Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон. Дана позовна заява мотивована тим, що сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами не укладався, після народження дитини, відносини між сторонами припинились, дитина залишилась жити разом з матір`ю. Батько не приймає участі у вихованні дитини. З 2014 року відповідач відмовляється виїжджати на підконтрольну українській владі територію для надання нотаріального дозволу на виїзд дитини на підконтрольну українській владі територію. Надання зазначеного дозволу необхідно для здачі річного оцінювання та державної підсумкової атестації дитини. Просить суд надати дозвіл на виїзд та в`їзд [PERSON] , [INFO] , без дозволу та супроводу батька [PERSON] на тимчасово неконтрольовану територію України до м. Горлівки та з м. Горлівки до контрольованої території України на період до 03.08.2026 року. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, вона не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, в судове засідання не з`явився, суду надано заяву про розгляд справи без його участі, в заяві представника від 17.01.2020 року зазначено про відсутність заперечень щодо задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.08.2010 року, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . За судовим наказом Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.11.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] . Згідно з довідкою КП «Керуюча компанія м. Горлівки» від 02.03.2020 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , разом з нею за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2011р. належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «Горлівське міське бюро технічної інвентаризації» від 19.05.2011 року. Відповідно до довідки ТМО «Сім`я та здоров`я» м. Горлівка від 25.11.2019 року за №23 [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на диспансерному обліку в дитячій консультативній поліклініці ТМО «Сім`я та здоров`я» у дитячого лікаря-алерголога з 2018р. Відповідно до довідки муніципального загальноосвітнього закладу м. Горлівки «Школа №8» від 28.01.2019 року [PERSON] навчається в школі №8 в 2 класі. Питання щодо можливості використання як доказів у справі документів, які видані органами та установами, що знаходяться на непідконтрольній території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку. Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Приписами ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.п.5.1.1, 5.1.2 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222 ог від 14.04.2017 року в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з тимчасово неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину. який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до статті 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 3 «Конвенції про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 СК України закріплено обов`язок батьків щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, діючим законодавством не встановлено заборону щодо виїзду неповнолітньої дитини на тимчасово непідконтрольну територію, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Такі поїздки можуть мати місце із певним проміжком перебування, тобто із визначенням його початку і закінчення. В даному випадку позивач, громадянин України, яка має місце реєстрації на тимчасово непідконтрольній території, у м. Горлівка Донецької області, де фактично проживає разом із дитиною, де дитина відвідує навчальний заклад та перебуває на обліку у медичній установі. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Отже позивач може у будь-який час в`їхати в Україну із дитиною та будь-який дозвіл з боку батька на це не потрібен. Проте, повернутися з дитиною до місце проживання та навчання дитини не має можливості без дозволу батька, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства або рішення суду про надання такого дозволу. Відповідно до ч.4 ст. 29 Цивільного Кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що дитина проживає із матір`ю та спір з приводу визначення її місця проживання між сторонами на теперішній час відсутній. При вирішенні справи, суд має виходити із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах та обов`язках стосовно своїх дітей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1,2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Виходячи зі змісту позовних вимог позивача, суд вважає, що розумним, обґрунтованим та справедливим в даному випадку буде визначити строк дії дозволу в один рік і саме цього строку буде достатньо для того, щоб позивач мала можливість вирішити питання щодо подальшого надання відповідачем дозволу у позасудовий спосіб. Вимога позивача про надання такого дозволу до досягнення донькою 16 років не ґрунтуються на законі. З огляду на наведені норми Закону, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, виходячи виключно з інтересів дитини та стану її здоров`я, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово непідконтрольної українській владі території України у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України «Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн., які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial