Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

В червні 2016 р. [PERSON]звернулась з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. При цьому позивачка зазначає, що кредитний договір суперечить положенням ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки позичальнику не надавався окремий письмовий документ з детальним описом загальної вартості кредиту для споживача, в кредитному договорі не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача. Крім того, кредит був наданий в іноземній валюті, що суперечить положенням законодавства про використання в Україні національної валюти - гривні. Таким чином було порушено права позичальника як споживача фінансових послуг, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Посилаючись на вищевикладене позивачка просить суд визнати недійсним кредитний договір № NKGDGK04040025 від 13.04.2017 р., та Договір іпотеки №306259 від 24.04.2007 р. укладений між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON]; стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Відповідно до отриманих судом письмових заперечень, вважає, що позов не підлягає задоволенню та просить застосувати до заявлених вимог строк позовної давності. Згідно ухвали суду проводиться заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 13.04.2007 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKGDGK04040025, згідно умов якого Банк надав останньому кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 58 065,00 дол. США на строк по 12.04.2027 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до умов Кредитного договору Позичальник зобов'язується погашати кредитну заборгованість та сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку, розмірах та строки, визначені цим договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 13.04.2007 р. між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Іпотечний договір. Відповідно до умов Іпотечного Договору [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: [ADDRESS] Також, з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за вказаним кредитним договором, між Банком та [PERSON] був укладений Договір поруки №NKGDGK0400025/1 від 13.04.2007 р. 24.03.2013 р. позичальник [PERSON] - чоловік позивача, помер. Після його смерті позивачка, як поручитель та спадкоємець, продовжувала виконувати кредитні зобов'язання з погашення вищевказаного кредиту перед Банком до лютого 2016 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що всупереч положень ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі не було наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Оскільки вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, а доказів про те, що ці відомості були надані банком позичальнику до укладення кредитного договору - немає, та на переконання позивача є всі підстави вважати, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, кредит був наданий в іноземній валюті, що суперечить положенням законодавства про використання в Україні національної валюти - гривні. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1341цс15. Але, згідно анкети-заяви від 28.03.2007 року, підписаної чоловіком позивача, яка передувала укладенню кредитного договору, вбачається, що [PERSON] підтвердив те, що банком йому в письмовій формі надано було інформацію про умови кредитування в повному обсязі. Дослідивши надані докази судом встановлено, що оскаржуваний кредитний договір ( анкета-заявка), іпотечний договір та договір застави були підписані сторонами, отже вони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, не відмовився від його укладання та в подальшому протягом тривалого часу виконував його умови; Банк надав документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й Умови і Правила надання банківських послуг в письмовому вигляді, що було засвідчено особистим підписом в Анкеті-заяві. Також, сама позивачка сплачувала заборгованість за кредитом до лютого 2016 року, відтак погоджувалась з усіма його умовами, від часу підписання. Крім того, позивач посилався на те, що відповідачем неправомірно було надано кредит в іноземній валюті. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може прийняти до уваги твердження щодо неправомірності видачі Банком кредиту в іноземній валюті, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Оскільки, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Отже надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що посилання позивача на положення Закону України "Про захист прав споживачів", як підставу порушення своїх прав з боку відповідача, не обгрунтовано належними, достатніми та допустимими доказами, відтак відсутні підстави для задоволення позову в повному обсязі. На підставі ст. ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed