Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

05.05.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до голови ліквідаційної комісії Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» Федуняка Олега Васильовича, Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» про скасування наказу. Позов мотивовано тим, що головою ліквідаційної комісії наказом за №10 від 05.02.2021 внесено зміни до наказу №6 від 14.01.2021 року в частині зменшення розміру премії працівникам підприємства, в тому числі позивачу з 15 000 грн до 7 500 грн. Оскільки оскаржений наказ суперечить ст.58 Конституції України, то позивач просить його скасувати. Ухвалою судді від 11.05.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 31.05.2021 відкрито провадження в даній справі та постановлено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 05.07.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою від 12.07.2021 року продовжено розгляд даної цивільної справи. Ухвалами суду від 06.09.2021 частково задоволено клопотання позивача про виклик свідків та відмовлено у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог. Відповідач - голова ліквідаційної комісії Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» Федуняк Олег Васильович правом на подання відзиву не скористався. Представник відповідача Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» у поданому суду відзиві проти задоволення позову заперечив. Вказав, що наказом №6 від 14.01.2021 року було встановлено розмір премії за належне оформлення та взяття участі у тендерних процедурах, за підсумками виконуваної роботи у грудні та з нагоди державного свята Різдва Христового. В той же час, позивач, який пропрацював у грудні всього 8 днів, міг брати участь виключно в одній тендерній процедурі, державне свято мало місце ще 07.01.2021, а нумерація самого наказу з урахуванням попередніх наказів, свідчить про його сумнівний характер. Крім того, таке преміювання не слід вважати премією за грудень, так як 11.01.2021 було виплачено заробітну плату разом із премією за даний звітний період. Одночасно, вказав, що з цього приводу було проведено позаплановий захід державного нагляду Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області та порушень в частині виплати премій виявлено не було. Вважає, що оскаржений наказ прийнятий правомірно та з урахуванням всіх обставин. Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Вказав, що оскільки премія йому була фактично виплачена, то відповідачем при прийнятті оскарженого наказу порушено чинне законодавство України. Зазначив, що оскільки наказом за №6 від 14.01.2021 його було премійовано за грудень 2020, то відповідач не міг переглядати розмір даної премії. Відтак просив позов задовольнити. Представник відповідача - Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» у вступному слові проти задоволення позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві. Пояснив, що дане підприємство було створене в червні 2020 року, однак до грудня 2020 року на ньому працював всього один працівник, позивач був прийнятий на роботу наказом від 19.12.2020. Зазначив, що за результатами праці в грудні 2020 позивача було премійовано в розмірі 972,72 грн та виплачено разом із заробітною платою 11.01.2021. В подальшому, оскільки було встановлено, що дане підприємство не є самоокупним та по суті дублює функції іншого підприємства, то 16.01.2021 призначено голову ліквідаційної комісії КП «Тисменицька інвестиційна компанія» та розпочато процедуру ліквідації. Звернув увагу суду, що премія оплачується за підсумками періоду, тобто разом із заробітною платою вкінці місяця. Пояснив, що премія позивача була зменшена на половину, так як в першій половині місяця відповідач [PERSON] не міг оцінити виконання трудових обов`язків позивачем, а в другій половині січня ним було встановлено невиконання прямих вказівок та відсутність підстав для преміювання. Відповідач - голова ліквідаційної комісії Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» Федуняк Олег Васильович проти задоволення позову заперечив. Вказав, що оскаржений наказ був прийнятий ним правомірно, з урахуванням трудової діяльності позивача у період з 16.01.2021 до 30.01.2021. Зазначив, що позивачем не виконувались трудові обов`язки, несвоєчасно виконувались вказівки керівника в частині надання документів. Крім того, з метою перевірки виконання робіт по виготовленню сміттєвих баків прибув з позивачем на місце виконання робіт, яке з невідомих причин, було розміщено в складі, що на праві власності належить [PERSON] . В даному приміщення зберігались всі товаро-матеріальні цінності підприємства. Вказав, що позивачем з даних обставин жодних пояснень надано не було. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що працювала головним бухгалтером Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» з середини січня 2021. Зазначила, що премія, визначена наказом за №6 від 14.01.2021, була премією за січень 2021. Вказала, що вона не здійснювала нарахування премії, визначеної наказом №6 від 14.01.2021, однак, коли було прийнято оскаржений наказ, то нею підготовлено доповідну записку про неправомірність таких дій. Одразу ж після того їй було оголошено догану. На запитання відповідача не могла пригадати чого саме стосувалась дана догана, однак вказала, що в доповідній записці порушувались інші питання, а саме невиплати в повному обсязі заробітної плати [PERSON] . Пояснила, що бухгалтерська книга на підприємстві заповнювалась олівцем. Вислухавши позивача та представника відповідача, показання свідка, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що наказом КП «Тисменицька інвестиційна компанія» за №7 від 17.12.2020 [PERSON] прийнято на посаду головного з 19.12.2020 (а.с.51). В процесі розгляду справи судом встановлено, що позивач займав посаду головного інженера КП «Тисменицька інвестиційна компанія». Відповідно до наказу КП «Тисменицька інвестиційна компанія» за №3 від 24.12.2020 з метою заохочення ефективної роботи працівників та з нагоди державного свята Нового року нараховано премію [PERSON] в розмірі 972,72 грн (а.с.53). Згідно розрахункової відомості за грудень 2020 та проміжної виписки за період з 01.01.2021 по 23.02.2021, 11.01.2021 кошти в сумі 5 631 грн були виплачені позивачу (а.с.32-33, 55). Наказом №6 від 14.01.2021 з метою заохочення ефективної роботи працівників, за належне оформлення та взяття участі у тендерних процедурах, за підсумками виконуваної роботи у грудні та з нагоди державного свята Різдва Христового нараховано премію в тому числі [PERSON] у розмірі 15 000 грн (а.с.3). Наказом №10 від 05.02.2021 внесено зміни до наказу №6 від 14.01.2021 в частині розміру премії працівникам та нараховано премію в тому числі [PERSON] в розмірі 7 500 грн (а.с.66). Крім того суд зазначає, що позивач просить скасувати наказ за №10 від 05.02.2021 року в цілому, хоча останній стосується зміни розміру премій працівників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. У даній справі судом встановлено, що оскаржуваний наказ в частині зміни премії [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] жодним чином не порушують прав позивача, а відтак дана обставина є безумовною підставою для відмови позову в цій частині. Стосовно позовних вимог щодо скасування наказу в частині, яка стосується безпосередньо [PERSON] , то спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України та Законом України «Про оплату праці». Згідно із частинами другою, третьою статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Аналогічні положення викладені у статті 15 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Законодавство не вимагає, щоб власник реалізував свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри надбавок, які виплачуються конкретним працівникам, повноваження повністю або частково позбавляти конкретного працівника надбавок обов`язково за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. Власник має право самостійно вирішувати ці питання, якщо інше не передбачено колективним договором. Частина четверта статті 97 КЗпП України забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру надбавки, позбавлення працівників надбавок повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен бути заздалегідь попереджений. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2790цс16. Таким чином з огляду на встановлені судом фактичні обставини, з урахуванням положень норм матеріального права, суд дійшов висновку, що з боку відповідача не мало місця погіршення умов оплати праці позивача. Крім того, посилання позивача на ст.58 Конституції України є безпідставним, так як дана норма не поширюється на спірні правовідносини і стосується виключно нормативно-правових актів. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», роз`яснено, що відповідно до загальних положень ст.1 і 2 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається із основної та додаткової. А також із заохочувальних і компенсаційних виплат, до числа останніх, зокрема, віднесені премії за спеціальними системами і положеннями. У п.8 цієї постанови також роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Судом встановлено, що в КП «Тисменицька інвестиційна компанія» положення про преміювання не приймалось, колективний договір не підписувався, будь-який інший акт, що визначав би умови та розмір оплати праці працівникам, відсутній. З системного аналізу ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України, ч.3 ст.2, ч.ч. 1, 2 ст.15 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що премія є заохочувальною виплатою, яка є винагородою за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи і досягнення, здійснюється відповідно до особистого внеску працівника в загальні результати роботи та не належить до обов`язкових виплат. Право на призначення або позбавлення премії надано керівнику. За положеннями статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. При наданні пояснень суду відповідачем - головою ліквідаційної комісії Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» Федуняком О.В. зазначено, що підставою для прийняття оскарженого наказу стало в тому числі несвоєчасне виконання вказівок керівника в частині надання документів. Крім того, було встановлено, що виконання попередніх робіт з виготовлення сміттєвих баків та товаро-матеріальні цінності підприємства зберігались в приміщенні, яке на праві власності належить [PERSON] , що є суттєвим недоліком в роботі. Одночасно судом встановлено, що позивач участі в тендерних процедурах не приймав, а премію в грудні ним вже було отримано 11.01.2021 в розмірі 972,72 грн. Дані обставини відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають, як такі, що визнаються сторонами і в суду не виникає сумніву в достовірності цих обставин та добровільності визнання. Відтак суд відхиляє посилання [PERSON] щодо нарахуванням наказом за №6 від 14.01.2021 премії за грудень 2020. Щодо призначення премії працівнику з нагоди державного свята, то суд зазначає, що встановлення будь-якої премії здійснюється з урахуванням особистого внеску працівника в загальні результати роботи та встановлюється за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи і досягнення. Таким чином, суд вважає, що відповідачем - головою ліквідаційної комісії Комунального підприємства «Тисменицька інвестиційна компанія» Федуняком О.В. в межах повноважень, за відсутності праці понад встановлені норми, з врахуванням трудової діяльності позивача у період з 16.01.2021 по 30.01.2021, у зв`язку з фактичним припиненням діяльності підприємства, а відтак і відсутністю виконання будь-яких робіт, відсутністю будь-якого поліпшення показників індивідуальної та колективної праці працівників та підприємства в цілому, підставно прийнято оскаржений наказ. Разом з тим, суд звертає особливу увагу на те, що відповідно до направлення за №1795 від 10.03.2021 Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області у період з 11.03.2021 по 12.03.2021 проведено позапланову перевірку додержання КП «Тисменицька інвестиційна компанія» законодавства про працю (а.с.35). При цьому позивач підтвердив факт написання колективної скарги до Управління Держпраці в Івано-Франківської області щодо внесення відповідачем змін оскаржуваним наказом та як наслідок зменшення премії. Одночасно, згідно пояснень відповідача, наданих головному державному інспектору Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 11.03.2021, ним було роз`яснено підстави прийняття оскарженого наказу (а.с. 36-37). Згідно з приписом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 12.03.2021 за №ІФ 301/532/АВ/П виявлено порушення щодо невиплати заробітної плати [PERSON] у повному розмірі (а.с.38). Інших порушень законодавства Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області не встановлено. Крім того суд вважає безпідставним твердження позивача щодо фактичної виплати на момент прийняття оскарженого наказу премії, встановленої наказом №6 від 14.01.2021, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно проміжної виписки за період з 01.01.2021 по 23.02.2021 кошти в сумі 13 685 грн були виплачені позивачу 16.01.2021 із приміткою виплата заробітної плати за січень 2021 (а.с.32-33, 55). Відповідно до ст.115 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Суд зазначає, що відповідно до акту Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 12.03.2021 за №ІФ301/532/АВ та доданому до нього переліку питань щодо проведення заходу державного нагляду щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства про працю виплата заробітної плати проводиться не рідше двох разів на місяць, а розмір заробітної плати за першу половину місяця становить не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки працівника (а.с. 39-45). Відтак, суд вважає отримані позивачем 16.01.2021 кошти авансовим платежем, який є складовою заробітної плати за січень 2021. Одночасно, на переконання суду, судове рішення про скасування оскарженого наказу в частині, яка стосується позивача, не буде підставою для автоматичної виплати відповідачем [PERSON] премії у розмірі 7 500 грн, так як трудові відносини між сторонами припинені, а повний розрахунок заробітної плати проведено ще 23.03.2021 (а.с. 59). Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі за №910/10011/19. Враховуючи вищевикладене суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Судові витрати відповідно до приписів ч.1 ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем. На підставі ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України, ч.3 ст.2, ч.ч. 1, 2 ст.15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: dismissed