Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Харченко О.М. звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Черкаській області про виділення частини житлового будинку в натурі та припинення права спільної часткової власності. В обгрутування позовної заяви зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 29.05.2019 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] спільної часткової власності житлового будинку. Іншими співвласниками житлового будинку є [PERSON] -1/5, [PERSON] - 7/25, [PERSON] разом з [PERSON] - 17/50 частин домоволодіння. Житловий будинок по [ADDRESS] , який перебуває у власності співвласників, в технічному паспорті позначений під літ «А-1» та складається з чотирьох окремих ізольованих квартир, які мають окремі виходи, окремі системи життєзабезпечення (водопостачання водовідведення, опалення), тобто складають окремі об`єкти нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України відповідають всім вимогам для реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Квартира [NUMBER] ( [PERSON] ) житлового будинку «А-1» складається з: 4-1 коридор - (площа 4,4 м2), 4-3 кухня - (площа 6,8 м2,) 4-4 ванна - (площа 2,2 м2), 4-5 кімната - (площа 12,3 м2); прибудова а - (площа 10,3 м2), III коридор -(площа 4,3 м2), прибудова літ.а 4 - (площа 6,8 м2), сарай літ. Д - (площа 3,6 м2), № 3 хвіртка 100%, № 4 огорожа -100%, № 5 огорожа - 100 %. Житлова площа 12,3 м2. Квартира № 13 ( [PERSON] ) житлового будинку «А-1» складається з: коридору 1-1 (площа 4,5 м2), кімната 1-2 (площа 12,6 м2), 1-3 санвузол (площа 2,3 м2), передпокій 1-4 (площа 6,5 м2), комора 1-5 (площа 0,5 м2), прибудова а1 (площею 7,3 м2), ґанок 100%. Житлова площа 12,6 м2. Квартира № 14 ( [PERSON] , [PERSON] ) житлового будинку під літ. «А-1» складається з: кімната 2- 2 (площа 14,2 м2), кімната 2-3 (площа 12,6 м2), прибудова а2 (площею 28,5 м2), прибудова а3 (площею 5,9 м2), В сарай 100%, огорожа №2 100%. Житлова площа 26,8 м2. Квартира № 16 ( [PERSON] ) житлового будинку «А-1» складається з: коридору 3-1 (площа 4,4 м2), кімната 3-2 (площа 12,4 м2), 3-3 ванна (площа 2,2 м2), кухня 3-4 (площа 6,3 м2). комора 3-5 (площа 0,4 м2), II коридор (площею 4.2 м2), ґанок 100%. Житлова площа 12,4 м2. Вказані вище квартири фактично перебувають у володінні та користуванні співвласників повністю ізольовані. Виділ частки є технічно можливим та не потребує проведення будь - яких змін у технічній конструкції нежитлових приміщень. Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників. Частина домоволодіння позивача розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 7110136400:01:009:0104, площею 0,0165 га, яка на праві приватної власності належить позивачу (цільове призначення ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивачем була здійснена прибудова літ.а4 та сарай літ. Д. Прибудова літ.а4 (площею 5,8 м 2) та сарай літ. Д (площею 3,6 м 2) - декларація про готовність об`єкта ЧК № 181183261535 від 27.11.2018 року. Вартість частки Позивача складає 71893, грн. Новостворене (реконструйоване) майно підлягає державній реєстрації. Так, у відповідності до п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна подаються п. 4 - письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна. Однак, таких заяв або договорів інші співвласники не надають. Тому, на даний час у позивача виникла необхідність у виділі в натурі своєї частки нерухомого майна. Оскільки, відповідно до статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно із частиною першою статі 356 ЦК України, є спільною частковою власністю. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, з моменту набуття сторонами по справі права спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] співвласники мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 364 Цивільного кодексу України кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує в натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку в натурі, припиняється. Якщо після виділу суб єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Згідно до ч. 3 ст.364ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, таке право підлягає державній реєстрації. Просить суд виділити [PERSON] в натурі частину житлового будинку по [ADDRESS] , що на технічному паспорті вказані під літ. «А-1» та складаються з наступних приміщень: 4-1 коридор - 4,4 м2, 4-3 кухня - 6,8 м2, 4-4 ванна - 2,2 м2,4- кімната -12,3 м2, а прибудова III коридор - 4,3 м2, прибудова літ.а4 (площею 5,8 м2) та сарай літ.) (площею 3,6 м 2), № 3 хвіртка, № 4 огорожа, № 5 огорожа домоволодіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,0165 га, кадастровий номер № 7110136400:01:009:0104. Визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку по [ADDRESS] , що на технічному паспорті вказан під літ. «А-1» та складаються з наступних приміщень: 4-1 коридор - 4,4 м2, 4-3 кухня - 6,8 м2, 4-4 ванна - 2,2 м2,4-5 кімната -12,3 м2, а прибудова III коридор - 4,3 м2, прибудова літ.а4 (площею 5,8 м 2) та сарай літ. Д (площею 3,6 м 2), № 3 хвіртка, № 4 огорожа, № 5 огорожа домоволодіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,0165 га, кадастровий номер № 7110136400:01:009:0104. Ухвалою Придніпровськогго районного суду м. Черкаси від 19.06.2019 року відкрито провадження в цивільній справі. Розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їхнього задоволення. Відповідачі [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не в изнали та запечечували щодо їх задоволення. Правов подання відзиву не скористались. Відповідачі [PERSON] та представник третьої особи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Черкаській області в судове засідання не з`явились. Про причини неявки суд не повідомили. Були належним чином повідомленими про день і час розгляду справи. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору, позивач посилається на необхідність застосування норм ст.ст. 316, 317, 319, 355, 356, 357, 358, 364 ЦК України. Між тим, згідно ч.ч.1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. З матеріалів справи вбачається, що згідно Свідоцтва про право власності на житло 13649, виданого Органом приватизації Придніпровського райвиконкому 29.05.1997, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно відомостей з Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , до нього 25.09.2018 внесено, в тому числі, і самочинно збудовані прибудова літ. «а» та сарай літ. «Д». В подальшому, а саме 12.11.2018, експертом КП ЧООБТІ здійснено Відмітку про проведення технічного обстеження зазначених вище самочинно збудованих прибудов літ. «а» та сарай літ. «Д» за адресою: [ADDRESS] та встановлено можливість їх надійної та безпечної експлуатації. Також в матеріалах справи наявна Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме самочинно збудованих прибудов літ. «а» та сарай літ. «Д» за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрована 20.11.2018 в Управлінні надання адміністративних послуг Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради. Отже, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як роз`яснено в п.7 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року за №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У звязку із цим положення частини пятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких обєктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91 (який був чинним на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Наразі це питання регулюється Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158. В даному випадку, позивач [PERSON] , як власник нерухомого майна, стверджує, що новостворене (реконструйоване) майно підлягає державній реєстрації, оскільки у відповідності до п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна подаються п. 4 - письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна. Однак, таких заяв або договорів інші співвласники не надають, а тому ст.ст. 355, 356, 357, 358, 364 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, в даному випадку застосуванню не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом уточнювались позовні вимоги, між тим, позивач [PERSON] зазначив, що викладені у позовні заяві позовні вимоги, є вірними та остаточними. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є необґрунтованими і безпідставними. При цьому, позивач [PERSON] не позбавлений права звертатися до суду із позовом, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу. На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed