Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовзом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання правочину недійсним . Відповідно до заявлених вимог позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від12.11.2010 р., укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» в частині, що стосується передачі прав вимоги за кредитним договором від 08.05.2007 р. № СМ-SMЕ302/100/2007 та Кредитним договором від 09.06.2006 р. № СМ-302/142/2006, укладеними між [PERSON] та АКБ «Райфайзенбанк Україна», ЗАТ «ОТП Банк». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № СМ- 302/142/2006 . 08 травня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № СМ-SMЕ302/100/2007 . 12 листопада 2010 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, яким передбачено перехід права вимоги за Кредитним договором № СМ-SMЕ302/100/2007 від «08» травня 2007 року, Кредитним договором № СМ-302/142/2006 від «09» червня 2006 року, що були укладені між Банком і позивачем на користь ТОВ «ОТП Факторинг України». Позивач зазначає, що ПАТ «ОТП Банк» станом на 25.03.2014 р. не мав права відступати ТОВ «ОТП Факторинг України» права вимоги за кредитним договором з позивачем оскільки Держфінпослуг своїм розпорядженням № 231 від 06.02.2014 р. «про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 р.» виключив п.1 розпорядження, який передбачав віднесення до фінансових послуг факторингу - набуття права грошової вимоги, в тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Крім того, позивач посилається на відсутність додатків до Договору факторингу, відсутності печатки та підпису уповноваженої особи. 06.07.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 11.10.2016 р. відповідачем - ПАТ «ОТП Банк» подані письмові заперечення, відповідно до яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на встановлення чинності договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 р. на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.10.2014 р., а також відсутність будь-яких доказів на підтвердження недійсності оспорюваного правочину. 23.10.2017 представником відповідача - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину і заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, укладеним договором не погіршується становище [PERSON] . Крім того, відповідач звертає уваги суду, що відповідно до Закону України «про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг вважається фінансовою послугою і фінансові установи мають право надавати послги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України. Також представник відповідача заявив про пропуск позивачем строків позовної давності на оскарження договору факторингу. 11.02.2019 р. подана заява про зміну підстав позову. 04.11.2019 р. вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представники відповідачів подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № СМ- 302/142/2006 . 08 травня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № СМ-SMЕ302/100/2007 . 12 листопада 2010 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, яким передбачено перехід права вимоги за Кредитним договором № СМ-SMЕ302/100/2007 від «08» травня 2007 року, Кредитним договором № СМ-302/142/2006 від «09» червня 2006 року, що були укладені між Банком і позивачем на користь ТОВ «ОТП Факторинг України». Відповідно до ст.1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю, кредитний портфель - це права вимоги до Боржників (їх Поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості Боржників перед Продавцем та Кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності) на дату набрання чинності, а також права, зазначені у ст.3.3 цього договору. Пунктом 3.1. статті 3 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю визначено, що Продавець продає (переусгупає) Покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких оформляється у Додатку 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов`язується сплатити Винагороду. Судом встановлено, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.10.2014 р. з позивача на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнено заборгованість за Кредитним договором № СМ- 302/142/2006 . Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України). Статтею 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до законунадає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За пуктом 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на момент укладення оспорюваного правочину було зареєстровано фінансовою установою на підставі розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 916 від 03.12.2009 р. та має право здійснювати фінансові послуги без ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства з надання факторингу. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Ні при зверненні до суду, ні в ході розгляду справи позивач не обґрунтовує в чому полягає порушення її права укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається при зверненні до суду, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину, а також які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням зазначеного договору. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed