Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач згідно укладеного договору № б/н від 19.10.2006 р. отримав кредит в розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Умов та Правил надання банківських послуг». ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме наддав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 23.01.2020 р. відповідач має заборгованість по кредитному договору в сумі 14066,40 грн., яка складається з наступного: 7354,15 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2001,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; пеня - 3565,23 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн.(фіксована частина), 646,02 грн. (процентна складова). Позивач просить суд винести рішення яким стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 14066,40 грн. за кредитним договором б/н від 19.10.2006 р. та 2102,00 грн. судового збору. В судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просить справу розглянути без його участі, не заперечив щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи без його участі, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача також подав суду відзив на позов в якому просить відмовити в задоволенні вимог позивача, просить суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Фіксування судового процесу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 19.10.2006 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем Заяви. Відповідно до умов договору відповідачу банком був наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту 2000,00 грн. на картковий рахунок зі сплатою процентів в розмірі 36% річних за користування ним. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Згідно наданої представником позивача суду довідки(а.с.74) всього згідно договору банком було видано відповідачу дві кредитні картки. Строк дії останньої по 08/17. Після укладення договору кредитний ліміт збільшувався Банком і відповідач фактично користувався кредитними коштами. Так 20.10.2006 р. кредитний ліміт було встановлено в розмірі 2000,00 грн., 21.05.2008 р. він був збільшений до 3000,00 грн., з 18.05.2012 р. був встановлений в розмірі 5000,00 грн.(а.с.73). Відповідач змінила прізвище на [PERSON] . Ч.1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідач своєчасно заборгованість по кредиту позивачу не сплатив, згідно розрахунку позивача борг відповідача станом на 23.01.2020 р. складав 14066,40 грн., яка складається з наступного: 7354,15 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2001,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; пеня - 3565,23 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн.(фіксована частина), 646,02 грн. (процентна складова). Останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем сплачено 25.03.2019 р. в сумі 1630,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахункам. Представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зіст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності складає три роки. П.1 ч.2 ст. 258 ЦК України передбачено строк позовної давності в один рік для вимог про стягнення неустойки(штрафу, пені). При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). На думку суду, вимоги представника відповідача щодо застосування до позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості по кредитному договору задоволенню не підлягають оскільки строк дії останньої кредитної картки, а відповідно і строк дії кредитного договору серпень 2017 р., з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся 02.03.2020 р., тобто в межах загального трирічного строку позовної давності. Крім цього суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Оскільки відповідач 25.03.2019 р. добровільно сплатила в сумі 1630,00 грн., а тому перебіг позовної давності було перервано. Із анкети-заяви позичальника від 19.10.2006 р.(а.с.13) вбачається, що в ній процентна ставка зазначена в розмірі 3% річних, відсутні умови сплати комісії, настання відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Витягом з Тарифів Банку та витягом з Умов та правил надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок нарахування простроченого тілу кредиту, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і Банку, відповідальність сторін. При цьому, позивачем не надано підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів Банку, з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафу) та, зокрема саме у зазначених у цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяг з Тарифів Банку і витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття ним запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Тарифів Банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які надані позивачем, не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Спірні договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими Банк. При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вимоги позивача стягнути з відповідачу пеню в розмірі 3565,23 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн.(фіксована частина), 645,02 грн. (процентна складова) - задоволеннню не підлягають. Крім цього із розрахунку заборгованості, наданого Банком, вбачається, що проценти за період з 30.06.2016 р. нараховувалися за збільшеною процентною ставкою (3,6% на місяць), що не відповідає умовам кредитування. Такі проценти за договором погашалися за рахунок тіла кредиту, що призвело до збільшення заборгованості за тілом кредиту. Сума внесених позичальником на погашення заборгованості коштів покриває суму використаних кредитних коштів. Позивач не надав належних і достатніх доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача за простроченим тілом кредиту у розмірі 7354,15 грн. за умови нарахування процентів відповідно до умов кредитування та їх погашення за рахунок внесених відповідачем коштів, а не за рахунок тіла кредиту. При цьому суд враховує, що з врахуванням наданих позивачем розрахунків, виписки по банківському рахунку видно, що станом на 31.05.2015 р. розмір заборгованості позичальника складав: по кредиту - 4407,47 грн., по відсотках - 131,28 грн. За період з 01.06.2015 р. по 01.04.2016 р.(дата останнього використання позичальником кредитних коштів, зняття готівки в банкоматі 212,00 грн.) відповідач отримала кредитні кошти в сумі 2348,68 грн., в т.ч., за період з 07.07.2015 р. по 26.10.2015 р. в сумі 880,80 грн. та за період з 01.11.2015 р. по 01.04.2016 р. в сумі 1467,88 грн.(а.с.66-68). В той же час за період з 01.06.2015 р. відповідачем добровільно та банком автоматично списано з інших банківських рахунків позичальника було кошти в сумі 12307,52 грн., в т.ч., за період з 01.06.2015 р. по 26.10.2015 р. - 2282,15 грн., з 01.11.2015 р. по 29.06.2016 р. - 2022,58 грн., з 01.07.2016 р. по 26.07.2017 р. - 3144,08 грн., з 01.08.2017 р. по 29.08.2018 р. - 3181,87 грн., з 26.09.2018 р. по 25.03.2019 р.(дата останнього платежу позичальника в сумі 1630,00 грн.) - 1676,84 грн. Сума сплачених коштів в розмірі 12307,52 грн. перевищує суму отриманих кредитних коштів 6756,15 грн.( 4407,47 грн. + 2348,68 грн.). При цьому суд враховує, що згідно надано позивачем розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 р. по 30.09.2019 р.(а.с.9-11) позивач вказує, що позичальником не погашалась заборгованість по простроченим та нарахованим відсоткам, не пред`являтися позивачем і вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вимоги позивача стягнути з відповідача 7354,15 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту задоволенню не підлягають за недовіденістю. Оскільки не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по простроченому тілу кредиту, а тому є без підставними та не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо стягнення 2001,00 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed