Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

05.02.2021р. позивач звернувся до суду із позовом, покликаючись на те, що 15.08.2008р. за версією відповідача ним був підписаний трьохсторонній договір поруки на виконання умов укладеної відновлювальної кредитної лінії за № 1802 від 15.08.2008р.. В оскаржуваному правочині міститься як його підпис, так і підпис його батька і відповідача, що не відповідає дійсності. Вважає вищевказаний правочин таким, що відповідно до ст.230 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку з наступних підстав. Так, ним за фактом підробки документів по обставинах отримання ним кредитної лінії за № 1802 від 15.08.2008р. було ініційоване проведення досудового розслідування за ч.3 ст.358 КК України. В рамках цього кримінального провадження була проведена 26.07.2019р. відповідна судово-почеркознавча експертиза, згідно висновків якої підписи в договорі поруки від 15.08.2008р. були виконані не ним, а іншою особою. За змістом ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Просив суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір поруки, укладений між ним, його батьком [PERSON] , та відповідачем 15.08.2008р.. Згідно поданого відзиву на позовну заяву представника відповідача, вважають поданий позов безпідставним та необґрунтованим з наступних міркувань. Аналіз ст.ст.203, 215 та 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне замовчування про обставини, що мають істотне значення тощо). Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.03.2019р. у справі № 755/3903/17, обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Позивачем у своїй позовній заяві не підтверджено жодними належними та допустимими доказами умисне введення банком його в оману щодо укладення правочину в розумінні ст.230 ЦК України, а також підроблення підписів позивача. Покликання останнього на висновок експерта не підтверджує наявність умислу банку щодо введення позивача в оману щодо обставин, що мають істотне значення, а відтак відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст.230 ЦК України. 13.07.2015р. Городоцьким районним судом Львівської області ухвалено заочне рішення у справі № 441/1982/14-ц, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» 298298.43 грн.. В ході перегляду вказаного заочного рішення за заявою як [PERSON] , так і [PERSON] , жоден із них не покликався на те, що [PERSON] не підписував оспорюваного договору поруки. При перегляді вказаного рішення в апеляційному суді позивач просив долучити до матеріалів справи копію висновку судового експерта Новосад І.С. Львівського НДЕКЦ МВС України від 26.07.2019р., складеного в рамках кримінального провадження, та просив суд відмовити у стягненні з [PERSON] заборгованості, проте суд протокольною ухвалою відмовив, оскільки такий висновок є неналежним та недопустимим доказом у справі. Підставою недійсності правочину, як це передбачає ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялися дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам частин третьої і п`ятої статті 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. До вказаних висновків у подібних правовідносинах дійшов ВС у постанові від 13.02.2019р. у справі № 2-69/12. Вищенаведене дає підстави для висновку, що позивач вчиняв дії, які свідчать про визнання ним спірного правочину, які були спрямовані на виникнення правовідносин поруки та визнання свого зобов`язання за ним, а тому вважають, що підстави для задоволення позову та визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні. Як вбачається із змісту ст.553 ЦК України, договір поруки є правочином, який укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем і не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь яких прав та обов`язків боржника, а також не створює для нього жодних правових наслідків за невиконання договору. Оскільки ЦК України не вимагає обов`язкового укладення договору поруки за участю божника, а відтак відсутність підпису останнього на договорі, яким не передбачено прав та обов`язків для такого, не дає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Як вбачається із висновку експерта, на який посилається позивач у своїй позовній заяві, він складений на підставі постанови слідчого СВ Городоцького ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області Мусійовського Л.В. від 27.05.2019р. у кримінальному провадженні, а не на замовлення позивача [PERSON] , як цього вимагає ст..106 ЦПК України, а відтак такий доказ не може вважатися допустимим у розумінні ст.78 ЦПК України, оскільки одержаний із порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч.ч.4,5 ст.95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Копія висновку експерта № 6/371 від 26.07.2019р. засвідчена позивачем, проте останнім не зазначено у позові про наявність у нього або в іншої особи оригіналу такого висновку. Таким чином вказаний письмовий документ подано з порушенням норм цивільного процесуального законодавства, не має правової сили, а тому не може бути врахований судом при оцінці обставин відповідно до наданих сторонами доказів. Окрім усього наведеного представник відповідача вказує на сплив позовної давності до вимог [PERSON] з наступних підстав. У лютому 2013р. [PERSON] та [PERSON] зверталися до банку з позовом про визнання недійсними договорів поруки. У даній справі також брав участь [PERSON] в якості третьої особи, тобто йому було відомо про наявність укладеного між ним, [PERSON] та банком договору поруки. Довідавшись про наявність такого договору, який зі слів позивача ним не підписувався, він мав можливість його оскаржити з вказаних підстав раніше, проте таким своїм правом не скористався. З наведеного вбачається, що [PERSON] ще у 2013р. знав про наявність оспорюваного правочину, проте звернувся до суду із позовом про визнання його недійсним лише у лютому 2021р., тобто по спливу 8 років, а відтак пропустив передбачений ст.257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності. Користуючись зазначеним у ст.267 ЦК України процесуальним правом, АТ «Ощадбанк» вбачає за необхідне заявити про застосування позовної давності, що у відповідності до ст.ст.266, 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У зв`язку з усім вищенаведеним, просять відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. У відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 23.03.2021р., позивач вказує, що представник відповідача на свій розсуд вдався до визначення положень норм ст.230 ЦК України щодо застосування правових наслідків вчинення правочину під впливом обману. Саме внаслідок обману як його, так і його батька, стало можливе оформлення вищевказаного правочину. Зважаючи на ту обставину, що його батько, оформляючи у 2009р. відповідні документи на вклад як спадкоємець своєї сестри в даному банку, мав поставити підписи на документах, підготовлених працівниками банку. Батько не зрозумів, що йому підсунули спірний договір поруки, а відтак поставив під ним свій підпис. Уже в ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні за № 12018140180000009 від 04.01.2018р. за фактом вчинення службовими особами банку кримінального правопорушення за ч.1 ст.358 КК України було проведено судову почеркознавчу експертизу, де встановлено, що підписи від його імені є підробленими. Про даний висновок експерта він взнав лише в 2020р., коли його батько поцікавився результатами проведеної експертизи, тоді ж він і звернувся до слідчого про залучення його до справи в якості потерпілого. Саме з моменту ознайомлення ним як потерпілим з матеріалами кримінального провадження він обчислює строки для оскарження спірного договору. Тож, оскільки постанова слідчого про залучення його в якості потерпілого була винесена 04.02.2020р. і цього ж дня він ознайомився з матеріалами кримінального провадження № 12018140180000009 від 04.01.2018р., строк на оскарження спірного договору в судовому порядку ним не пропущений. Позивач в судовому засіданні позов підтримав. Додатково пояснив, що брав участь у судових засіданнях в 2013р., де був залучений в якості третьої особи, саме там дізнався про наявність оспорюваного правочину, але про факт підробки його підпису дізнався з висновку експертизи у 2019 році. Наявність такого договору із підробленим його підписом негативно відображається на його стані здоров`я, він як громадянин України вважає це неприпустимим, а водночас намагається в такий спосіб захистити і права свого батька, який є поручителем за цим договором, оскільки через похилий вік батько негативно сприймає усі ці обставини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснив, що жодними належними та допустимими доказами у справі не доведено введення в оману сторони правочину, на що посилається позивач у своєму позові як на підставу такого. Висновок експертизи, на який робить посилання позивач, визнавався недопустимим доказом і в апеляційній інстанції під час перегляду рішення Городоцького районного суду Львівської області, в долученні його до матеріалів справи було відмовлено протокольною ухвалою. Окрім цього, з моменту укладення оспорюваного договору позивач вчиняв ряд дій, спрямованих на його виконання, а відтак не ставив під сумнів правомірність такого договору. В судовому засіданні позивач так і не уточнив, які саме його права порушує наявність такого договору, адже зі змісту останнього випливає, що він не породжує жодних прав чи обов`язків, як і не встановлює жодної відповідальності для боржника. Договір поруки є двостороннім, встановлює права та обов`язки лише для поручителя і банку, а тому наявність чи відсутність у ньому підпису самого боржника не може слугувати підставою для визнання його недійсним, а поручитель [PERSON] не звертався до суду із позовом про визнання недійсним такого договору. В завершення наголошує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки, як підтвердив в судовому засіданні сам позивач, про наявність оспорюваного договору поруки йому стало відомо ще у 2013р.. Відтак просить застосувати позовну давність до даних правовідносин. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову, оскільки чинним законодавством України не вимагається підпису боржника за кредитним договором на договорі поруки, так як такий договір не створює для нього жодних права та обов`язків. Окрім цього [PERSON] пропустив строк позовної давності, так як про наявність оспорюваного договору знав ще в 2013р., що підтверджується рішеннями Городоцького районного суду Львівської області. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає та просить їх задоволити. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.08.2008р. у м. Городок між [PERSON] з однієї сторони (Поручитель), ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі в.о. заступника керуючого філії Городоцьке відділення № 6324 ВАТ «Державний ощадний банк України» Зільника Івана Ярославовича з другої сторони (Кредитор), та [PERSON] з третьої сторони (Боржник) укладено договір поруки № 2203-1802/1, згідно з п.1 якого поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язання за Кредитним договором № 2203-1802 від 15.08.2008р., а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 6/371 від 26.07.2019р. три підписи від імені [PERSON] , які наявні в графах «підпис Боржника» та «_____ ( [PERSON] )» в договорі поруки № 2203-1802/1 від 15.08.2008р. виконані не [PERSON] , а іншою особою. У своєму позові позивач як на підставу визнання недійсним правочину посилається на ст.230 ЦК України, згідно з якою якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Тлумачення\~статті 230 ЦК України\~свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої\~статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. З наведеного випливає, що позивачем невірно було обрано норму права, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки в поданому ним позові йдеться про недотримання письмової форми при укладенні договору поруки, оскільки висновком експертизи встановлено, що позивач не підписував оспорюваного договору. Жодних підстав стверджувати, що позивача вводили в оману з приводу обставин, які мають істотне значення, немає. Згідно з принципом\~jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження №\~14-473цс18). Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, посилання позивача на\~статтю 230 ЦК України\~без наведення у позовні заяві фактичних обставин, які б давали можливість застосувати цю\~конкретну правову норму, не покладає на суд обов`язку давати оцінку недійсності правочину з урахуванням положень такої норми. Згідно частини другої\~статті 207 ЦК України\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». У постанові Верховного Суду від 09.01.2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Відповідно до ч.1\~ст.218 ЦК України\~недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У ч.ч.1, 2\~ст.547 ЦК України\~передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.\~За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Крім цього суд вважає за необхідне відмітити, що відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. З аналізу вказаної норми вбачається, що порука є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. При цьому згоди боржника на укладення договору поруки не вимагається. Як вбачається із договору поруки від 15.08.2008р., який оспорюється позивачем, він був підписаний окрім Боржника також Поручителем і представником Кредитора. Підписи поручителя і представника кредитора сторонами під сумнів не ставляться. Згідно п.1 цього договору його предметом є зобов`язання поручителя перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язання за кредитним договором № 2203-1802 від 15.08.2008р., а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Відтак вказаний договір, не зважаючи на те, що він підписаний позивачем з третьої сторони, не породжує для нього жодних обов`язків, а відтак жодним чином не порушує його права та законні інтереси, за захистом яких він звертається до суду. З приводу посилань представника відповідача у своєму відзиві не неналежність та недопустимість такого доказу як представлений позивачем висновок експертизи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.102 ЦПК України висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно вимог ч.5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Як вбачається із висновку почеркознавчої експертизи № 6/371 від 26.07.2019р., оригінал якого досліджений в судовому засіданні, він виконаний на підставі постанови слідчого, який не є учасником справи. Крім того, у самому висновку відсутня відмітка експерта про те, що висновок підготовлено для подання до суду. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що долучений до позовної заяви висновок, на який посилається позивач на підтвердження своїх доводів, є недопустимим доказом, а відтак він не береться судом до уваги. Інших доказів на підтвердження вказаних у позовній заяві обставин позивач не надав. З приводу застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, про застосування яких заявив представник відповідача, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Згідно ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд приймає до уваги заяву представника відповідача про застосування позовної давності до даних правовідносин та визнає, що термін такої позивачем було пропущено, оскільки як вбачається із рішення Городоцького районного суду Львівської області від 10.06.2013р. про визнання недійсними договорів та визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, [PERSON] був присутнім в судовому засіданні, на якому йшлося саме про договори поруки від 15.08.2008р., в тому числі і про оспорюваний договір, висловлював свою позицію з приводу заявленого позову, відтак достеменно знав про наявність такого договору, проте із позовом до суду звернувся лише у лютому 2021р., тобто після спливу 8 років, а відтак із пропуском встановленого ст.257 ЦК України строку позовної давності. Проте з огляду на роз`яснення, дані в п.11 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. "Про судове рішення у цивільній справі", підставою для відмови у позові слід вважати безпідставність позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог згідно ст.141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача в користь позивача понесених судових витрат з оплати судового збору.

Outcome: dismissed