Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області надійшла заява представника заявника - [PERSON] - [PERSON]., за участю заінтересованої особи - Слов'янського районного Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті в певний час, обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] у центрі первинної медичної допомоги м. Горлівки, від атеросклеротичної хвороби серця, померла мати заявника - [PERSON],[INFO]. Коли вона звернулася до Слов'янського районного Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, щоб отримати свідоцтво про смерть, то отримала відмову в цьому, внаслідок чого змушена звертатись до суду з заявою про встановлення факту смерті з метою отримання належного свідоцтва про смерть згідно законодавства України. Просить суд встановити факт, що [PERSON], [INFO], громадянка України, уродженка д. Аверинська Сямженського району Вологодської області, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] у м. Горлівка Донецької області. Заявник [PERSON] до судового засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. 15 січня 2019 року надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги просила задовольнити. Представник заявника - [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі Довіреності, зареєстрованої у реєстрі за № 47 від 09 січня 2019 року (а.с.11) до судового засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. 15 січня 2019 року надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги просила задовольнити. Представник заінтересованої особи - Слов'янського районного Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з'явився, надав суду Заяву, в якій просить суд розглянути справу про встановлення факту смерті [PERSON] без участі представника відділу та постановити рішення згідно діючого законодавства. Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги представника заявника - [PERSON]. - [PERSON], за участю заінтересованої особи: Слов'янського районного Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті в певний час підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, у судовому засіданні встановлено, що у відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заявник [PERSON] є донькою померлої [PERSON], що об'єктивно підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане 06 вересня 2011 року (а.с.7), Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане 19 серпня 1992 року, відповідно до якого [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на «[PERSON]»(а.с.8), таким чином є належним заявником у даній справі. Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть № 2248 від 20 жовтня 2018 року та Довідки про причину смерті № 2248 від 20 жовтня 2018 року, [PERSON], померла [INFO], причина смерті - «гостра серцево-судинна недостатність. Атеросклеротичний коронарокардіосклероз» (а.с.5). На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надане Свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 22 жовтня 2018 року Горлівським міським Відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки (а.с.6). 15 січня 2019 року представник заявника - [PERSON] - [PERSON] звернулась до Слов'янського районного Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за видачею Свідоцтва про смерть, де їй було відмовлено у зв'язку пред'явленням для підтвердження факту смерті документів, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.3). Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, встановлення такого факту вирішується в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними, відповідно до частини першої, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 317 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, з огляду на їх законність та обґрунтованість, що надасть заявнику можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі викладеного,

Outcome: approved