Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про припинення права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач позов не визнав, зазначивши в письмовому запереченні що вимоги позивача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є безпідставними. В судові засідання не зявився. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши докази, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спір між сторонами виник з приводу припинення права власності на нерухоме майно (ідеальну частку), що перебуває у відповідача за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. На підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2013 року сторони набули у спільну часткову власність по 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] (а.с.38-40). Як з'ясовано судом, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2013 року до касаційної інстанції не оскаржувалось. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що вона одноособово викупила в держави спірну квартиру, перебуваючи у шлюбі з відповідачем. Однак дані обставини спростовуються встановленими обставинами за вищезгаданим рішенням Апеляційного суду, який встановив, що дана квартира була спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому, щодо даної спірної квартири був укладений договір купівлі-продажу 19.06.1997 року, продавцем якої виступила [PERSON] Однак, рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.05.2002 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 19.06.1997 року між [PERSON] та [PERSON], та стягнуто з [PERSON] отримані з продажу квартири кошти в сумі 55826грн. в користь [PERSON] (а.с.6). Такі кошти [PERSON] повернула [PERSON] 16.02.2012 року, про що свідчить надану суду представником позивача копія квитанції (а.с.61). Позивач, обґрунтовуючи вимоги, в позові звернула увагу суду на те, що з коштів за продану в 1997 році квартиру [ADDRESS], вона придбала в 1998 році квартиру [ADDRESS], а рішенням Апеляційного суду Полтавської області 29.04.2004 року визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.7-12). А тому, на думку позивача, вкладені нею кошти в квартиру в м.Полтава з продажу квартири в м.Івано-Франківську, та розподіл квартири в м.Полтава за рішенням суду, а також повернення нею коштів стягнутих за рішенням суду [PERSON], є отриманням уже по факту [PERSON] прав на спільне майно в м.Полтава, виходячи з цього підстав мати такі права на квартиру в м.Івано-Франківську у відповідача немає, тому право власності за ним на квартиру [ADDRESS], слід припинити. Однак з такими доводами позивача та її представника погодитись не можна, виходячи з такого. Як слідує з матеріалів справи та встановленими судами обставинами, право власності на квартиру [ADDRESS] визнано за сторонами як спільну часткову власність, так як майно придбане подружжям під час шлюбу. Повернення коштів позивачем одноособово, як стверджує представник позивача, іншій особі - [PERSON] за наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, не є підставою для припинення права власності відповідача на дану квартиру. Половину вартості повернутих особистих коштів [PERSON] в сумі 55826 грн., вона вправі, за наявності достатніх для цього підстав, стягнути з [PERSON], і саме такий спосіб захисту її прав, на думку суду, буде вірним. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є і рішення суду яке набрало законної сили. Статтею 346 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачені підстави припинення права власності. Так, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Підстави припинення права власності, що визначаються у ст. 346 ЦК, можна поділити на дві групи. Першу групу становлять підстави, що залежать від волі власника: 1) відчуження власником свого майна. У цьому випадку йдеться про різноманітні правочини, що спрямовані на відчуження власником свого майна (купівля-продаж та всі її різновиди, дарування, міна тощо); 2) відмова власника від права власності (ст. 347 ЦК). Другу групу становлять підстави, що не залежить від волі власника: 1) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі (ст. 348 ЦК); 2) викупу пам'яток історії та культури (ст. 352 ЦК); 3) викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю (ст. 350 ЦК); 4) викуп нерухомого майна у зв'язку з викупом земельної ділянки, на якій воно розміщене (ст. 351 ЦК); 5) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 6) реквізиція (ст. 353 ЦК); 7) конфіскація (ст. 354 ЦК); припинення юридичної особи чи смерть власника. Проте є такі, які не можна беззастережно віднести ні до першої, ні до другої групи підстав припинення права власності (наприклад, знищення майна - ст. 349 ЦК). Частина 2 ст. 346 ЦК встановлює, що право власності може бути припинене і в інших встановлених законом випадках. Ці підстави можуть визначатися як у спеціальних законах (ст. 348 ЦК), так і в інших статтях ЦК (ст. 330, яка встановлює набуття права власності на майно добросовісним набувачем проти волі власника). Позивач обґрунтовує вимоги тим, що відповідач є особою якій за законом не може належати право власності на майно (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України). Так, за вимогами ст..348 цього ж кодексу, передбачено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов'язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду (ч.1). Якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, на набуття якого за законом, який був прийнятий пізніше, потрібен особливий дозвіл, а в його видачі цій особі було відмовлено, це майно підлягає відчуженню у порядку, встановленому частиною першою цієї статті (ч.2). Отже, за нормою законодавства, є чітко визначені підстави припинення права власності особи на майно, яке не може їй належати, що відсутні у даному спорі. Постановою Верховної Ради України "Про право власності на окремі види майна" було затверджено Перелік видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об'єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України та Спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна. Даний перелік визначає що входить до такого виду майна, встановлення спеціального порядку набуття громадянами права власності на таке майно, зокрема щодо нерухомого майна пам'ятки історії та культури. При цьому, власник майна, яке не може йому належати, зобов'язаний здійснити його відчуження будь-яким способом особі, яка має право набути його у власність. Якщо майно не буде відчужене власником, то за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади воно підлягає примусовому продажу, а колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов'язаних з відчуженням майна (наприклад, витрат, що були зумовлені проведенням аукціону, конкурсу). Якщо майно не було продане (наприклад, не було бажаючих набути таке майно у власність або конкурс чи аукціон визнаний таким, що не відбувся), воно за рішенням суду передається у власність держави. Колишній власник має право на одержання суми, розмір якої визначається рішенням суду. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. (ст..382). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку (ст..383 ЦК України). Чинним законодавством також передбачено можливість вимагати від інших співвласників компенсації за свою частку у майні. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідач в запереченні суду зазначив, що між сторони не можливо досягнути питання спірної квартири, яка не підлягає реальному розподілу, а тому була пропозиція зі сторони [PERSON] сплати компенсації, про те позивач не погоджується надати відповідачу чи отримати від нього відповідну матеріальну компенсацію його/її частки у праві спільної часткової власності. Сторони не проживають у спірній квартирі. З використанням такого права, [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом про припинення права власності на частку квартири яка належить [PERSON] за рахунок сплаченої ним матеріальної компенсації в сумі 128 574грн. (а.с.35-36), проте рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.05.2015р. в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено з тих підстав, що він на день винесення рішення суду не вніс на депозитний рахунок суду суму вартості частки в розмірі 128 574 грн., а відповідачка не погоджувалася на отримання такої компенсації (а.с.62-63). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Отже, з урахуванням наведеного немає підстав для припинення права відповідача на його частку (1/2) у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 11, 346, 348, 358, Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed