Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

До суду 19.09.2017 року надійшов позов ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», предявлений до [PERSON], та згідно якого просили: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1/00132 від 06.06.2007 року перед ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», стягнутої за заочним рішенням №2-2098/10 Малиновського районного суду м. Одеси від 22.03.2010 року, яка складається з заборгованості по кредиту 37\~000. 00 дол. США, простроченої заборгованості за відсотки у розмірі 5235, 93 дол. США, заборгованості по кредиту 25000 євро, простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 3121,56 євро, загальний розмір якої станом на 14.09.2017 року у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 1\~979\~608, 23 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки однокімнатну квартиру, заг. пл.. 35,8 кв.м, жилою площею 17,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі покупцю від імені іпотекодержателя ТОВ «ФК «довіра та гарантія», на підставі договору купівлі-продажу за ціною не нижче початкової ціни продажу, визначеної на підставі оцінки; надати ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» право на проведення усіх необхідних дій, повязаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення та отримання оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів, технічної документації на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування; стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 06.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНРОСТБАНК» (далі «Банк») та [PERSON] (далі - «Позичальник»/«Боржник») було укладено Кредитний договір № 1/00132. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк надає Позичальнику мультивалютний довгостроковий кредит у розмірі 37 000 (тридцять сім тисяч) 00 доларів США та 25 000 (двадцять пять тисяч) 00 євро, на придбання товарів тривалого користування терміном з 06 червня 2007 року до 04 червня 2010 року зі сплатою процентів за користування в розмірі 15% (пятнадцять) за користування коштами в євро та 17% (сімнадцять) за користування коштами в доларах США. 12.06.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, між [PERSON] та ТОВ «ФІНРОСТБАНК» було укладено Іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2366, на підставі якого в забезпечення виконання своїх зобовязань, [PERSON] передав нерухоме майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 35,8 кв.м., жилою площею 17,2 кв.м., яка розташована в [ADDRESS]. 28 грудня 2016 року між ПАТ «ФІНРОСТБАНК», що є повним правонаступником ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (далі - «ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») було укладено Договір № 51 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором №90132 від 06.06.2007 року, укладеним між ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та [PERSON], перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». 12.01.2017 року на виконання вимог ЗУ «Про іпотеку» між ПАТ «ФІНРОСТБАНК» та ТОВ ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 2366, що був посвідченим Приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 25 відповідно до якого, ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» набуло прав Іпотекодержателя відносно предмета іпотеки. Банк належним чином виконав свої зобовязання за Кредитним договором, зокрема надав позичальнику грошові кошти в сумі 37\~000, 00 доларів США та 25\~000, 00 євро.. У свою чергу, позичальник належним чином не виконував свої зобовязання за Кредитним договором, не сплачував платежі, у звязку з чим Банк був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 22 березня 2010 року Малиновським районним судом міста [PERSON] було ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 2-2098/10 за позовом ПАТ «ФІНРОСТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/00132 від 06.06.2007 року, відповідно до якого суд стягнув з [PERSON] на користь ПАТ «ФІНРОСТБАНК» заборгованість у розмірі: заборгованості по кредиту - 37000, 00 доларів США, простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 5235, 93 доларів США, заборгованості по кредиту 25000 євро, простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 3121, 56 євро.. 10.04.2017р. Ухвалою Малиновського районного суду міста [PERSON] замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «ФІНРОСТБАНК» на ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» у зв'язки з переходом права вимоги до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на підставі Договору № 51 про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року. Посилались на те, що вказане рішення суду від 22.03.2010 року відповідачем виконано не було, заборгованість не погашено, вони мають право на звернення стягнення на предмет іпотеки. За вказаних обставин звернулися до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 22.09.2017 року провадження у справі було відкрито. Розгляд справи, призначений на 18.10.2017 року, 22.11.2017 року відкладався у звязку з відсутністю відомостей щодо належного сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 22.11.2017 року справа була призначена до розгляду у відкритому судового засіданні. Розгляд справи, призначений на 01.02.2018 року та 01.03.2018 року, був відкладений у звязку з неявкою сторін та відсутність відомостей щодо їх належного сповіщення. У судове засідання 18.04.2018 року сторони не зявились, у матеріалах справи наявні заяви від представника позивача, згідно яких просив справу розглядати за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив, чим позбавив суд можливості вислухати її пояснення та думку по суті. Відзив не надав. Поштова кореспонденція (ухвала суду про відкриття провадження у справі разом з позовної заявою) направлялась відповідачу за останньою відомою адресою проживання, проте була повернута до суду з відміткою пошти «за закінченням строків зберігання». Крім того, ухвалу суду від 22.09.2017 року про відкриття провадження у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНРОСТБАНК» (далі «Банк») та [PERSON] (далі - «Позичальник»/«Боржник») було укладено Кредитний договір № 1/00132. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк надає Позичальнику мультивалютний довгостроковий кредит у розмірі 37 000 (тридцять сім тисяч) 00 доларів США та 25 000 (двадцять пять тисяч) 00 євро, на придбання товарів тривалого користування, терміном з 06 червня 2007 року до 04 червня 2010 року, зі сплатою процентів за користування в розмірі 15% (пятнадцять) за користування коштами в євро та 17% (сімнадцять) за користування коштами в доларах США. 12.06.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, між [PERSON] та ТОВ «ФІНРОСТБАНК» було укладено Іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2366, на підставі якого в забезпечення виконання своїх зобовязань, [PERSON] передав нерухоме майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 35,8 кв.м., жилою площею 17,2 кв.м., яка розташована в [ADDRESS]. Банк належним чином виконав свої зобовязання за Кредитним договором, зокрема надав позичальнику грошові кошти в сумі 37\~000, 00 доларів США та 25\~000, 00 євро.. У свою чергу, позичальник належним чином не виконував свої зобовязання за Кредитним договором, не сплачував платежі, у звязку з чим Банк змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. 22 березня 2010 року Малиновським районним судом міста [PERSON] було ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 2-2098/10 за позовом ПАТ «ФІНРОСТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/00132 від 06.06.2007 року, відповідно до якого суд стягнув з [PERSON] на користь ПАТ «ФІНРОСТБАНК» заборгованість у розмірі: заборгованості по кредиту - 37000, 00 доларів США, простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 5235, 93 доларів США, заборгованості по кредиту 25000 євро, простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 3121, 56 євро.. 28 грудня 2016 року між ПАТ «ФІНРОСТБАНК», що є повним правонаступником ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (далі - «ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») було укладено Договір № 51 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором №90132 від 06.06.2007 року, укладеним між ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та [PERSON], перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». 12.01.2017 року на виконання вимог ЗУ «Про іпотеку» між ПАТ «ФІНРОСТБАНК» та ТОВ ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 2366, що був посвідченим Приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 25 відповідно до якого, ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» набуло прав Іпотекодержателя відносно предмета іпотеки. 10.04.2017р. ухвалою Малиновського районного суду міста [PERSON] замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «ФІНРОСТБАНК» на ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» у зв'язки з переходом права вимоги до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на підставі Договору № 51 про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року. Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідачем рішення суду не виконується, заборгованість за кредитним договором у добровільному порядку не погашається, тому вважає, що підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Кодексу зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч.1\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст.\~1048\~, ч. 1 ст.\~1049 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.\~\~У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики . Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2\~ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до умов кредитного договору. Ані вищевказаним договором, ані законодавством України підстав невиконання зобовязання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не передбачено. Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України\~у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Кодексом також передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Відповідно до\~ст. 572 ЦК України\~в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).\~\~Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Згідно до ст.. 590 ЦК України, Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про іпотеку»\~\~іпотека - вид\~\~забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст.\~ст. 572-597 ЦК України,\~Законом України «Про іпотеку»,\~Законом України «Про заставу»,\~Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».\~\~ Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Згідно зі ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. З огляду на вищенаведене, нормою частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачений перелік компонентів, які є обовязковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. Між тим, матеріали справи не містять відомостей щодо ціни предмета іпотеки, з боку позивача за розглядом справи не надано відомостей та належних доказів, які б визначали та підтверджували початкову ціну предмета іпотеки. З урахуванням викладеного, зважаючи на принцип цивільного судочинства як змагальність сторін, суд позбавлений можливості самостійно визначити початкову ціну предмета іпотеки та врахувати співмірність вимог. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості №121154352 від 18.04.2018 року, вбачається, що 16.07.2008 року спірна квартира за адресою: [ADDRESS], була відчужена за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], на користь [PERSON]. У подальшому, 27.12.2017 року вказана квартира була відчужена за договором купівлі-продажу від 27.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], на користь [PERSON]. Отже, на теперішній час власником іпотечного майна є [PERSON]. У відповідності до ст. 49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. У відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Із заявами про заміну складу сторони відповідача представник банку у порядку ст. 51 ЦПК України до суду не звертався, з урахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідач по справі не є власником іпотечного майна на теперішній час, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову банку.

Outcome: dismissed