Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась з позовом до суду до відповідача [PERSON], третя особа Обслуговуючий кооператив «Садівничий кооператив «Вікторія», в якому зазначає, що вона є членом обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Вікторія», що підтверджується посвідченням № 219 виданим 18 грудня 2010 року. [INFO] помер її чоловік [PERSON], який був членом вищевказаного кооперативу з 2007 року. Згідно довідки виданої обслуговуючим кооперативом «Садівничий кооператив «Вікторія» від 2 травня 2017 року № 16/17, останньому рішенням Київської міської ради № 526/5338 від 28.12.2010 передано у довгострокову оренду на 24 роки земельну ділянку для ведення колективного садівництва у мкр. Осокорки в Дарницькому районі м. Києва. В жовтні 2015 року кооператив отримав документ, що засвідчує його право користування земельною ділянкою - у формі договору оренди. На думку позивача, [PERSON], вона є користувачем спірної земельної ділянки площею 6,7 соток по [ADDRESS], що в мкр. Осокорки Дарницького району м. Києва, яка територіально входить до земельної ділянки, переданої в оренду, за кадастровим номером: [NUMBER]. Згідно рішення Київської міської ради від 28.12.2010 № 526/5338 «Про передачу обслуговуючому кооперативу «Садівничий кооператив «Вікторія» земельної ділянки для ведення колективного садівництва у мкр. Осокорки у Дарницькому районі м. Києва», передано кооперативу у довгострокову оренду на 24 роки, площею 31,96 га для ведення колективного садівництва, що у мкр. Осокорки у Дарницькому районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування. В подальшому, на виконання вищезазначеного рішення Київської міської ради, 10 жовтня 2015р. між Київською міською радою (Орендодавець) та Обслуговуючим кооперативом «Садівничий кооператив «Вікторія» (Орендар) було укладеного договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. та зареєстровано в реєстрі за № 4569, відповідно до умов якого Орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 28.12.2010 № 526/5338 передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку, строком на 24 роки. Об'єктом оренди відповідно до договору оренди є земельна, ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - мікрорайон Осокорки; у Дарницьку районі м. Києва; розмір - 1,6191 га; цільове призначення - для ведення колективного садівництва кадастровий номер - [NUMBER]. (п. 2.1 договору оренди). Строкове платне користування земельною ділянкою Обслуговуючого кооперативу Садівничий кооператив «Вікторія» зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, що підтверджується витягом №45446433 від 10.10.2015. Вищевказані рішення Київської міської ради та договір оренди є чинними на даний час, не скасовувалися, не припинялися та недійсними в судовому порядку не визнавалися. Саме з метою відновлення своїх порушених прав, як користувач спірної земельної ділянки, позивачка звернулась із позовом до суду про захист порушених її прав відповідачем, так як вона позбавлена можливості використовувати надану їй земельну ділянку за цільовим призначенням в зв'язку тим, що відповідач [PERSON] протиправно чинить їй у цьому перешкоди, який не є членом кооперативу та самовільно захопив її земельну ділянку, яка надана позивачці в користування, розпочавши роботи з улаштування фундаменту під забудову, обмежуючи їй доступ до її земельної ділянки, шляхом встановлення паркану зі сторони дороги, на ділянці знаходяться сторонні особи, які виконують роботи із будівництва на земельній ділянці яка виділена їй у користування за адресою: [ADDRESS], що в мкр. Осокорки Дарницького району м. Києва. Позивач не може користуватися своєю земельною ділянкою з 2010 року, про що вона повідомляла у своїй заяві від 18.12.2010 Голову правління кооперативу. На обґрунтування своєї правової позиції, позивачка посилається на норми ч.1 ст.3 ЦПК, статей 15, 16 ЦК та ч. 1 та 3 ст. 125, 152 ЗК України. Не погоджуючись з пред'явленим позовом, відповідач [PERSON] надав відзив, у якому обґрунтовує свої заперечення тим, що ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізуються на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них та п.п. «а», «б», «в» ч. 1 ст.81 ЗК України, якою громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі придбання за договором купівлі- продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. А також норм ст. 391 ЦК України та ч. 3 ст.152 ЗК України за якими, власник земельної ділянки має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. Відповідач також посилається на Постанову Пленум Верховного суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», а саме пункт 22-1 якою зазначено, що відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. На думку відповідача, позивач - [PERSON] не є власником або користувачем спірної земельної ділянки, у неї відсутнє будь-яке підтвердження її відношення до спірної земельної ділянки, а також належним чином оформлене свідоцтво на спадщину, у якому б була зазначена земельна ділянка площею 6,7 соток по [ADDRESS] в мкр. Осокорки Дарницького району. Ухвалою суду від 05.09.2017 відкрито провадження в справі. 15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження. Суд, враховуючи думку сторін та їх представників, ухвалив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 26.12.2017 ухвалою підготовчого судового засідання справу призначено до розгляду по суті. В процесі розгляду справи судом задоволено клопотання представник відповідача про витребування доказів та надання додаткового строку на подання відзиву. Додатковий строк для подання відзиву відповідачу судом встановлено до 15.06.2018. Разом з тим відзив надано до суду 09.07.2018 без будь-яких пояснень пропуску строку на його подання. Суд, враховуючи норми ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув. Подав клопотання про відкладення розгляду справи у задоволенні якого суд відмовив ухвалою, з занесенням до протоколу судового засідання. Представник третьої особи в судовому засіданні щодо вирішення спору підтримав позицію позивача та просив позов задовольнити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, враховуючи достатність доказів, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Також, відповідно до приписів ст. 319, 320,3 21 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 1, ч. 2 ст. 78 Земельного Кодексу України). Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Згідно ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. За змістом ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Дане положення відповідає Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року N 7, де вказано, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пред'являючи позов до [PERSON], позивач виходила з того, що передана її чоловіку земельна ділянка, належить їй на праві користування, оскільки вона після смерті свого чоловіка отримала спадщину, однак у спадкову масу дана земельна ділянка не увійшла. Маючи намір приватизувати земельну ділянку, позивач не довела факт того, що вона особисто, так само як і за життя її чоловіка користувались спірною ділянкою, так як відсутні будь-які ознаки цих обставин, серед яких є оброблення земельної ділянки, наявність насаджень та інших ознак. А сам факт наявності передачі на загальних зборах садового товариства у користування спірної земельної ділянки позивачу, не може свідчити сам факт такого користування, а тому позивач є неналежним позивачем, так як в розумінні поняття власності та користування. Позивачем у подібних спорах, може виступати належна особа, якій на законних підставах (договір оренди, купівлі-продажу або користування), передана така земельна ділянка. В судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що державних актів чи свідоцтва на право власності на спірну земельну ділянку позивач не отримувала, а є власником землі відповідно до вище вказаних рішень садового товариства. В ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення вказаних правовідносин), зазначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а ч.1 ст.126 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення вказаних правовідносин)визначала, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Тому суд вважає, що позивачка у встановленому законом порядку не набула статусу власника земельної ділянки площею 6,7 соток за адресою [ADDRESS], що в мкр. Осокорки Дарницького району. Відповідно до ч.3 ст. 126 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення вказаних правовідносин) приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Проте позивачем не надано суду жодних доказів якими в законному порядку визначено та підтверджуються межі земельної ділянки. Натомість в судовому засіданні на основі дослідження письмових доказів було встановлено, що відповідач самовільно, з порушенням процедури отримання права на користування земельної ділянки, самовільно розпочав будівництво без будь-яких погоджувальних та дозвільних документів, який в свою чергу не є членом садового товариства, а від так і правових підстав її займати у нього також не має. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 наголошує, що відповідно до статей 90, 95, 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки мають бути повернуті їх власникам або землекористувачам. Згідно п. 4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N 376 , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686 , п. 4.1. відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК). Отже беручи все вище викладене до уваги, суд вважає, що позов є необґрунтованим як такий, що подано неналежним позивачем, а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed