Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про усунення перешкод користування житлом, втрату права на користування та зняття з реєстрації. Позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], яку вона придбала 08 листопада 2006 року [PERSON]. В даній квартирі проживає та зареєстрований її колишній чоловік [PERSON]. В даний час вона у даній квартирі разом з двома малолітніми дітьми не проживає, оскільки відповідач їх вигнав, а в квартирі, яку вона вважає своєю особистою власністю, проживає разом із своєю співмешканкою. Її спроби вселитися у дану квартиру позитивного результату не дали. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою в [ADDRESS] та виселити його з квартири разом із співмешканкою, надати дозвіл Тячівському РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області на зняття з реєстраційного обліку [PERSON], як такого, що втратив право на користування квартирою в [ADDRESS], та стягнути з [PERSON] в її користь витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 гривень та сплачений судовий збір. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Крім цього позивач пояснила, що квартира [ADDRESS] була придбана нею за час шлюбу з відповідачем. З позовом до відповідача про вселення у квартиру вона не зверталася. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що квартира, з якої позивач намагається виселити відповідача була придбана під час шлюбу, тобто, є спільною власністю подружжя. Крім цього, відповідач зазначив, що дійсно проживає в спірній квартирі, і не перешкоджає позивачу теж у ній проживати. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. У судовому засіданні з'ясовано, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2000 року по 26 червня 2013 року (а.с.12-13). Згідно свідоцтв про народження вбачається, що у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON], а [INFO] народився син [PERSON] (а.с.14-15). Із договору купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно відповіді Тячівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області, [PERSON] є зареєстрованим в [ADDRESS] (а.с.17). Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги вищенаведене та те, що відповідач [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS], оскільки остання була придбана за час його шлюбу з позивачем [PERSON], проживає в даній квартирі, він не може бути визнаний таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS], виселений з неї та знятий з реєстрації, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Також, слід відмовити у позовній вимозі про виселення з квартири [ADDRESS] співмешканки відповідача, оскільки позивачем ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не було зазначено її особу, та відповідно дану особу не було притягнуто до участі в справі в якості відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed