Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. Разом з нею в будинку проживають її чоловік [PERSON] та син [PERSON], відповідач по справі. За останні два роки проживання з відповідачем у одному будинку стало нестерпним. Він є членом секти деструктивного типу, тому систематично влаштовує сварки та бійки з позивачем, принижує її перед сусідами, забороняє їсти м'ясо та молочні продукти, не дозволяє тримати свійських тварин і знищує їх, не допускає до городу, перегородивши дорогу парканом, умисно знищує все майно позивача, на другому поверсі будинку, де він мешкає, в будинку неодноразово збираються члени секти, що є загрозою для життя та здоров'я позивача. За вказаними подіями [PERSON] неодноразово зверталась до працівників правоохоронних органів, однак відповідач ні на які зауваження та застереження не реагує. Тому просять виселити відповідача із вказаного житлового будинку без надання іншого житла, поскільки він систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що він не в якій секті не перебуває і ніякі сектанти до нього в будинок не приходять. Його мати, позивачка по справі, має на меті виселити його з будинку, тому і штучно створює конфліктні ситуації, які б могли у майбутньому стати підставами для виселення. Сімейні непорозуміння між ними бувають, але вони є дрібними, побутовими. Він ніколи не бив позивачку, не погрожував, не ображав її. Жодного процесуального документу про засвідчення його вини у цих конфліктах не існує. Мати може користуватись і користується всіма своїми речами, вільно пересувається по будинку, в чому він їй не перешкоджає. Їсть вона те, що хоче, а він не втручається до її харчування і не чинить ніяких перешкод у користуванні земельною ділянкою. Тобто, відповідач не здійснював будь-яких дій, які б могли бути підставами для його виселення. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст.155 ЖК України Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] загальною площею 151,70 м2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 5.06.2012 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (а.с.8). Дане свідоцтво було зареєстроване 5.07.2012 року в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна" за реєстраційним №44480, про що свідчить витяг про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10). Крім того, позивачка є власником і земельної ділянки площею 0,0889 га, розташованої по [ADDRESS] згідно договору дарування земельної ділянки [NUMBER] від 22.04.2004 року (а.с.9). За правилами ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як вказує ч.1, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному житловому будинку є зареєстрованими і постійно проживають позивач і відповідач (а.с.4-6). Як передбачено ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як наголошує ч.1, ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року №2 зі змінами, внесеними постановами від 10.03.1989 року №2, від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Аналізуючи диспозицію ст.116 ЖК України, законодавцем передбачено, що виселенню з жилого будинку підлягають особи (особа), які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Як встановлено судом, протягом 2015 року позивач [PERSON] 37 разів зверталась до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, в подальшому до Дарницького відділу національної поліції з заявами про насильство в сім'ї, неадекватної поведінки сина [PERSON] щодо неї і нанесення тілесних ушкоджень. Щодо відповідача було складено 2 адміністративних протоколи за ст.173-2, ч.1 КУпАП від 21.04.2015 року та ст.173-2, ч.2 КУпАП від 1.11.2015 року (а.с.47; 64; 80). За приписами ч.4, ст.60 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно відповіді адміністративної канцелярії Дарницького районного суду м. Києва в провадженні даного суду відносно [PERSON] за 2015 рік перебувало тільки 2 адміністративні справи за ст.173 КУпАП та за ч.2, ст.173-2 КУпАП (а.с.117). Відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2015 року [PERSON] було звільнено від адміністративної відповідальності за ч.2, ст.173-2 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, а провадження по справі закрито (а.с.71; 119). За змістом постанови Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2015 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 51 грн. у зв'язку з тим, що він 30.10.2015 року о 20 год. 20 хв. за місцем свого проживання висловлювався нецензурною лайкою і на зауваження не реагував (а.с.100; 118). Дані постанови не оскаржувались учасниками процесу і набрали законної сили (а.с.118-119). Таким чином, оцінюючи зміст зазначених постанов, суд вважає, що вказані процесуальні документи суду не містять встановленої вини [PERSON] у протиправній його поведінці щодо позивачки [PERSON] Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Як вбачається з висновків Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві про результати розгляду заяв [PERSON] за 2015 рік, то значна частина конфліктів між сторонами по справі за повідомленням самої позивачки вирішена мирним шляхом (а.с.19-20; 108), інша ж частина завершилась складанням адміністративних протоколів на відповідача (а.с.97-98; 109-110), щодо яких були винесені судові рішення, описані вище. Аналізуючи висновок судово-медичного експерта №2892 від 7.10.2015 року (а.с.21-22; 77-78; 94-95; 106-107), суд вважає, що вказаний документ встановлює обсяг, ступінь і тяжкість тілесних ушкоджень, завданих особі і не встановлює особи та її винність у нанесенні зазначених тілесних ушкоджень. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення аналогічні змісту позову, але зазначила, що протиправних дій сама не бачила, а знає зі слів позивача та бачила побиті речі. До пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], які є відповідно братом та батьком відповідача, суд відноситься критично, поскільки вони безпосередньо зацікавлені у виселенні відповідача з будинку, про що повідомили у судовому засіданні. Суд не може покласти в основу рішення зміст відповіді позивачу Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 11.03.2016 року (а.с.103) про те, що спеціалістами Управління у справах сім'ї, молоді та спорту було проведено з [PERSON] роз'яснювальну роботу щодо недопущення насильства в сім'ї, поскільки вказана інспекція проводилась зі слів позивача, а зазначеними спеціалістами не була встановлена конкретна подія або події в часі, вчинена відповідачем щодо порушення житлових або майнових прав позивача, крім того, не надано документу, який би підтвердив винність [PERSON] у скоєному. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що поскільки в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження протиправна антигромадська поведінка відповідача щодо позивачки, проживаючи спільно в одному будинку протягом 2015 року, при цьому судові не надано доказів безпосередньої винності [PERSON] у створенні неможливих умов для проживання позивачки з ним в одному будинку, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, тому підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку немає.

Outcome: dismissed