Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер [PERSON], який за життя був зареєстрований та проживав у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS]. Вказує, що згідно заповіту, складеному [PERSON] 05.07.2013 року, посвідченому приватним нотаріусом КМНО - [PERSON], та зареєстрованому в реєстрі за №2393, все належне йому на день смерті майно останній заповів їй, у тому числі на квартиру [ADDRESS] Зазначає, що після смерті [PERSON] вона в установленому законом порядку 07.08.2013 року звернулась в Четверту Київську Державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак листом вих. №923/01-16 від 13.08.2013 року завідувач 4-ї Київської державної нотаріальної контори Пушняк М.О., повідомила, що в зв'язку з ліквідацією нотаріальної контори, спадкова справа не може бути заведена. У зв'язку з вищевикладеним, вона змушена була звернутися із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса, де її заяву було прийнято та зареєстровано в реєстрі 20.09.2013 року, однак пізніше їй випадково стало відомо те, що, всупереч вимогам закону, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на ім'я відповідачки - [PERSON], на підставі договору довічного утримання, укладеного 19.07.2003 року між відповідачкою та [PERSON] Зазначає, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.02.2007 року по справі за позовом прокуратури Подільського району м. Києва в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання вищезазначеного договору довічного утримання від 19.07.2003 року було затверджено мирову угоду між сторонами, в якій зазначено, що [PERSON] зобов'язується сплатити [PERSON] 4 000 доларів США до 20.03.2007 року включно та зобов'язується не претендувати на проживання за адресою: [ADDRESS] після підписання мирової угоди сторони взаємних претензій один до одного не матимуть. Крім того, 22.02.2007 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в зв'язку з неможливістю [PERSON] подальшого виконання умов договору від 09.07.2003 року, обов'язки по довічному утриманню [PERSON] були передані [PERSON] Вказує, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 12.06.2013 року позовну заяву прокуратури Подільського району м. Києва, заявленого в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Головне Управління юстиції м. Києва про розірвання вищезазначених договорів було задоволено частково та вирішено розірвати договір від 22.02.2007 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання від 19.07.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] було відмовлено, у зв'язку з тим, що підстави для його розірвання відсутні. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки відповідачка на думку [PERSON] не мала законних підстав для реєстрації після смерті [PERSON] права власності на вищезазначену квартиру, вона змушена була звернутись до суду з даним позовом та просить визнати за нею право власності за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] У судовому засідання позивачка та її представник підтримали позов та просили його задоволити повністю з підстав, викладених в ньому. У судовому засіданні представник відповідачки позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи тим, що він безпідставно заявлений та не доведений жодним належним доказом. Представник третьої особи - Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим, з урахуванням вимог ст.169 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду у його відсутності на підставі доказів, долучених до матеріалів справи. Представник третьої особи - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим, з урахуванням вимог ст.169 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду у його відсутності на підставі доказів, долучених до матеріалів справи. Вислухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляд) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2003 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір довічного утримання (а.с.136-137), умовами якого передбачалось: -п.1- [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла квартиру за адресою: [ADDRESS], яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 74.08 кв.м, у тому числі жилою площею 52 кв.м; -п.5- [PERSON] зобов'язалась довічно утримувати [PERSON], надаючи йому комплекс медичних послуг, допомогу по веденню господарства, підтримку належного стану квартири та зберігаючи за ним право довічного безкоштовного мешкання у вищезазначеній квартирі; -п.6- вартість матеріального забезпечення була визначена сторонами у розмірі 738 гривень на місяць, у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення. Судом встановлено, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.02.2007 року по справі за позовом прокурора Подільського району м.Києва в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 19.07.2003 року (а.с.161) було затверджено мирову угоду між сторонами, за умовами якої остання зобов'язалася виплатити [PERSON] 4 000 доларів США до 20.04.2007 року включно та не претендувати на проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] Крім того, слід зазначити, що умови вказаної мирової угоди сторонами були виконані, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду М.Києва від 18.03.2014 року (а.с.80-83). Відповідно до ч.1 ст.752 ЦК України у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов'язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов'язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім'ї набувача або іншій особі за їхньою згодою. Як вбачається з матеріалів справи, 22.02.2007 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про заміну набувача та збільшення матеріального забезпечення відчужувача за вищезазначеним договором довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] у зв'язку з неможливістю дальшого виконання своїх обов'язків за договором довічного утримання від 19.07.2003 року відповідно до ст. ст. 751, 752 ЦК України передала свої обов'язки за договором [PERSON] (а.с.158-159). Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.05.2013 року по справі за позовом прокурора Подільського району м.Києва в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розірвання вищезазначених договорів було задоволено частково, а саме - розірвано договір від 22.02.2007 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про заміну набувача та збільшення матеріального забезпечення відчужувача за договором довічного утримання, у зв'язку з неналежним виконанням його умов [PERSON] В задоволенні решти позовних вимог судом було відмовлено, а саме - у розірванні договору довічного утримання від 19.07.2003 року, у зв'язку з відсутністю підстав для цього, мотивуючи відсутністю у сторін взаємних претензій (а.с.76-79). Крім того, слід зазначити, що відповідно до ухвали Апеляційного суду М.Києва від 18.03.2014 року вищезазначене рішення набрало законної сили (а.с.80-83). Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, а за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню право власності на майно виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, що здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1932-1V визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст.2 вищезазначеного Закону України № 1952-1V державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державною реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, слід зазначити, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 07.10.2013 року (а.с.106), який за життя був зареєстрований та проживав у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою КП «Центральний від 07.08.2014 року №1066 (а.с. 103). Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] було прийнято заяву відповідачки від 17.10.2013 року (а.с.149) та 23.10.2013 року прийнято рішення № 7090876 про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.148), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.151). Крім того, слід зазначити, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.122) станом на 24.07.2014 року власником вищезазначеної квартири є відповідачка - [PERSON], на підставі договору довічного утримання від 19.07.2003 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, у підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання за нею права власності на вищезазначену квартиру, посилається на те, що померлим [PERSON] 05.07.2013 року було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО - [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №2393, відповідно до якого все належне йому на день смерті майно останній заповів їй (а.с.6). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1218 та 1220 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] позивачка звернулась до Четвертої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с.91), однак їй було відмовлено, мотивуючи тим, що у зв'язку з ліквідацією державної нотаріальної контори, спадкова справа не може бути заведена, що підтверджується листом від 13.08.2-013 року №923/01-16 (а.с.93). Судом встановлено, що у подальшому позивачка звернулась до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, спадкову справу за №2/2013 після померлого [PERSON] було відкрито, що підтверджується листом приватного нотаріуса КМНО [PERSON] від 26.09.2013 року за №165/02-14 (а.с.100). Крім того слід зазначити, що відповідно до матеріалів спадкової справи у [PERSON] на момент смерті були відсутні правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру, що підтверджується листом приватного нотаріуса КМНО [PERSON] від 18.10.2013 року №168/02-14 (а.с.107). У зв'язку з вищевикладеним су приходить до висновку, що підстави визнання права власності за заповітом на квартиру [ADDRESS] позивачкою відсутні, оскільки право власності на спірну квартиру виникло у відповідачки правомірно після державної реєстрації на підставі діючого договору довічного утримання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позивачкою жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання права власності за заповітом, а саме - порушення її прав з боку відповідачки у розумінні положень ст.ст.57-59 ЦПК України не подано, у зв'язку з чим обставини, на які вона посилається як на підставу задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, не ґрунтуються на вимогах чинного Законодавства України, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 182, 744, 386-387, 751-752, 756, 1216, 1218, 1220, 1230, 1236, 1247, 1268-1270ЦК України,

Outcome: dismissed