Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

у вересні 2019 [PERSON] звернувся до суду зі вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Машівського районного суду від 23.10.2017 року з нього стягуються аліменти на користь відповідачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2017 року. З 23.10.2017 р. він сплачував аліменти, оскільки дбав про матеріальне забезпечення сина, але з народженням другої дитини у новому шлюбі, яка також потребує належного матеріального забезпечення, подальша сплата ним аліментів у повному розмірі є неможливою. Також зазначає, що з 30.12.2014 року він тимчасово не працює на постійній роботі. У зв`язку з викладеним позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на підставі рішення Машівського районного суду від 23.10.2017 року на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з ј до 1/6 частини зі всіх видів заробітної плати (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином та завчасно (а.с.25-27, 33-35), позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 12), третя особа на стороні позивача подала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності по причині догляду за грудним немовлям та великою відстанню проживання від місця судового розгляду, позов підтримала (а.с. 36), відповідач причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала, водночас в заяві від 08.11.2019 року про відкладення розгляду справи повідомила про невизнання позову, посилаючись на те, що позивачем надано суду недостовірні відомості щодо отримуваних ним доходів та обґрунтовані підстави для зменшення розміру визначених судовим рішенням аліментів відсутні. Суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2007 року, мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та 03.01.2018 року шлюб між ними розірвано, що стверджується відповідними копіями свідоцтв про шлюб, про народження, рішенням суду (а.с. 6, 7, 8). За судовим наказом, виданим Машівським районним судом Полтавської області 23.10.2017 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімумі для дитини відповідного віку, починаючи з 02.10.2017 року і до досягнення повноліття дитиною (а.с. 38). На даний час позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] та має малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб та копія свідоцтва про народження (а.с. 9, 10). Як убачається з копії трудової книжки [NUMBER] , заповненої 28.11.2006 року на ім`я [PERSON] , останній запис у ній здійснено 30.12.2014 року про звільнення з роботи в ТОВ «Бастіон- Сервіс» за власним бажанням (а.с.11). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 192 СК України (в редакції, чинні на час подачі позову) визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Частиною 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права суд уважає що позивачем не доведено погіршення його матеріального становища, так як доказів про відсутність доходів позивачем не надано, розмір аліментів, який визначений судовим рішенням на утримання сина [PERSON] , не є надмірним, а тому з метою збереження того рівня життя старшого сина відповідача, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову. Суд зазначає, що позивач є молодою, працездатною людиною та має можливість заробити кошти на своє утримання та утримання своїх дітей, відсутність постійної роботи не є доказом погіршення матеріального становища, оскільки вказана обставина існувала і на момент стягнення судом аліментів на утримання сина [PERSON] в 2018 році. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed