Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

01 грудня 2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про поновлення строку звернення до суду, визнання договору міни дійсним та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 09 лютого 1998 року в Павлоградській філії Придніпровської товарної біржі було укладено договір міни нерухомого майна, а саме: проведено обмін однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 34,0 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, яка належала відповідачам на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (нині Молодіжна), м.Першотравенськ, Дніпропетровської області, загальною площею 55,5 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м. Цей договір було укладено у відповідності ст.15 ЗУ "Про товарну біржу" та засвідчено за №2/3. В результаті обміну, на підставі договору №2/3 від 09 лютого 1998 року ним - [PERSON] та її доньці [PERSON], прізвище якої змінилося на [PERSON] на підставі свідоцтва про зміну імені від 16 серпня 2005 року, стала належати вказана однокімнатна квартира. В даній квартирі було зареєстровано позивачку [PERSON] з 16 березня 1998 року та знято з реєстрації 03 листопада 2016 року в зв'язку зі зміною місця проживання. [PERSON] зареєстрована в ній з 06 серпня 1998 року та знята з реєстрації, в зв'язку зі зміною місця проживання, 28 жовтня 2016 року. Всі роки вони проживали в даній квартирі, сплачували комунальні послуги. На даний час вирішили продати спірну квартиру, але, звернувшись до нотаріуса, дізналися, що є співвласниками квартири на підставі біржової угоди, яку необхідно узаконити в судовому порядку, оскільки договір міни не було нотаріально посвідчено. Таким чином, ними були виконані всі умови договору і вони стали власниками вказаної квартири. Просять суд поновити строк позовної давності для звернення до суду, оскільки про порушене право дізналися лише 09 листопада 2016 року, коли хотіли продати спірну квартиру, визнати дійсним договір міни від 09 лютого 1998 року №2/3 щодо вказаної квартири та визнати за ними право спільної часткової власності на вказану квартиру. В судове засідання позивачки не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовільнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги визнали в повному обсязі, не заперечують проти задоволення позову. Враховуючи вимогист.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених [PERSON] України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.5 ст.267 цього ж Кодексу якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так як позивачкам було невідомо, що договір міни зареєстрований на біржі є недійсним, а про порушення свого права дізнався лише у листопаді 2016 року, коли вирішили продати спірну квартиру, суд вважає за можливе визнати причини пропущення позовної давності поважними і порушене право підлеглим захисту. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої на той час доньки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір обміну нерухомого майна, за яким позивачі обміняли двокімнатну квартиру [ADDRESS] (нині Молодіжна), м.Першотравенська, Дніпропетровської області, загальною площею 55,5 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м. на належні відповідачам дві однокімнатні квартири: №42 в будинку №19 по вул.Чайковського, м.Першотравенська, Дніпропетровської області, загальною площею 31,3 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м. та №11 в будинку №4 по вул.Гагаріна, м.Першотравенська, Дніпропетровської області, загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. Договір обміну укладений в Павлоградському філіалі Придніпровської товарної біржі 09 лютого 1998 року та зареєстрований під №2/3. Копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], підтверджується, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачками на підставі договору обміну нерухомого майна. На даний час відповідачка [PERSON] є повнолітньою, її майнові права були захищені. Змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією паспорту АН №397678. Згідно копії свідоцтва про зміну імені 1-КИ №000339 від 16 серпня 2005 року підтверджується, що [PERSON], [INFO], змінила ім'я на [PERSON] Копією свідоцтва про смерть І-КИ № 401929 від 08 вересня 2001 року підтверджується, що [PERSON] помер в м.Першотравенську, Дніпропетровської області. Вартість квартири [ADDRESS], згідно звіту про оцінку майна від 23 листопада 2016 року, становить 50 600,00 гривень без ПДВ. Перешкодою для оформлення документів на цільове використання придбаних квартир є те, що договір обміну нерухомого майна не посвідчений нотаріально. Відповідно ст.242 ЦК України (1963 року), що діяв на момент укладання договору обміну, до договору міни застосовуються відповідні правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не передбачено особливостями відношення сторін. Згідно ст.ст.224,227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідченим, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. На підставі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець-прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статті 658 цього Кодексу право продажу майна належить власникові. У відповідність ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст.649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом. Частини 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Сторони виконали всі умови договору обміну нерухомого майна і, так як їм було невідомо, що Товарна біржа не має права посвідчувати вказаний договір, про порушення їх права стало відомо в листопаді 2016 року при оформленні документів для продажу спірної квартири, суд вважає за необхідне продовжити їм строк звернення до суду, так як вони його порушили з поважних причин та визнати вказаний договір дійсним. Відповідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається, яким чином зазначені відповідачі оспорюють право власності позивачок на вказаний об'єкт нерухомості. Тому, в задоволенні позову в частині визнання за позивачками права власності на спірну квартиру, суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачки не просять стягнути судові витрати з відповідачів, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачками. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed