Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача посилаючись на те, що їй належить на праві спільної часткової власності 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.02.2011 року. Відповідачці [PERSON] належить 3/5 частини вищевказаного будинку. На теперішній час вона має бажання визначити порядок користування для приватизації у подальшому. Так як визначити порядок у добровільному порядку не вдається, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом та просила суд визначити порядок користування вказаною земельною ділянкою. В судовому засіданні позивачка підтримала поданий позов, просила суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення заявленого позову посилаючись на його необґрунтованість. Представники третьої особи Горбань О.Ю. та Полозький В.В. заперечували проти задоволення позову зважаючи на те, що в даний земельна ділянка під вказаним будинком не приватизована та перебуває у фактичному користуванні співвласників житлового будинку, сторін по справі. Так як [PERSON] та [PERSON] не можуть дійти згоди питання визначення порядку користування земельною ділянкою є передчасним. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з такого. Судовим розглядом справи встановлено, що відповідно до договору дарування від 14 лютого 2011 року [PERSON] є власницею 2/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого в [ADDRESS] (а.с.12-16). [PERSON] є власником 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого в [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.09.2010 року виданого виконавчим комітетом Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області на підставі рішення від 09.09.2010 № 103 (а.с.30- 32). Відповідно до рішення Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 26.10.2009 року № 832-У [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,1699 га з них 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с.33). Згідно довідки управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області № 1789-пс від 26.11.2012 року правовий статус земельної ділянки не визначено, оскільки державна реєстрація на дану земельну ділянку не проводилась, державний акт на право власності станом на 26.11.2012 року не видавався (а.с.17). Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що сторони по справі на час звернення до суду та на час ухвалення рішення не являються власниками спірної земельної ділянки, відповідно до закону, а відтак на них не розповсюджуються вимоги ч. 1 ст. 358 ЦК України, щодо встановлення порядку користування Крім того, позивачем не зазначено, а судовим розглядом не встановлено, який саме порядок користування земельною ділянкою необхідно встановити рішенням суду. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Поняття і види права спільної власності визначені статтею 355 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 183 ЦК України визначено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ст. 79-1. ЗК України (в редакції кодексу на час розгляду спору, оскільки земельна ділянка в даний час знаходиться в комунальній власності) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі 181-183, 316, 328, 354, 358 ЦК України, ст. 79-1 ЗК України та

Outcome: dismissed