Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном, відновлення порушеного права та стягнення моральної шкоди. Просила суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні домоволодінням по [ADDRESS] забезпечивши їй право безперешкодного доступу до спільних мереж водопостачання/водовідведення для їх обслуговування та експлуатації, в тому числі з метою відновлення водопостачання домоволодіння та приведення систем водопостачання у належний стан, який існував до порушення, а також заборонити відповідачу [PERSON] вчиняти дії, які б перешкоджали [PERSON] в обслуговуванні та експлуатації спільних мереж водопостачання/ водовідведення, домоволодіння по [ADDRESS] , а також приведення систем водопостачання домоволодіння у належний стан, який існував до порушення та стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду та судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що вона з відповідачем є співвласниками 77/100 частки домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку з прибудовами, загальною площею 156,4кв.м., житловою площею 70,2 кв.м. та 23/100 частки земельної ділянки (кадастровий номер 7110136400:02:062:0026), площею 0,0893га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що зазначене майно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки воно було набуте ними за час шлюбу в період з 1977 року по 2015 рік. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Крім того, позивач зазначає, що вона зареєстрована в цьому домоволодінні з 1987 року по теперішній час та використовує його як єдине своє житло. Після розірвання шлюбу із відповідачем в 2015 році та по даний час між ними існують спірні питання стосовно порядку та умов поділу спільного майна подружжя (в тому числі частини домоволодіння по [ADDRESS] ). Зазначає, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні домоволодінням по [ADDRESS] , шляхом відключення будинку від мережі електропостачання, водопостачання та іншими діями, які порушують її права як співвласника даного домоволодіння. Вказані дії відповідача також завдають позивачу моральної шкоди, оскільки остання позбавлена можливості задовольнити елементарні людські потреби (приготування їжі, миття посуду, санітарно-гігієнічних потреб), що змушує її просити та набирати воду у сусідів задля задоволення своїх потреб у необхідному життєзабезпеченні, що, в свою чергу, принижує її як особистість, оскільки позбавлення людини води прирівнюється загрозі її життю. Враховуючи викладене, позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в розмірі 20000грн. Ухвалою суду від 18 квітня 2019 року відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. 17 травня 2019 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника позивача про залучення до участі у справи [PERSON] в якості співвідповідача, оскільки вона є власником квартири [ADDRESS] . 17 травня 2019 року представником позивача подано клопотання про забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] , [PERSON] вчинення певних дій, а саме щодо обмеження доступу [PERSON] до водоколонки, яка знаходиться на земельній ділянці [PERSON] для встановлення причин відсутності водопостачання кв. [ADDRESS] , здійснення робіт по відновленню водопостачання будинку. Ухвалою суду від 22 травня 2019 року в задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовлено. 24 червня 2019 року представником відповідача адвокатом Прядка В.М. подано віздив на позовну заяву. З відзиву вбачається, що сторона відповідача позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити в задоволенні даного позову з огляду на наступне. По-перше, позивач не є із відповідачем [PERSON] співвласниками 77/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Заявником не подано жодного правовстановлюючого документу, щодо наявності в неї права власності на спірну нерухомість. Проте, з інформаційної довідки №168172261 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 77/100 частин будинку [ADDRESS] , а інші 33/100 частин вказаного домоволодіння належать на праві спільної часткової власності [PERSON] . По-друге, відповідно до ст. 321, 383 ЦК України, відповідач має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, чи проживання членів сім`ї, інших осіб. По-третє, щодо питання відключення водопостачання, то [PERSON] зазначених дій не вчиняв, оскільки водопостачання було відключене не ним, так як водопровідний ввід йде від тієї частини будинку, де проживає [PERSON] .. По-четверте, щодо стягнення моральної шкоди, то позивачем не додано до справи жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє протиправні діяння, які завдають позивачу моральної шкоди. В судовому засіданні від 11 жовтня 2019 року представником позивача заявлено клопотання про залишення без розгляду клопотання про залучення [PERSON] в якості співвідповідача у даній справі, оскільки остання померла. 21 жовтня 2019 року на адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Яцюк М.В. про збільшення позовних вимог. В заяві просить усунути [PERSON] перпешкоди у користуванні майном - 1/2 ідеальної частки домоволодіння кв. [ADDRESS] шляхом: зобов`язати [PERSON] утриматися від вчинення дій, які порушують право [PERSON] на користування майном щодо обслуговування та експлуатації спільних будинкових мереж (в тому числі водопостачання, електропостачання, газопостачання та ін. ) кв.2 домоволодіння [ADDRESS] та вчинити дії по відновленню електропостачання та водопостачання кв. [ADDRESS] домоволодіння [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019р. в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі задля залучення правонаступника [PERSON] відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб - КП «Черкасиводоканал» та ПАТ «Черкаський міський РЕМ». Протокольною ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року залишено без розгляду клопотання про призначення у справі експертизи. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року підготовче засідання закрите, призначено справу до розгляду в судове засідання по суті позовних вимог. 26 листопада 2019 року ПАТ «Черкаський міським РЕМ» надійшли пояснення в яких зазначено, що електропостачання в домоволодінні по [ADDRESS] , може бути проведено за заявою [PERSON] після оплати послуг за підключення, або у разі укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з [PERSON] по домоволодінню за адресою: [ADDRESS] та проведення нею після укладання вищевказаного договору в відповідності до вимог ПРРЕЕ, оплати послуг з підключення. Просили розгляд справи проводити без участі представника ПАТ «Черкасиобленерго» Черкаського міського РЕМ. Усною ухвалою суду від 26 листопада 2019 року виключено з учасників справи [PERSON] , яка померла [INFO] . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Прядка В.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи викладені у наданому суду відзиві. Представник третьої особи КП «Черкасиводоканал» в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Так, за за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні положень наведеної норми право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем ? лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову. Як убачається із наведеного, на підставі статті 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1977 року, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2015 року. Позивач та відповідач мають зареєстроване місце проживання з 24 січня 1987 року за адресою: [ADDRESS] . Зазначене вбачається з відомостей про зареєстроване місце проживання позивача зазначеного в її паспорті громадянина України серії [NUMBER] та в паспорті відповідача серії [NUMBER] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона та відповідач є співвласниками домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначене майно набуте сторонами у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Також позивач вказувала, що відповідачем не визнається дана обставина, у зв`язку із чим, між сторонами існує з цього приводу спір. Разом з тим, судом встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок з прибудовами, а саме: літ. А-І, А-І, а, а, А-І, а2, а3. Загальною площею 156,4 кв.м., житловою площею 70,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (77/100 частин домоволодіння) та [PERSON] (23/100 частин вказаного домоволодіння). Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка (кадастровий номер 7110136400:02:062:0026), на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (23/100 частини) та [PERSON] (77/100 частин). Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав здійснюється шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на викладене вище, позивач не надала доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що спірне майно (житловий будинок з прибудовами, а саме: літ. А-І, А-І, а, а, А-І, а2, а3, загальною площею 156,4 кв.м., житловою площею 70,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) є спільною сумісною власністю подружжя та було набуде сторонами за рахунок спільного бюджету або сумісної праці. Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 319, 385 ЦПК України, відповідач, як власник 77/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має право на власний розсуд використовувати вказане житло, розпоряджатися ним та використовувати його для власного проживання або для інших осіб. У зв`язку із цим, суд критично відноситься до тверджень позивача, що відповідач вчиняє на позивача тиск, шляхом намагання передання свого домоволодіння задля його винаймання. Крім того, суд також критично відноситься до тверджень позивача щодо питання про відключення водопостачання відповідачем, оскільки з наданого суду акту обстеження водопровідних та каналізаційних мереж споживачів від 11 березня 2019 року вбачається, що водопровідний ввід з вул. Б. Хмельницького заведено на домоволодіння [ADDRESS] (власник [PERSON] ). У дворі є оглядовий колодязь з розгалуженнями на будинок [ADDRESS] та № [ADDRESS] . [ADDRESS] [ADDRESS] . Таким чином, судом не встановлено вини відповідача у відключенні його домоволодіння від водопостачання. Щодо позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до\~ст.\~23\~ЦК України,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав.\~Моральна шкода\~полягає,\~зокрема у\~душевних стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна;\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї.\~Розмір грошового\~відшкодування моральної\~шкоди визначається\~судом залежно\~від характеру\~правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №4\~від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач моральну шкоду обґрунтовує тим, що остання позбавлена можливості задовольнити елементарні людські потреби (приготування їжі, миття посуду, санітарно-гігієнічних потреб), що змушує її просити та набирати воду у сусідів задля задоволення своїх потреб у необхідному життєзабезпеченні, що, в свою чергу, принижує її як особистість, оскільки позбавлення людини води прирівнюється загрозі її життю. Враховуючи те, що в судовому засіданні не було встановлено обставин, які б свідчили, що водопостачання було відключено з вини відповідача [PERSON] , то суд не приймає доводи позивача викладені вище в якості обґрунтування завданої їй моральної шкоди з вини відповідача. Також, позивач вказує, що відповідачем по відношенню до неї вчиняється психологічний та економічний тиск. Окремо слід зазначити, що позивач з цього приводу зверталась із заявою до правоохоронних органів, проте за результатами розгляду звернення [PERSON] правоохоронними органами не було встановлено фактів викладених нею у зверненні. З огляду на викладене вище, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачем [PERSON] вчинялися протиправні дії по відношенню до позивача [PERSON] , оскільки останньою не надано переконливих доказів на підтвердження цього. З огляду на вищевикладене, з урахуванням обставин справи та доказів наданих суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, тому судовий збір за рахунок відповідача позивачу не відшкодовується. На підставі вищевикладеного, ст. 23,317-319, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed