Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Київської районної у місті Полтаві радипро визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 241 від 04.10.2018 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини [PERSON], [INFO] для її тимчасового виїзду за межі України» та висновку органу опіки та піклування - служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 03.10.2018 року «Про підтвердження місця проживання дитини [PERSON], 2014 року народження для її тимчасового виїзду за межі України». У заяві посилався на те, що заявник та третя особа є батьками [PERSON], 2014 року народження. Рішення, яке було прийнято відповідачем пред'являється під час перетину кордону України та діє протягом одного року з дня набрання ним законної сили. При прийнятті рішення відповідачем не виявлено дійсних мотивів [PERSON], які направлені на постійне вивезення дитини за кордон без повернення до України. Також порушено п.72-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року в частині направлення йому [PERSON] повідомлення щодо виїду дитини за кордон . Третя особа не надала доказів щодо належного повідомлення заявника про намір вивезти дитину. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що відсутній опис вкладення у листі, що направлявся на його адресу [PERSON] щодо наміру вивезти дитину за кордон. 03 жовтня 2018 року його у телефонній розмові повідомлено про звернення [PERSON] про отримання висновку про визначення місця проживання дитини. Ним визнається той факт, що дитина проживала та проживає разом з матір'ю. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву пославшись на викладені в ній обставини та пояснив, що відповідачем не встановлено мету виїзду дитини за кордон, не враховано думку позивача з даного питання, хоча він має право знати , де буде знаходитись його дитина. Просив позов задовольнити. Представник відповідача - виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві Пеляк В.В. позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та пояснив, що позивач у судовому засіданні підтвердив, що був повідомлений про засідання на якому вирішувалось питання щодо розгляду заяви [PERSON] Остання надала всі необхідні документи відповідно до вимог закону та за її заявою прийнято відповідне рішення. Просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Нею наданий повний перелік документів для вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини. Вона планувала поїхати з дочкою в гості на один місяць, а потім повернутися до України. Позивачем оскаржений висновок про визначення місця проживання дитини, тому вони з дочкою не змогли вилетіти до Німеччини, кошти витрачені на придбання білетів на авіарейси не відшкодовуються. Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року відмовлено позивачу у задоволенні зави про забезпечення позову щодо заборони [PERSON] чи іншим особам тимчасово чи на постійній основі вивозити [PERSON] за межі України до вирішення судом даної справи. 30 жовтня та 02 листопада 2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 27 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. 10 грудня 2018 року від позивача надано уточнення до позовної заяв в частині належного відповідача - виконавчого комітету Київської районної у місті Полтаві ради. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO], її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Як вбачається зі ст. 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За пп. 3 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (справа № 712/10623/17) вказала на те, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 02 жовтня 2019 року [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради щодо підтвердження місця проживання [PERSON], для її тимчасового виїзду за межі України та надала відповідний перелік документів, а саме: копію паспорту, довідку про місце проживання заявника та малолітньої дитини, копію свідоцтва про народження дитини, копію рішення про розірвання шлюбу, копію свідоцтва про шлюб, квитанцію про направлення рекомендованого листа батькові дитини. Згідно п. 72-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року « Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п'ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина, подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини такі документи: заяву; копію паспорта заявника; копію паспорта дитини (у разі наявності); довідку про реєстрацію місця проживання заявника (у разі коли в паспорті відсутні дані про реєстрацію місця проживання); довідку про реєстрацію місця проживання дитини; копію свідоцтва про народження дитини; копію рішення суду про розірвання шлюбу (у разі наявності); підтвердження про відправлення рекомендованого листа згідно з вимогами, передбаченими абзацом першим частини п'ятої статті 157 Сімейного кодексу України (у разі наявності). Як встановлено в судовому засіданні, зазначений перелік поданий [PERSON] до виконавчого комітету. Та обставина, що позивачем не отриманий лист згідно з вимогами передбаченими абзацом першим частини п'ятої статті 157 Сімейного кодексу України не може слугувати підставою для визнання спірного рішення незаконним з наступних підстав. Як пояснив у судовому засіданні позивач, на той період у провадженні суду знаходилось декілька спорів між ним та [PERSON] та з його слів остання також не отримувала кореспонденцію, яка ним направлялась на її ім'я. Посилання, що на його адресу не надійшов даний лист є неприйнятними, оскільки позивач знаючи про можливість отримання листування з боку судових інстанцій, мав можливість відкрити абонентську скриньку на поштовому відділенню, де і отримувати належно всю адресовану йому кореспонденцію. Лист, що був адресований на адресу позивача від [PERSON] датований 11 вересня 2019 року містив відомості щодо країни, куди планувався тимчасовий виїзд малолітньої дитини, а саме - Німеччина, періоду - з 22 жовтня по 20 листопада 2018 року та мети поїздки - у гості, на відпочинок та оздоровлення. Даний лист повернувся відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Цим же пунктом зазначеної Постанови визначено, що служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади: про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України; про відмову у затвердженні такого висновку. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено позивачем [PERSON], останній був повідомлений про надходження такої зави [PERSON] та розгляду даного питання. Також відповідно до акту обстеження умов проживання від 03 жовтня 2018 року, який затверджений заступником начальника у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради встановлено, що малолітня [PERSON], 2014 року проживає разом з матір'ю за адресою [ADDRESS]. Умови проживання задовільні, в кімнатах є необхідні меблі та побутова техніка,санітарно-гігієнічний стан відповідає нормам. У дитини є окреме ліжко для сну, дитячі речі та взуття по сезону, іграшки. Висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради підтверджено місце проживання дитини [PERSON], 2014 року для її тимчасового виїзду за межі України за адресою [ADDRESS] разом із заявником - [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 241 від 04.10.2018 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини [PERSON], 13.01.2014 року, для її тимчасового виїзду за межі України» затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини [PERSON], 13.01.2014 року разом з матір'ю [PERSON] для її тимчасового виїзду за межі України. На час затвердження спірного висновку, позивачем не надано відповідачу ухвали суду про відкриття провадження по справі про визначення місця проживання дитини , лише повідомлено про його звернення до суду з даною позовною заявою. Таке звернення до суду не могло слугувати підставою для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини, оскільки лише ухвала про відкриття провадження суду є належним доказом звернення особи до судової інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини Підставами для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України є: неподання заявником документів, передбачених цим пунктом; наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини. У судовому засіданні встановлено, що третьою особою [PERSON] подано всі документи, передбачені п. 72-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року « Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини». На час затвердження зазначеного висновку відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили та яким встановлено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини. 04 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про відмову у затвердженні висновку щодо визначення місця проживання дитини, тому воно не набрало законної сили, та як наслідок не реалізовано . Посилання позивача щодо сприйняття у листуванні, яке відбувалось між ним , третьою особою [PERSON] та її чоловіком, який постійно проживає в Німеччині наміру вивезти дитину за кордон для постійного проживання є суб'єктивним та таким, що не може бути прийнято судом як підстава для задоволення позовних вимог. Як встановлено в судовому засіданні між батьками малолітньої дитини склались непрості взаємовідносини, у провадженні судів на час затвердження виконкомом висновку органу опіки та піклування перебували ряд цивільних справ, як з приводу розподілу майна так і щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі країни та з інших питань. Таким чином, наявність між даними особами конфлікту , численних судових спорів, що на той час перебували у провадженні суду також вплинуло на вирішення між ними питання пов'язаних з інтересами дитини. Приймаючи до уваги, що у судовому засіданні встановлено, що відповідач виконавчий комітет Київської районної у місті Полтаві радидіяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законодавством України, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed