Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

15\~січня 2019\~року до\~Білопільського районного\~суду Сумської\~області із\~Зарічного районного\~суду м.\~Суми за\~підсудністю надійшла\~позовна заява\~[PERSON]\~до [PERSON]\~про визнання\~правочину у\~виді надання\~довіреності юридичним\~фактом та\~визнання права\~власності на\~автомобіль.\~Свої вимоги\~позивач мотивує\~тим,\~що 03 листопада 2014 року [PERSON] надала йому нотаріально засвідчену довіреність на право розпорядження автомобілем марки ГАЗ-33021, реєстраційний номер [NUMBER], за що він сплатив останній 2300 доларів США, що еквівалентно 29900 грн. Вказує, що таким чином між ними укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. На момент продажу автомобіля [PERSON] не мала можливості займатися документальним оформленням договору купівлі-продажу, тому надала йому довіреність, яка не обмежувала його у вільному користуванні та розпорядженні транспортним засобом. 03 листопада 2014 року він забрав автомобіль у користування та взяв на себе зобовязання по його обслуговуванню та використанню. Посилаючись на викладені вище обставини та вважаючи, що 03 листопада 2014 року між ним та [PERSON] вчинено правочин, просить визнати вказаний вище правочин у виді надання довіреності юридичним фактом укладення договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ-33021, реєстраційний номер [NUMBER] та визнати за ним право власності на вказаний автомобіль. У судовому\~засіданні [PERSON]\~та його\~представник -\~адвокат [PERSON] позов підтримали. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, зазначила, що дійсно у листопаді 2014 року продала свій автомбіль [PERSON] майже за 30000 грн. Надала йому довіреність на право розпорядження ним, але договір купівлі-продажу вони не уклали, чому - поснити не може. \~ \~ \~ \~Ухвалою Білопільського районного суду від 28 березня 2019 року відмовлено у прийнятті визнання позову [PERSON] Заслухавши позивача [PERSON], представника позивача - адвоката [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши та оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуванихсудом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст.\~76-78,\~81\~ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВМС №070127, виданого Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області, [PERSON] на праві власності належить транспортний засіб марки ГАЗ, модель 33021, типу бортовий малотонажний-В, білого кольору, з державним номером ВМ8741АМ, 2005 року випуску (а. с. 6). 03 листопада 2014 року приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області [PERSON] посвідчено довіреність від імені [PERSON], в якій зазначено, що відповідно до договору доручення, укладеного між нею та [PERSON], [PERSON] в усній формі, уповноважено останніх розпоряджатися (здавати в оренду, передавати в позичку, заставляти в забезпечення зобовязань, обміняти чи продати за ціну та на умовах на їх розсуд) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВМС №070127, виданого Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області 08 вересня2009 року автомобілем марки ГАЗ, модель 33021, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) Х9633021052039171 33020050294128, реєстраційний номер [NUMBER], тип бортовий малотонажний-В, білого кольору, зареєстрований Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області 08 липня 2009 року, а також на період цієї довіреності експлуатувати (керувати) цим автомобілем на території України та за її межами (а. с. 5). Строк дії вказаної довіреності закінчився 03 листопада 2016 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] оформив поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль марки ГАЗ, модель 33021, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) Х9633021052039171 33020050294128, реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 8). Також позивач на підтвердження позову надав копію постанови від 16 березня 2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 121 КУпАП за порушення п.п. 31.3.6 Правил дорожнього руху України під час керування спірним автомобілм (а. с. 9). Але зазначені вище документи свідчать про користування позивачем спірним автомобілем, але жодним чином не підтверджують факт належності йому цього автомобіля саме на праві власності. Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~листопада 2009\~року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Згідно з ч. 3 ст.\~244\~ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, що є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Разом з тим позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392\~ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову). Враховуючи, що відповідно до статті 328\~ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №6-688цс15 від 16 грудня 2015 року, Верховного Суду, викладеного в постанові №145/145/17 від 22 січня 2019 року. Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів,\~затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до частини першої ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, між сторонами не укладалися. Відповідач [PERSON] лише своєю нотаріально посвідченою довіреністю, відповідно до договору доручення, укладеного між нею, [PERSON] та [PERSON] в усній формі уповноважила останніх розпоряджатися (здавати в оренду, передавати в позичку, заставляти в забезпечення зобовязань, обміняти чи продати за ціну та на умовах на їх розсуд) належним їй автомобілем терміном на два роки до 03 листопада 2016 року. Однак, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб позивачем. Свідок [PERSON] суду зазначив, що у 2014 році [PERSON] повідомив йому, що купив автомобіль. У кого, за яку суму, на якій підставі він його придбав свідку не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що був присутній під час купівлі [PERSON] автомобіля у [PERSON] в м. Білопілля в 2014 році. У його присутності позивач передав продавцю гроші в сумі близько 30000 грн. Також в цей день в нотаріальній конторі [PERSON] оформила довіреність на [PERSON] Але показаннями вказаних свідків не може підтверджуватися укладення договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем, оскільки відповідно до абз. 4 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони не дотримались порядку укладення договору купівлі-продажу, тому він є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у них не виникло жодних цивільних прав та обов'язків. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що факт видачі відповідачем довіреності позивачу на право володіння, користування та розпорядження належним їй транспортним засобом не є підставою для набуття останнім права власності на нього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати відшкодуванню також не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed