Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] 14 грудня 2005 року, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 2005 року, набув в порядку приаватизації право спільної часткової власності у розмірі ј на об`єкт нерухомого майна , а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 29 січня 2020 року в результаті укладення договору між співвласниками про виділ (поділ) нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, право спільної часткової власності було припинено та утворено два самостійних об`єкти нерухомого майна, в тому числі квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 15,7 кв.м., що перейшла у особисту власність до [PERSON] . Після проведення реконструкції зазначеної квартири, приватним нотаріусом Фроловою Р.В. зареєстровано право приватної власності на квартиру загальною площею 59,1 кв. м. Позовні вимоги стосовно квартири ( [ADDRESS] ) обґрунтовуються тим, що реконструкція даної особистої квартири була проведена за рахунок коштів [PERSON] , які були подаровані йому громадянкою [PERSON] (матір`ю) , на підставі договору дарування від 3 березня 2020 року, а тому належить позивачу на праві особистої приватної власності. Частину коштів, які були отримані внаслідок укладення договору дарування від 3 березня 2020 року, позивач [PERSON] витратив також на будівництво гаража, загальною площею 43,3 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , а тому теж належить позивачу на праві особистої приватної власності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засідання 15 липня 2020 року о 10 годині 30 хвилин. 25 червня 2020 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву про визначення особистої приватної власності, в якому наведені в позовній заяві обставини спростовувала та не визнала позов в повному обсязі. У судове засідання призначене на 15 липня 2020 року з`явився представник позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . За результатами судового засідання підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті на 15 вересня 2020 на 11 годину30 хвилин. 15 вересня 2020 у судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . До початку судового засідання від представника позивача через канцелярію суду було подано відповідь на відзив на позовну заяву щодо визнання права особистої приватної власності. Представник позивача [PERSON] наполягала, що реконструкція квартири та будівництво гаражу було здійснено за особисті кошти отримані у подарунок від громадянки [PERSON] , що було оформлено договором дарування від 3 березня 2020 року. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову, вказуючи що договір дарування було укладено після проведення фактичних будівельних робіт по оспорюваним об`єктам, а отже були проведені під час шлюбу на спільні сімейні кошти. Загалом вказував на необґрунтованість та недоведеність позовної заяви. Судом встановлено, що з 10 вересня 2004 року позивач [PERSON] перебуває у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . 14 грудня 2005 року у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 2005 року в порядку приватизації набув право спільної часткової власності у розмірі ј на об`єкт нерухомого майна , а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 29 січня 2020 року в результаті укладення договору між співвласниками про виділ (поділ) нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, право спільної часткової власності було припинено та утворено два самостійних об`єкти нерухомого майна, в тому числі квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 15,7 кв.м., що перейшла у власність до [PERSON] . Суд вважає правомірними доводи сторони позивача, що зазначений об`єкт є особистою приватною власністю [PERSON] набутою під час шлюбу. 23 березня 2020 року після проведення реконструкції зазначеної квартири, приватним нотаріусом Фроловою Р.В. зареєстровано право приватної власності на квартиру загальною площею 59,1 кв. м. Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно будівництво було завершено до 28 лютого 2020 року, про що свідчить декларація про готовність об`єкта до експлуатації виданий 28 лютого 2020 року управлінням державного архітектурно-будівельного контролю ОМР. Внаслідок проведеної реконструкції площа квартири розташована за адресою: [ADDRESS] , збільшилась з 15,7 кв.м. до 59,1 кв.м. що є суттєвим звеличенням площі. Суд вважає правомірним довід позивача щодо наявної у новоствореній квартирі частини 15,7 кв.м., яка є особистою приватною власністю позивача. Однак розгляд питання про поділ новоствореної квартири з урахуванням цієї частки при поділі майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не є предметом розгляду даної справи, а тому судом не розглядалось. 23 березня 2020 року, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на [PERSON] зареєстровано гараж, загальною площею 43,3 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , будівництво якого було завершено до 11 лютого 2020 року, про що свідчить технічний паспорт гаража від 11 лютого 2020 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі N 331/8757/14-ц (провадження N 61-48599св18) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що реконструкція квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] та будівництво гаража який розташований за адресою: [ADDRESS] було здійснено за рахунок коштів отриманих внаслідок укладення договору дарування від 3 березня 2020 року. З матеріалів справи вбачається розбіжність в датах оформлення зазначеного договору та виникнення оспорюваних новостворених об`єктів. Представник позивача пояснила це тим, що зазначений договір дарування був укладений після фактичного отримання грошей. Виходячи із правил доказування в цивільному процесі чітко не виділяються „стандарти доказування", що більш характерним є для англосаксонської правової системи, проте суд знаходить, що він є наближеним до стандарту „балансу ймовірностей" (balance of probabilities), при якому тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав, що відповідає характеру даних правовідносин. Отже, оцінюючи надані докази і співставляючи їх з фактами, які доводить позивач, суд вважає, що ним не виконаний свій обов`язок по доведенню позовних вимог і на підставі наданих доказів неможливо зробити висновок, що факти, на які посилається позивач мали місце. Таким чином, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed