Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

ДП «ДГ«Ізвєстія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в сумі 12459,06 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в період з 22.07.2011р. по 03.02.2012р. призначений виконуючим обов'язки директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України», що підтверджується наказом № 328-к від 22.07.2011р. про призначення на посаду та наказом № 156-к від 05.07.2013р. про звільнення з посади. Під час перебування відповідача на посаді в.о.директора було видано наказ № 123 від 02.08.2011 р. про переведення на 10-годинний робочий день та затверджено табелі обліку робочого часу за липень та серпень 2011р., внаслідок чого з вини відповідача було допущено нарахування та виплата працівникам групи загальногосподарського призначення, інженерно-технічної служби та агрономічної служби у період з 22.07.2011р. по 01.09.2011р. сум посадових окладів, надбавок та доплат при відсутності підстав для підвищення оплати праці особам з ненормованим робочим днем, та, як наслідок, надлишково нараховано та виплачено заробітної плати відповідачу в сумі 6232,16 грн., головному інженеру [PERSON] в сумі 3113,45 грн. та головному агроному [PERSON] у сумі 3113 грн., тому загальна сума надлишково виплаченої заробітної плати становить 12459,06 грн. Відповідно до Додатку 1 Колективного договору підприємства, посади директора, головного інженера та головного агронома відносяться до професій працівників з ненормованим робочим днем, яким надається додаткова оплачувана відпустка до 7 календарних днів. Отже, у випадку виробничої необхідності для працівників, які належать до вказаної категорії, виконують роботу понад нормальну тривалість робочого часу, встановлену законодавством, та отримують додаткову відпустку, така робота не є надурочною, тому позивач вважає, що дані порушення завдали шкоду підприємству, яка підлягає стягненню. Представник позивача у судове засідання не з'явився, директором ДП надана заява про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без участі представника у зв'язку з неможливістю приїхати у судове засідання. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, представником відповідача надана заява про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що проти позову заперечує і просить відмовити у задоволенні позову. Згідно наданих раніше заперечень, видання оскаржувального наказу проведена відповідно до умов контракту, укладеного між позивачем та Інститутом. Крім того, за результатами господарської діяльності під час його керування отримано чистий прибуток близько одного мільйону гривень. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що відповідач [PERSON] з 22.07.2011р. призначений на посаду виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України», про що свідчить наказ Національної академії аграрних наук України № 328-к від 22.07.2011р. (а.с. 8). Відповідно до наказу № 33-к від 03.02.2012р. Національної академії аграрних наук України, [PERSON] призначено на посаду директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України» (а.с. 9). 05.07.2013р., згідно наказу Національної академії аграрних наук України № 156-к, [PERSON] звільнено з займаної посади директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України» з 08.07.2013р. у зв'язку із закінченням строку дії контракту, укладеного 04.02.2013р. між Національною академією аграрних наук України і директором ДП «Дослідне господарство «Ізвєстія» НААН» [PERSON] (а.с. 10). Таким чином, відповідач [PERSON] обіймав посаду в.о. директора, а потім директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України» з 22 липня 2011р. по 08 липня 2013р. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У відповідності до роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992р. судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Завдана відповідачем шкода виявлена позивачем при проведенні ревізії у період часу з 27.06.2014р. по 27.08.2014р. Мелітопольською об'єднаною державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області, що підтверджується актом за результатами ревізії від 27.08.2014р.(а.с. 33-40). Позивач про стягнення матеріальної шкоди з відповідача звернувся до суду 13.05.2015р., тобто в межах строку, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Крім того, згідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 440 та ст. 450 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Доводи позивача зводяться до того, що у період перебування на посаді директора ДП «ДГ «Ізвєстія» НААН» відповідач видав накази про переведення на 10-годинний робочий день та затвердив табелі обліку робочого часу за липень, серпень 2011р., в наслідок чого було допущено зайві грошові виплати на загальну суму 12459,06 грн., в той час, коли посади директора, головного інженера, та головного агронома відносились до професій працівників з ненормованим робочим днем, яким надається додаткова оплачувана відпустка до 7 календарних днів. Нормою ст. 94 КЗпП України надано нормативне визначення поняття «заробітна плата» - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Позивач у позовній заяві не спростовує факт того, що особи, зазначені у позовній заяві, дійсно відпрацювали кількість годин, яка зазначена у табелях обліку робочого часу. Необхідність такої тривалості роботи була викликана веденням у вказаний період збирання врожаю, що вимагало постійного контролю та трудової участі вказаних працівників, викликаних дотриманням строків виконання технологічних процесів вирощування продукції рослинництва, та передбачені наказом № 59 № 123 від 02.03.2011р., в якому зазначено про переведення на 10-годинни робочий день у зв'язку з проведенням збирання врожаю гірчиці, льону, проса та підготовкою площ під осінньо-весняний посів зернових та технічних культур, який не оскаржений та не скасований у встановленому законом порядку. При цьому суд надає належну оцінку змісту вказаного наказу як письмового доказу у справі, так як ним чітко встановлено переведення працівників на 10-годинний робочий день, а відтак оплата мала проводитись з розрахунку 10-годинного робочого часу. Проти запровадження 10-годинного робочого дня вказані працівники не заперечували, окрім того, це було в інтересах виробництва. Заробітна плата нараховувалась відповідно до кількості фактично відпрацьованих годин, що, на думку суду, не є порушенням законодавства про працю, так як прямої заборони цього нормативно не передбачено, а доводи позивача суд вважає суб'єктивним тлумаченням закону, що фактично обмежує права працівника на оплату фактично відпрацьованого робочого часу. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Також суд зазначає, що відповідно до ст. 133 КЗпП України, у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: 2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Крім того, як зазначено відповідачем у запереченнях та не спростовано позивачем, у контракті, укладеному з відповідачем, передбачено права та обв'язки сторін, що виникають під час трудових відносин між керівником підприємства та Інститутом. Відповідно до умов контракту, керівник здійснює поточне (оперативне), керівництво підприємством, організовує його виробничо-господарську діяльність, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом. За результатами господарської діяльності очолюваного [PERSON] господарства, згідно даних звіту про фінансові результати (форма № 2) отримано чистий прибуток (до оподаткування) за 2011р. - 1 864 000,00 грн. (а.с. 129, 130). За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог необхідно відмовити. Згідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed