Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

30 липня 2020 року представник позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" Тільний Є.В. звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. Свій позов обґрунтовує тим, що 19.04.2007 року з [PERSON] було укладено кредитний договір № VOY0GA00001322, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 80000 доларів США терміном до 19.04.2017 року та зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому договором. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.11.2011 року було задоволено позовні вимоги банку та ухвалено стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість в сумі 84279,55 доларів США. На даний час рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.11.2011 року боржником не виконано, а тому з врахуванням вимог ст. 625 ЦК України, нараховано 3 % річних від простроченої суми, що становить 19092, 15 доларів США. Крім того, вказує, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № VOY0GA00001322 від 19.04.2007 року, було укладено договір поруки з [PERSON] , а тому останній повинен нести солідарну з боржником відповідальність за невиконання умов договору. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за період з 28.10.2011 року по 06.05.2020 року у розмірі 19092, 15 доларів США та судові витрати. Ухвалою судді від 17 серпня 2020 року постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 09 листопада 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, де вона просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог 09 листопада 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає про безпідставність позовних вимог, оскільки за договором поруки від 27.12.2012 року він не брав на себе зобов`язання відповідати за належне виконання позичальником рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Крім того, вказував, що позивачем пропущено строки позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив від 20.11.2020 року представник позивача вказує на ту обставину, що рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська боржником не виконано, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідачів адвокат Овчаров А.В. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позову заяву, застосувавши до заявлених позивачем вимог строки позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши та оцінивши зібрані по справі доказив їх сукупності, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з таких підстав. Так, встановлено, що 19.04.2007 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № VOY0GA00001322, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 80000 доларів США терміном до 19.04.2017 року та зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому договором. Відповідно до рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.11.2011 року було задоволено позовні вимоги банку та ухвалено стягнути з відповідача [PERSON] солідарно з [PERSON] . Та [PERSON] заборгованість, яка виникла станом на 20.10.2011 року в сумі 671988, 44 гривень. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). За правилами статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦКУкраїни, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦКУкраїни), початок перебігу якого слід рахувати з дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», заяви № 22083/93, 22095/93; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитним договором № VOY0GA00001322 в сумі 671988, 44 гривень за судовим рішенням у відповідача [PERSON] виникло 22.11.2011 року ( дата ухвалення рішення Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська), а з позовом про стягнення трьох процентів річних від зазначеної суми на підставі ст. 625 ЦК України банк звернувся 30.07.2020 року. Таким чином, суд прийшов до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» пропустило трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення сум, передбачених\~статтею 625 ЦК України, який слід рахувати з часу ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, що боржником не виконано. Оскільки відповідач заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Що стосується вимог заявлених до відповідача [PERSON] , то в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Частиною першої\~статті 553 ЦК України\~передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша\~статті 554 ЦК України). Встановлено, що 27 грудня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки № VOY0GA00001322/1, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до п.1.2. укладеного договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені, відшкодування збитків. Умови укладеного договору не передбачають обставин, за яких [PERSON] взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором щодо сплати трьох відсотків річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до рішення суду. Таким чином, проаналізувавши умови договору поруки № VOY0GA00001322/1, укладеного 27 грудня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , на норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог до відповідача [PERSON] , оскільки останній не брав на себе відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.11.2011 року, така відповідальність не може бути покладена на нього і відповідно до закону. \~\~На підставі ст.ст.\~12,13,\~76-81,141,\~223,\~263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed