Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 30.05.2016 р. її позов до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення задоволено, а саме усунуто перешкоди у здійснення права користування житлом шляхом вселення [PERSON] у квартиру № 5, на вул. Каракая, 17 в м. Калуші Івано-Франківської області, а також зобов'язано відповідачів не чинити перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням та надати позивачці ключі від вхідних дверей даної квартири. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.08.2016 року вказане рішення залишено без зміни. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 30.05.2016 року встановлено, що відповідачі протягом тривалого часу створюють перешкоди у користуванні майном позивачки - квартирою № 5, по вул. Каракая, 17 в м. Калуші Івано-Франківської області, яка належить позивачці та відповідачці [PERSON] на праві спільної часткової власності. Раніше дана двокімнатна квартира [ADDRESS], належала в рівних частках батькам позивачки: [PERSON] та [PERSON]. Після смерті батька 27.03.2010 року відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину квартири. Позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.11.2010 року на 2/3 частки 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Зареєструвала цю частку квартири (2/6 або 1/3) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.05.2016 року. 06.07.2011 року позивач зареєструвала своє проживання у вказаному житлі, біля своєї матері за якою вона здійснювала догляд до її смерті - 09.10.2011 року. Після смерті матері позивачці фактично стало належати 7/12 частин квартири, а брату [PERSON] - 5/12 частин квартири. До смерті брата, який помер 10.09.2015 р., ні позивач, ні брат юридично не оформили своїх прав на мамину частину майна. Проте оформити свої спадкові права щодо материного спадкового майна позивач не змогла, так як одразу після смерті брата, тобто у вересні 2015 року відповідачі захопили вказану квартиру, поміняли замки від вхідних дверей і стали чинити позивачу перешкоди в користуванні житлом. Дана обставина підтверджується ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.08.2016 р. Тобто відповідачами було порушено ще й спадкові права позивача. Позивач зазначає, що незаконними діями відповідачів їй завдано моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що через протиправні дії відповідачів вона тривалий час була позбавлена можливості користуватися своїм майном - квартирою, не мала змоги оформити свої спадкові права. Більше того, в квартирі знаходилися її особисті речі, якими вона також була позбавлена можливості користуватися. Крім того, вона являється інвалідом 3 групи і через постійні стреси, які були викликані протиправною поведінкою відповідачів, в неї погіршився ще й стан здоровя, що являється додатковими моральними стражданнями. Таким чином, виходячи з вимог розумності і справедливості, враховуючи характер, ступінь та довготривалість завданих їй моральних страждань, позивач просить стягнути з відповідачів по 20 тис. грн. моральної шкоди з кожного, а також судові витрати, в тому числі за надання правової допомоги. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Позивач наголосила, що у звязку з тим, що відповідачі більше року не допускають її до батьківської хати, де вона прописана і де знаходяться її речі, вона перебуває в постійному стресі і через це погіршується її здоровя. Представник додатково наголосила, що факт порушення прав позивача відповідачами встановлено рішенням Калуського міськрайонного суду від 30.05.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.08.2016 року. Відповідачі порушили право власності позивача на спадкову квартиру і право її проживання, у звязку з чим [PERSON] перенесла моральні страждання. Позивач визнала, що під час розгляду справи за її позовом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення відповідач [PERSON] пропонувала дати їй ключі від квартири за адресою вул. Каракая 17/5, проте вона відмовилась їх отримати. Також визнала, що вона є власником частки квартири за адресою м. Калуш вул. Сівецька 2/11, де фактично і проживає. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, проте їхні інтереси на підставі довіреностей представляє відповідач [PERSON] (а.с. 65-66) Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали і просять відмовити в його задоволенні у звязку із безпідставністю заявлених вимог. Адже позивачка не могла оформити свої спадкові права через своє небажання або незнання законів, оскільки 26.11.2010 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки ? спірної квартири, яку вона, як сама зазначає, зареєструвала лише 05.05.2016 року. Тобто ніхто не заважав їй належно оформити свої спадкові права з 2010 року. Також після смерті матері позивач не оформила свої спадкові права, тобто свої спадкові права після смерті своїх батьків вона не оформляла до смерті брата [PERSON] [PERSON], коли помер батько відповідачки, позивач, займаючись похованням, почала забирати з квартири документи та майно батька, а відповідачку [PERSON] виганяти з квартири. При цьому позивач на той час проживала в іншій квартирі, яка належить їй на праві приватної власності. Тому доводи позивачки, що через відповідачку вона не могла оформити спадщину батьків, які померли у 2010 р. та 2011 р. є надуманими. Відповідач та її представник наголосили, що право власності на 2/3 частки ? спірної квартири позивач зареєструвала лише 05.05.2016 р. під час завершення розгляду справи по суті після заперечень відповідачів, що позивач не є власником жодної з частин спірної квартири. Також відповідач зазначила, що вона подала тоді до суду заяву про те, що вона згідна надати співвласнику квартири [PERSON] ключі від квартири для вселення, але позивачка відмовилася брати ключі і вступати у права власника, що і відображено в рішенні Калуського міськрайонного суду від 30.05.2016 р. Тобто позивачці, як співвласниці спірної квартири з часу її реєстрації права власності з 05.05.2016 року, ніхто з відповідачів його не порушував, а навпаки сприяв у його захисті. Таким чином, позивачка безпідставно і незаконно вимагає стягнення моральної шкоди, за, як вона зазначає, порушення її спадкових прав, не набутого права власності та за позбавлення права користування квартирою. Також представник відповідача зауважив, що надані позивачем виписки з історії хвороби свідчать про наявність хронічних захворювань, а тому стан здоровя позивача жодним чином не повязаний із поведінкою відповідачів. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає за адресою [INFO] і є двоюрідною сестрою [PERSON] Свідок зазначила, що відповідачі не допускали позивачку до квартири по вул. Каракая 17/5. Після смерті брата позивачки [PERSON] відповідачка [PERSON] змінила замки. У спірній квартирі залишилися особисті речі [PERSON] Свідок зазначила, що їй відомо про те, що весною 2016 року відповідачка не пустила позивачку в квартиру, щоб забрати фотографії. Зараз у спірній квартирі проживає відповідач [PERSON] з дівчиною. Позивач тяжко переживала через те, що не може потрапити у свою квартиру, внаслідок чого в неї погіршилось здоровя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач зазнала душевних страждань у звязку із тим, що вона тривалий час не змогла потрапити у свою квартиру. Позивач фактично жила у стані постійного стресу, внаслідок чого значно погіршився стан її здоровя, а саме загострилися хронічні захворювання, траплялись гіпертонічні кризи, проявлялось безсоння. Через стресовий стан іноді позивачка ночувала в неї. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, таким чином, з'ясувавши фактичні її обставини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.05.2016 р. (а.с. 8-9), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.08.2016 р. (а.с. 10-11) позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення задоволено, а саме усунуто перешкоди у здійснення права користування житлом шляхом вселення [PERSON] у квартиру № 5, на вул. Каракая, 17 в м. Калуші Івано-Франківської області, а також зобов'язано відповідачів не чинити перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням та надати позивачці ключі від вхідних дверей даної квартири. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 5 цієї ж постанови Пленуму Верховний Суд України роз'яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 30.05.2016 року встановлено, що дії відповідачів створюють позивачу, як наймачу та співвласнику, перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном (а.с. 9). Таким чином, протиправна поведінка відповідачів, яка полягає в порушенні права позивача на користування своїм майном, а саме квартирою № 5 по вул. Каракая, 17 в м. Калуші, встановлена судовим рішенням, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді іншої справи. Крім того, факт створення відповідачами перешкод у користуванні позивачкою належною їй квартирою № 5 по вул. Каракая, 17 в м. Калуші підтверджується висновком від 29.09.2015 року дільничного інспектора Калуського МВ УМВС за результатами перевірки звернення [PERSON] (а.с. 18), а також показаннями свідків. Посилання відповідача на те, що право власності на частину спірної квартири у позивача виникло лише 05.05.2016 року, тобто з моменту державної реєстрації, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2010 року (а.с. 12) [PERSON] належить 2/3 частки 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Крім того, з довідки, виданої приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу [PERSON] від 05.10.2016 року, вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], яка померла 09.10.2011 року, останнім місцем проживання якої було м. Калуш, вул. Каракая,17/5 (а.с. 15). Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, і, відповідно, відсутність свідоцтва про право спадщину чи його реєстрації не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а отже і права на його захист. Дана обставина підтверджена також ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.08.2016 р. (а.с. 11 зворот). Отже, внаслідок протиправних дій відповідачів були порушені права позивача на користування квартирою № 5 по вул. Каракая, 17 в м. Калуші, а також спадкові права, які вона не могла реалізувати через відсутність доступу до спадкового майна (а.с. 16). За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок зазначених вище неправомірних дій відповідачів позивачу завдано моральної шкоди. Між неправомірними діями відповідачів та моральною шкодою, завданою позивачу, є причинний зв'язок, а тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими. Як вказано у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як зазначено вище, внаслідок неправомірних дій відповідачів, позивач тривалий час не могла користуватися належним їй майном, що безперечно є стресовою ситуацією, що призвело до моральних страждань позивача, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер порушення прав позивача, тяжкість та істотність вимушених змін у житті. Водночас суд не бере до уваги надані позивачем листки непрацездатності (а.с. 27-33) та виписки з історії хвороби (а.с. 34,35), оскільки дані медичні документи лише підтверджують наявність у позивача хронічних захворювань. Погіршення стану здоровя позивача саме у звязку із діями відповідачів не підтверджено належними доказами. Те, що загострення хвороб повязано із стресами, нервовим навантаженням вказано у виписках з історії хвороби лише зі слів позивача. Також суд враховує, що відповідач [PERSON] 30.05.2016 року добровільно бажала віддати позивачу ключі від квартири під час розгляду попередньої цивільної справи, даний факт зафіксований у рішенні Калуського міськрайонного суду від 30.05.2016 року (а.с. 9) та не заперечується сторонами. Тобто з 30.05.2016 року позивач мала реальну можливість реалізувати належні їй права на користування спірною квартирою. Крім того, суд враховує, що позивач мала інше житло, оскільки вона визнала, що є власником частки квартири за адресою м. Калуш вул. Сівецька, 2/11, де фактично і проживає. Тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь вини відповідачів, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково та стягнути з відповідачів на користь позивача по 1 000 грн. моральної шкоди з кожного. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст. 88 ЦПК України, де зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позивних вимог. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як розяснено у п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів вбачається, що правову допомогу позивачу [PERSON] надавала адвокат [PERSON], яка приймала участь у трьох судових засіданнях по даній справі. [PERSON] подала суду підтверджуючі відомості про оплату нею послуг адвоката за надану правову допомогу в сумі 3000 грн., а саме: квитанцію № 0392517 (а.с. 7), квитанцію № 0392528 (а.с. 91) та договір про надання адвокатських послуг (а.с. 52) З врахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і тієї обставини, що позов підлягає частковому задоволенню (5 % від заявлених позовних вимог) компенсації позивачу підлягає не 3000 грн., а тільки частина його витрат на правову допомогу у розмірі 150 грн. Також, враховуючи частковість задоволення позову (5% від заявлених позовних вимог) з відповідачів слід стягнути на користь позивача по 10 грн. сплаченого судового збору На підставі викладеного, ст. 23,1167 ЦК України та

Outcome: dismissed