., сауна /Д-2/, площею 110,1 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Луцького районного управління юстиції Волинської області вищезазначені об`єкти нерухомості зареєстровані за відповідачем [PERSON] , що підтверджується матеріалами реєстраційних справ (а.с. 5-208 том 2). Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є засновником (власником) ПП «ВОМАКС». Рішенням №2 засновника (власника) ПП «ВОМАКС» від 27.04.2016 року, вирішено збільшити статутний капітал підприємства на суму 18277552 грн., який формується [PERSON] шляхом внесення нерухомого майна засновником (власником) до статутного капіталу, згідно додатку №1 до даного рішення, а саме: готельного комплексу /А-4/ вартістю 15056395 грн., сауни /В-2/ вартістю 580574 грн., сауни /Б-2/ вартістю 788189 грн., сауни /Д-2/ вартістю 1368764 грн., земельної ділянки кадастровий номер 0722881600:01:001:3566 вартістю 483630 грн., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . До статуту ПП «ВОМАКС» були внесені відповідні зміни (а.с. 58-70 том 1). Судом встановлено, що позивач [PERSON] 04.05.2016 року надала відповідачу [PERSON] довіреність на розпорядження будь-яким належним їй нерухомим майном та/або рухомим майном в тому числі, але не виключно корпоративними правами строком до 03.05.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацькою А.В. за №891 (а.с. 177 том І). Того ж дня, 04.05.2016 року рішенням №3 засновника (власника) ПП «ВОМАКС» [PERSON] вирішено затвердити договір №1 купівлі-продажу вкладу у статутному капіталі ПП «ВОМАКС» від 04.05.2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] придбав вклад в статутному капіталі ПП «ВОМАКС», що становить 50% статутного капіталу підприємства. В зв`язку з включенням до складу співвласників підприємства нового співвласника, затверджено розподіл вкладів між співвласниками, а саме: [PERSON] вклад 9139276 грн., що становить 50% статутного капіталу та вносить грошовими коштами та нерухомим майном; [PERSON] вклад 9139276 грн., що становить 50% статутного капіталу та вносить грошовими коштами (а.с. 80-97 том 1). Із матеріалів справи також вбачається, що 24.06.2016 року на підставі акту оцінки та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ПП «ВОМАКС» від 01.06.2016 року, складений [PERSON] та ПП «ВОМАКС», та пакету документів необхідних для проведення державної реєстрації права власності, державним реєстратором приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацькою А.В. прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за ПП «ВОМАКС», а саме: готельного комплексу /А-4/ площею 1211,1 кв.м., сауни /В-2/ площею 46,7 кв.м., сауни /Б-2/ площею 63,4 кв.м., сауни /Д-2/ площею 110,1 кв.м., земельної ділянки площею 0,457 га для обслуговування готельного комплексу з саунами (а.с. 110-143 том 3). При цьому в матеріалах реєстраційної справи міститься нотаріально посвідчена згода позивача [PERSON] на державну реєстрацію права власності на вищезазначене нерухоме майно як внесок до статутного капіталу ПП «ВОМАКС» (а.с. 143 том 3). Крім того, протоколом №5 зборів співвласників ПП «ВОМАКС» затверджено договір №1 купівлі-продажу вкладу засновника (власника) в статутному капіталі ПП «ВОМАКС» від 13.02.2019 року, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] вклад у статутному капіталі в розмірі 9139276 грн., що становить 50% статутного капіталу підприємства (а.с. 108-111 том 1). Таким чином, спірне майно вибуло із власності відповідача [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує, що внаслідок реконструкції відбулися значні поліпшення адмінбудинку, що проведені за спільні кошти подружжя, в результаті якого утворився готельний комплекс та нові об`єкти нерухомості, які є спільною сумісною власністю сторін. Тому їй належить Ѕ частина зазначеного нерухомого майна, а дії [PERSON] щодо передачі його до статутного капіталу ПП «ВОМАКС» є незаконними та недобросовісними, оскільки, будь-якої згоди на його відчуження вона не надавала, а відтак правочини щодо реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем вважає незаконними. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах Сімейного кодексу\~України (далі - СК України). Відповідно до статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі статтею 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Крім того, у статті 58\~СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України). У статті 60\~СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті\~\~1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62\~СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак, зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62\~СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Суд вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62\~СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у особисту власність майна одного з подружжя. При посиланні на вимоги статті 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70\~СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу. Саме такі правові висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц (а.с.214-221 том 3). Із матеріалів справи вбачається, що площа належного відповідачу адмінбудинку на момент укладення договору дарування становила 383,8 кв.м. (а.с.150 том 2), та в подальшому в наслідок реконструкції вказаного майна змінилися якісні характеристики, зокрема, його площа становила - готельний комплекс /А-4/, загальною площею 1211,1 кв.м., новостворені об`єкти сауна /Б-2/, площею 63,4 кв.м., сауна /В-2/, площею 46,7 кв.м., сауна /Д-2/, площею 110,1 кв.м. (а.с.5-208 том 2). Отже, у даному випадку, в ході реконструкції кількісні та вартісні характеристики корпусу адмінбудинку, що належав відповідачу, істотно збільшилися таким чином, що змінилися як призначення використання майна, так і його вартість. За таких обставин, у даному випадку, позивач в силу вимог ст. 12, 81 ЦПК України зобов`язана була довести належними та допустимими доказами її участь, як одного з подружжя, в істотному збільшенні вартості майна, яке набув відповідач відповідно до договору дарування від 08.04.2004 року, і яке в подальшому було зареєстроване за ним як готельний комплекс /А-4/, загальною площею 1211,1 кв.м., новостворені об`єкти сауна /Б-2/, площею 63,4 кв.м., сауна /В-2/, площею 46,7 кв.м., сауна /Д-2/, площею 110,1 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Однак, як встановлено судом, [PERSON] не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту її грошових та (або) трудових затрат як дружини, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Крім того, на обґрунтування своєї участі в поліпшенні спірного майна позивач не надала суду жодних письмових доказів, зокрема первинних документів про придбання будівельних матеріалів, договорів про надання ремонтних послуг, купівлі обладнання, предметів інтер`єру тощо. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач належним чином не підтвердила той факт, що її внесок у реконструкцію адмінбудинку, у розумінні частини першої статті 62 СК України, є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем [PERSON] на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя як на підставі приписів ст. 60 СК України, так і на підставі ст. 62 СК України. Оцінюючи правовий режим спірної земельної ділянки площею 0,4570 га, кадастровий номер 0722881600:01:001:3566, цільове призначення: для обслуговування готельного комплексу з саунами, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 153 том 2), право власності на яку за час шлюбу було зареєстроване за відповідачем, суд зазначає наступне. За змістом ч. 9 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду, яка перебуває на земельній ділянці у комунальній власності, орган місцевого самоврядування зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або оренду набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. Аналіз змісту норми ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розмішені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 569/4806/15-ц. Отже, виникнення у відповідача права власності на зазначену вище земельну ділянку було зумовлене набуттям ним права власності на приміщення адмінбудинку на підставі договору дарування майна, яке відповідно до вимог ст. 57 СК України являється його особистою приватною власністю, а також його діяльністю як підприємця, оскільки, саме підприємцю [PERSON] надавалися відповідні дозволи рішенням сільської ради та передавалася земля у власність (а.с.29-31 том 1). Разом з тим, суд прийшов до висновку про недоведеність стороною позивача тієї обставини, що на готельний комплекс /А-4/, загальною площею 1211,1 кв.м., новостворені об`єкти сауна /Б-2/, площею 63,4 кв.м., сауна /В-2/, площею 46,7 кв.м., сауна /Д-2/, площею 110,1 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , поширюється режим об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а відтак будь-які правові підстави для визнання за відповідачем права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,4570 га, кадастровий номер 0722881600:01:001:3566, цільове призначення: для обслуговування готельного комплексу з саунами, яка розташована в [ADDRESS] , у тому числі з врахуванням постанови Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 569/4806/15-ц, у даному випадку відсутні. Із матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи судом актуальним власником спірного майна (а саме: готельного комплексу /А-4/ площею 1211,1 кв.м., сауни /В-2/ площею 46,7 кв.м., сауни /Б-2/ площею 63,4 кв.м., сауни /Д-2/ площею 110,1 кв.м., земельної ділянки площею 0,457 га для обслуговування готельного комплексу з саунами) являється ПП «ВОМАКС», якому майно було передане на підставі рішення №2 від 27 квітня 2016 року з додатком №1 власника [PERSON] (а.с. 58,59 том 1) та акту оцінки та приймання-передачі майна від 24.06.2016 року (а.с. 110-143 том 3). Оцінюючи факт перебування спірного майна у власності ПП «ВОМАКС» та заявлені з приводу нього позовні вимоги [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (статті 62, 66 ГК України). Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 66 ГК України майно підприємства формується в тому числі за рахунок грошових та матеріальних внесків засновників. Отже, якщо один з подружжя є учасником приватного підприємства, господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства (товариства), а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості частки у майні товариства в разі поділу майна подружжя та право вимоги половини отриманого доходу від діяльності товариства. Подібної правової позиції Верховний Суд України дотримався у постанові № 6-38цс15 від 03 червня 2015 року та у постанові № 6-61цс13 від 03 липня 2013 року, а Верховний Суд - у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 642/2179/17. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Враховуючи зазначену правову позицію та вимоги ст. 16 ЦК України щодо ефективного способу захисту порушеного права, суд вважає, що у даному випадку у зв`язку із переходом права власності на спірне майно до ПП «ВОМАКС» у зв`язку із включенням його до статутного фонду, у позивача виникло право вимагати від відповідача виплату половину вартості частки у майні товариства та половину від отриманого доходу у разі доведення факту набуття майна, що передано до статуту підприємства, за спільні кошти подружжя. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18. Оскільки, сторони в ході розгляду спору не погодили вартість спірного майна, то для належного визначення такої вартості позивачем мали бути надані належні докази дійсної ринкової вартості майна на час розгляду справи у суді, які у даному випадку надані не були. Тому, суд вважає безпідставними посилання представника позивача в обґрунтування доводів на визначення вартості спірного майна на умови договору дарування та додаток №1 до рішення власника ПП «ВОМАКС» про внесення майна до статутного капіталу, як на належні і допустимі докази (а.с. 59 том1, а.с.150 том 2). Із матеріалів справи також вбачається, що позивачем було надано згоду на вчинення відповідачем дій щодо передачі спірного майна до статутного капіталу ПП «ВОМАКС» відповідно до нотаріально засвідченої довіреності (а.с. 143 том 3). Таким чином, з врахуванням закріплених у ст.ст. 3, 204 ЦК України принципів добросовісності поведінки та презумпції правомірності правочину, суд вважає, що у даному випадку відповідач [PERSON] за наявності чинної довіреності від [PERSON] передаючи спірне майно, яке належало йому на праві особистої приватної власності, у статутний капітал ПП «ВОМАКС» діяв у відповідності до вимог закону, не порушуючи будь-яких прав позивача. Відтак, суд відхиляє за безпідставністю доводи позивача та його представника про незаконність рішень [PERSON] щодо передачі спірного майна у статутний капітал ПП «ВОМАКС». З урахуванням\~визначених цивільним\~процесуальним законом\~принципів змагальності\~й диспозитивності\~цивільного процесу,\~суд розглядає\~спір в\~межах позовних\~вимог відповідно\~до обраного\~позивачем способу\~захисту порушеного\~права на\~підставі наданих\~сторонами доказів. Відтак, беручи до уваги характер спірних правовідносин між сторонами, характер порушеного права позивача (підстава та предмет позову), надані сторонами докази, суд приходить до висновку про неможливість захисту порушеного право позивача в обраний нею спосіб захисту шляхом визнання права власності на спірне майно та оспорення реєстраційних дій щодо майна, так як, таке речове право позивача трансформувалося у зобов`язальне право на вимогу вартості частки у майні товариства. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Разом з тим, згідно з ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Відтак, вжиті в даній цивільній справі заходи забезпечення позову відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.12.2019 року, підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed