Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила надати дозвіл на оформлення паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім'я дитини [PERSON] без згоди батька [PERSON] та дозволити тимчасовий виїзд за межі України згідно з візами, що проставлені в проїзному документі або в паспорті громадянина України для виїзду за кордон неповнолітньої дитини - [PERSON] у супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] до Російської Федерації, Республіки Білорусь, Республіки Молдови та країн Євросоюзу: Німеччини, [PERSON], Франції, Чехії, Голландії, Великобританії, Ірландії, Швейцарії, Данії, Швеції, Норвегії, Бельгії, Фінляндії, Австрії. Іспанії, Португалії, Польщі та Румунії, тривалістю до 30 днів перебування в кожній з вищевказаних країн до досягнення дитиною 16-ти річного віку. В обґрунтування позову покликалась на те, що рішення Синівського районного суду м.Львова від 18.12.2014р. шлюб між нею та відповідачем розірваний. Від цього шлюбу народився син [PERSON] 26.06.2011р. народження. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний духовний, та моральний розвиток. Відповідач безпідставно, неаргументованно відмовляється надати згоду на виїзд дитини за межі України, чим шкодить інтересам останньої, оскільки це не сприяє всебічному та гармонійному розвитку сина, позбавляє можливості оздоровитись та відпочити за межами України. Вона має намір в серпні 2016р. під час чергової відпустки, яка буде надана їй відповідно до графіку відпусток за місцем праці, відвідати з сином [PERSON], для чого вже забронювала путівки та квитки на автобус, а також відвідати її родичів рідного брата, який проживає в м.Самара РФ. Однак, враховуючи, що відповідач відмовляється надати згоду на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, вона змушена звертатися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON], покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, позовні вимоги підтримав. Пояснив, що його довірителькою заявлені такі позовні вимоги з метою, щоб не звертатися щороку до суду за окремою вимогою про надання дозволу на виїзд у нову країну, оскільки відповідач постійно відмовлятиметься надавати згоду на виїзд дитини за межі України. НЕ заперечив наявність у його довірительки родичів, які проживають в РФ, тому, враховуючи, що остання вже не зможе виїхати разом з дитиною у серпні 2016р. на відпочинок у [PERSON], просив надати згоду на виїзд дитини без згоди батька у РФ на період з 1 по 31 грудня 2016р. та на виїзд у зазначені у позовній заяві країни на період до досягнення дитиною 16-річного віку з можливістю перебування в одній з цих країн щороку протягом 30 днів. Відповідач в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що позивачка постійно чинить йому перешкоди у побаченні із сином; він підозрює, що позивачка, яка має родичів у РФ, має намір виїхати на постійне місце проживання у цю країну, а з огляду на стосунки, які склалися між РФ та Україною, це призведе до того, що він взагалі буде позбавлений можливості бачити сина. Окрім цього він неодноразово пропонував позивачці поїхати за кордон на відпочинок разом із сином, гарантуючи повну оплату вартості проїзду і перебування її та сина за кордоном, але вона відмовляється. Представник відповідача адвокат [PERSON] прозов заперечила, оскільки як вбачається із копії закордонного паспорту позивачки фото сина вклеєне у цей паспорт, тому немає необхідності виготовляти окремий прохідний документ для дитини; вимога про надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вимогами чиного законодавства. Представник органу опіки та піклування Сихівської РДА м.Львова, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засіданні не зявився. Суд, заслухавши думку сторін, розглянув справу за відсутності останнього, оскільки його неявка не перешкоджала судовому розгляду. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Вимогами ст. ст.\~11,\~60 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7\~ст. 7 СК України). Відповідно до ч. 3\~ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1959 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.14 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.\~7 та ст. 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серія 1-СГ № 276395, виданого Галицьким відділом ДРАЦС Львівського МУЮ 29.06.2011р., батьками [PERSON] 26.06.2011р. народження є [PERSON] та [PERSON]. Згідно копії рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18.12.2014р. у справі №464/11494/2014-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 25.04.2009р., розірваний; місце проживання дитини [PERSON] 26.06.2011р. народження визначено за адресою проживання матері [ADDRESS]. Статтею 313 ЦК України\~ визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.\~\~ Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено\~Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231\~(зі змінами). Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Натомість законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними органами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи вимоги ст.4\~Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», якою визначена можливості ухвалення судом рішення\~на разовий виїзд\~без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed