Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 7931,61 грн. за кредитним договором № б/н від 11.04.2013. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.04.2013 [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [INFO] позичальник [PERSON] помер, у зв`язку з чим позивачем була направлена претензія кредитора до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори. На вказану претензію отримано відповідь, з якої вбачається, що спадкоємцями після померлого [PERSON] є відповідачі по справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Незважаючи на те, що Банком надіслано лист-претензію спадкоємцям, відповідачами не було виконано дій щодо погашення існуючої у спадкодавця заборгованості. Станом на дату смерті [PERSON] заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 11.04.2013 становить - 7931,61 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту- 4383,15 грн., заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитними коштами- 2207,06 грн. та пені за прострочення виконання зобов`язання-1341,40 грн. Представник позивача Савіхіна А. М., що діє на підставі довіреності, подала до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала, просила розглядати справу без участі представника позивача. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили, правом на подання відзиву на позов не скористалися. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до укладеного ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» з [PERSON] договору № б/н від 11.04.2013, позичальник отримав кредит у розмірі 8000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 10). ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 69-70). У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11.07.2017 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 52). За наданим позивачем розрахунком заборгованість за договором № б/н від 11.04.2013 на дату смерті [PERSON] склала 7931,61 грн .(8-9). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців. А, отже, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Частиною третьою ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з приписів ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Позивачем була направлена претензія кредитора до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори за вих. № SAMDN52000081567437 від 26.10.2017, в якій Банк також просить надати інформацію стосовно звернення із заявою про прийняття або відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого боржника та відомості про таких осіб (а.с. 56). 05.07.2018 позивачем отримано лист від 08.12.2017 за № 3525/01-16 з відповіддю П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що на час складання відповіді до П`ятої ХДНК спадкоємці померлого не звертались, будь-які заяви щодо прийняття та оформлення спадкового майна після померлого [PERSON] не подавалися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 57). На момент смерті [PERSON] відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] постійно проживали разом із спадкодавцем (а.с. 74), заяви про відмову від спадщини у строк з 06.07.2017 по 06.01.2018 до нотаріуса не подавали, а отже фактично прийняли спадщину. ПАТ КБ «Приват Банк» 09 січня 2019 року на адресу відповідачів направлено лист-претензію за вих. № SAMDN52000081567437 від 27.12.2018, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги до спадкоємців померлого позичальника [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 58, 59, 60). Згідно з положеннями статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Проте, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 11.04.2013, укладеного між АК «ПриватБанком» та [PERSON] станом на 24.01.2019 вбачається, що на 05.10.2016 заборгованість за наданим кредитом становила 7296,69 грн, сума коштів, внесених клієнтом на погашення заборгованості складала 5000,00 грн. Таким чином, станом на 06 та 07.10.2016 заборгованість за наданим кредитом становила 2296,89 грн., а сума коштів, внесених клієнтом на погашення заборгованості відповідало цьому розміру і станом на 08.10.2016 та 31.10.2016 заборгованість за наданим кредитом була відсутня (а.с. 8-9). Таким чином, заборгованість за вказаним кредитом погашена [PERSON] ще 07.10.2016, після внесення ним останнього платежу 07.10.2016 в розмірі суми заборгованості. Однак, вже 01.11.2016 Банк знову нарахував [PERSON] заборгованість на суму 45,36 грн. з включенням в нею нарахованих відсотків, штрафів, пені у розмірі, який відповідає нарахованій Банком сумі заборгованості, тобто, 45,36 грн. Суд звертає увагу, що в розрахунку наявний стовпчик 4 під назвою «Включення в заборгованість нарахованих відсотків, штрафів, пені», аналіз якого дає підстави для висновку про те, що включаючи в загальну заборгованість нараховану в попередньому місяці проценти (стовпчик 8), пеню (стовпчики 11 та 17), в наступному місяці Банк вже нараховує проценти/пеню на загальну заборгованість, включаючи проценти та пеню за попередні періоди, що прямо не передбачено умовами договору та суперечить самій суті кредитного договору, згідно з яким проценти нараховуються лише на тіло кредиту. В такому випадку щомісячне нарахування процентів на всю суму заборгованості, включаючи заборгованість за процентами та пенею за попередні періоди, прямо суперечить ч. 2 ст. 550 Цивільного кодексу України. За змістом п.п. 2.1.1.12.2 Умов та Правил за користування Кредитом протягом Пільгового період Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі 0,01% від суми операції за рахунок Кредиту. В разі непогашення Клієнтом боргових зобов`язань за Кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування Кредитом Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату відсотків за користування Кредитом Клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків (договірне списання). Включення в заборгованість нарахованих відсотків, штрафів, пені, та нарахування відсотків на всю суму прострочених боргових зобов`язань (стовпчики 4, 5, 8 розрахунку), не може вважатися обґрунтованим вищенаведеним вимогами п. 2.1.1.12.2 Умов та правил, оскільки в такому разі, це мало б призвести до збільшення суми заборгованості за основним боргом - використаним кредитним лімітом на суму нарахованих відсотків, штрафів, пені, та зменшення заборгованості за процентами, пенею, фактично, до відсутності заборгованості за процентами. Крім того, таке збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань (п. 2.1.1.12.2 Умов та правил) фактично суперечить умовам п.п. 2.1.1.12.2.1 та п. 2.1.1.12.2.2 Умов та правил, які визначають інші наслідки виникнення прострочення зобов`язання за кредитом, а саме: сплату відсотків в подвійному розмірі на заборгованість за кредитом, термін прострочення якої до 90 днів, та нарахування пені у разі виникнення прострочених зобов`язань із терміном понад 90 днів, при цьому відсотки за користування кредитом клієнт не сплачує. Отже, позивачем не доведено підстави такого нарахування заборгованості [PERSON] та не зазначено звідки виникла 01.11.2016 сума заборгованості в розмірі 45,36 грн., яка в подальшому зросла до 9138,07 грн., а вже 14.09.2017 та 10.10.2017, після смерті [PERSON] , вказана сума заборгованості погашена до 7931,61 грн., шляхом нібито внесення клієнтом коштів в розмірі 1206,46 грн. та 129,78 грн. відповідно. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Виходячи з положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. З огляду на вищевикладене, розглядаючи спір в межах доводів позову, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для його задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed