Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

10.06.2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 680112.00 гривень та матеріальну шкоду внаслідок втрати заробітку в розмірі 598498, 56 гривень, а всього 1278610, 56 гривень, про що надав відповідні розрахунки. Свої вимоги мотивував тим, що вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017 року його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді семи років позбавлення волі, строк якого обчислювався з 12.09.2016 року. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24.04.2018 року вирок суду було змінено в частині зарахування строку попереднього ув`язнення з урахуванням положень ст. 72 ч.5 КК України. Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 року вищевказані вирок та ухвала судів змінені. Його дії перекваліфіковані з ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 2-х років обмеження волі. Також даною постановою його звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання і 23.09.2019 року він звільнився з державної установи «Черкаська виправна колонія № 62». Загальний строк його перебування під вартою становив 3 роки та 12 днів: з 12.09.2016 року по 23.09.2019 року. Так як йому не було призначено покарання у виді позбавлення волі, тому строк незаконного тримання його під вартою склав 3 роки та 12 днів, що і є підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок вішкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Ухвалою суду від 11.06.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання на 04.08.2020 року, яке неодноразово відкладалося з різних об`єктивних причин. Ухвалою суду від 04.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 16.09.2020 року з відкладенням в подальшому на 05.11.2021 року та на 24.02.2021 року з об`єктивних причин. 02.07.2020 року представником відповідача - ГУНП в Чернігівській області подано відзив на позов, в якому він просив відмовити в задоволенні позову, так як вважає, що викладені в даній заяві обставини, на які посилається позивач, є необґрунтованими та безпідставними. Зокрема позивачем не наведено доказів заподіяння моральної шкоди органом поліції та підстав, які призвели до заподіяння душевних страждань саме у зв`язку протиправними діяннями посадових осіб ГУНП в Чернігівській області. Щодо матеріальної шкоди позивачем не надано відповідних доказів для її нарахування. 07.07.2020 року представником відповідача - Державної казначейської служби України області подано відзив на позов, в якому він просив відмовити в його задоволенні мотивуючи відсутністю відповідних доказів на підтвердження обставин, зазначених в позовній заяві та його безпідставністю. 07.07.2020 року відповідачем - прокуратурою Чернігівської області подано відзив на позов, в якому він просив відмовити в задоволенні позову мотивуючи тим, що зміна кваліфікації вчиненого позивачем діяння під час розгляду справи в суді не є підставою для відшкодування шкоди відповідно ст. 2 Закону України «Про порядок вішкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог. Згідно наказу Генерального прокурора за № 410 від 03.09.2020 року про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур перейменовано юридичну особу «Прокуратура Чернігівської області» на «Чернігівська обласна прокуратура». Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мироненко С.В. підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в змісті заяви та просив задовольнити їх, вирішивши також питання про стягнення моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка діє на час розгляду справи, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-2203цс15, оскільки ним проведено розрахунок моральної шкоди на час звернення до суду. Щодо розподілу судових витрат буде вирішувати питання шляхом ухвалення додаткового рішення. Також уточнив, що позивач має право на відшкодування шкоди саме відповідно до п. 1-1) ст. 2 Закону «Про порядок вішкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Представник відповідача - Чернігівської обласної прокуратури Назаренко Ю.В. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог і просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що жодне з рішень судів, наданих позивачем на підтвердження позовних вимог, не містить інформації про визнання дій відповідача, інтереси якого вона представляє, незаконними. Крім того, жодним з рішень судів не визнано незаконним взяття та тримання під вартою позивача. На її думку, за обставин, наведених в позовній заяві, позивач не має права на відшкодування шкоди на підставі ст. 2 Закону України «Про порядок вішкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Представники відповідачів - Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Чернігівській області в судове засідання не з`явилися, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні кримінальне провадження надійшло до Бахмацького районного суду 06.12.2016 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. За результатами судового розгляду вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 грудня 2016 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 України, і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. У строк відбуття покарання зараховано строк перебування під вартою з 12.09.2016 року з урахуванням положень ч.ч.1, 5 ст. 72 КК України. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою в СІЗО м. Чернігова. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 грудня 2016 року щодо [PERSON] скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено до 04.05.2017 року. Скасовуючи вирок, Апеляційний суд зазначав, що під час розгляду матеріалів кримінального провадження місцевий суд допустив такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, зокрема, щодо незаконного складу суду, в зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню. Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 червня 2017 року встановлено, що [PERSON] вчинив злочин за наступних обставин. Як визнав встановленим суд, 12 вересня 2016 року близько 12 год. [PERSON] , маючи на меті протиправне заподіяння смерті іншій людині, прибув до господарства, що розташоване в [ADDRESS] , в якому проживала потерпіла [PERSON] , де зайшов до будинку, підійшов до останньої, яка перебувала в кімнаті, сидячи на дивані, лівою рукою повалив її спиною на диван, при цьому маючи ніж у правій руці, наніс їй один удар в область грудної клітки, де знаходяться життєво важливі органи. Намагаючись захистити своє життя, потерпіла [PERSON] почала чинити активний опір, виставивши під удар ножем свою руку, тому [PERSON] не досяг своєї мети на позбавлення її життя. Далі [PERSON] , продовжуючи свій злочинний умисел на позбавлення життя [PERSON] , ще три рази наніс удари ножем в груди потерпілої, але вказані удари також не досягли його мети на позбавлення життя, так як [PERSON] активно чинила опір рукою та ухилялась від його ударів. Протиправне посягання з боку [PERSON] було припинене чоловіком потерпілої [PERSON] , який, почувши крики дружини [PERSON] , забіг у кімнату та із застосуванням фізичної сили повалив [PERSON] на підлогу, після чого останній втік з будинку. Згідно висновку експерта [PERSON] отримала легкі тілесні ушкодження, що тягнуть короткочасний розлад здоров`я. У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав [PERSON] винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України і призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ст. 72 КК України в строк покарання [PERSON] зараховано строк попереднього ув`язнення з 12 вересня 2016 року по 08 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з початком відбуття строку з моменту його затримання, тобто з 12 вересня 2016 року. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено попереднім - у виді тримання під вартою. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24 травня 2018 року вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 червня 2017 року щодо [PERSON] змінено. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано [PERSON] в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12 вересня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишено без зміни. Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року вищевказані вирок та ухвала судів змінені. Дії [PERSON] перекваліфіковані з ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 2-х років обмеження волі. Також даною постановою його звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання і цього ж дня він звільнився з державної установи «Черкаська виправна колонія № 62». Змінюючи вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24 травня 2018 року, Верховний Суд звернув увагу на те, що апеляційний суд скасував вирок місцевого суду від 26 грудня 2016 року і призначив новий розгляд в суді першої інстанції виключно з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 415 КПК (судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд). При цьому він взагалі не розглядав доводів прокурора щодо необхідності застосування закону про більш тяжке правопорушення, обмежившись формальною вказівкою, що ці обставини мають бути перевірені при новому розгляді судом першої інстанції. Разом із тим, апеляційний суд у своїй ухвалі не зазначив однією з підстав скасування вироку суду неправильне чи передчасне застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 125 КК України. Таким чином, при новому розгляді кримінального провадження як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, виходячи з вимог ч. 2 ст. 416 КПК, були позбавлені можливості застосувати щодо [PERSON] норми закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. В порушення вимог ст. 416 КПК суд першої інстанції при новому розгляді визнав [PERSON] винуватим у вчиненні більш тяжкого правопорушення, ніж передбачене ч. 2 ст. 125 КК, а саме у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, і призначив йому покарання в межах санкції вказаних норм закону. Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження відносно [PERSON] за ч. 3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України (728/2724/16) вбачається, що його було затримано згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину 12.09.2016 року, 13.09.2016 року повідомлено про підозру за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України та ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду від 14.09.2016 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжувався ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду 10.11.2020 року до 10.12.2020 року та в подальшому відповідними рішеннями судів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок вішкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до коментаря до ст. 371 КК України взяття під варту полягає у попередньому ув`язненні обвинуваченого або підозрюваного. Незаконним взяття під варту буде як за відсутності підстав для його застосування, передбачених законом, так і у випадку порушення порядку обрання цього запобіжного заходу. Це може полягати, наприклад; у взятті під варту особи, яка вчинила злочин, за який законом не передбачено покарання у виді позбавлення волі; у відсутності постанови судді чи ухвали суду про взяття, під варту. Незаконне тримання під вартою матиме місце у випадку порушення строків тримання під вартою, або порушення порядку продовження таких строків, а також тримання під вартою, коли відпала необхідність у запобіжних заходах взагалі (наприклад, в ході досудового слідства доведена невинність особи у вчиненні злочину), або у застосуванні саме цього запобіжного заходу. Незаконне тримання під вартою має місце у випадку невиконання вимог Закону "Про попереднє ув`язнення" про звільнення осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано взяття під варту. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що жодним із рішень судів, досліджених в судовому засіданні, не встановлено факту щодо незаконності взяття та тримання позивача під вартою, виходячи положень ст. 2 Закону «Про порядок вішкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», останній не має права на відшкодування шкоди, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому суд приймає до уваги, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обирався відносно [PERSON] , як підорюваного за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, санкція якої передбачала покарання у виді позбавлення волі на підставі ухвали слідчого судді та в подальшому продовжувався відповідними рішеннями слідчого судді та суду. Сам факт перекваліфікації дій останнього з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України не може бути підставою для відшкодування шкоди за обставин, зазначених позивачем. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, правильності нарахування шкоди позивачем на підставі наданих доказів суд не перевіряє.

Outcome: dismissed