Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

13 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , під час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . 17 травня 2010 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. [PERSON] зазначала, що відповідач не займається вихованням сина та його духовним розвитком, не забезпечує матеріально, не сплачує аліменти на його утримання за рішенням суду протягом 7 років, не спілкується з ним. Під час спільного проживання [PERSON] зловживав спиртними напоями, витрачав кошти на ігрові автомати. Відповідач не відвідував з дитиною оздоровчі та медичні установи, не брав участі у навчанні дитини, не відвідував шкільні заходи, не брав участь у позашкільному розвитку дитини тощо. Влітку 2016 року вона з сином виїхала за межі України та на даний час постійно проживають разом в Королівстві Бельгія. Посилаючись на те, що відповідач без будь-яких поважних причин ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, [PERSON] просила позбавити його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач не з`явилася, направила до суду свого представника, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову про позбавлення його батьківських прав заперечував. При цьому посилався на те, що спільне життя з позивачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя та на виховання спільної дитини. Зазначав, що на час розгляду справи сплачує аліменти на утримання сина. Про виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа йому відомо не було. До здійснення відповідних відрахувань за місцем роботи, він періодично через свою мати, передавав грошові кошти на утримання сина. 01 червня 2016 року за проханням позивача надав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон України у супроводі матері та бабусі [PERSON] в період з 01 червня 2016 року по 01 червня 2017 року. Однак [PERSON] не повернула сина до України та позбавила його можливості спілкуватися з сином, в тому числі й за допомогою засобів зв`язку, змінивши номер телефона [PERSON] . Йому не відомо де проживає син весь цей час. Представник відповідача проти задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав категорично заперечував, посилаючись на його безпідставність. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] . Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частинами 1-3 статті 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частинами 1-2, 4 ст. 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони з 14 червня 2006 року перебували у шлюбі. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] ). Згідно інформації Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 26 жовтня 2018 року [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 листопада 2012 року і до повноліття дитини та стягнуто додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 250 грн щомісячно до повноліття дитини. Встановлено та підтверджується оглянутими в судовому засіданні доказами, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] . Однак встановлено, що в матеріалах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 9 січня 2013 року № 2020/12293/12 адреса місця проживання відповідача була зазначена невірно. При цьому, на час розгляду справи, [PERSON] вживає дії направлені на погашення виниклої заборгованості. Після розірвання шлюбу [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та знаходиться на її вихованні. З 2016 року [PERSON] виїхав за кордон та постійно проживає з матір`ю та [PERSON] , з яким [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі з [PERSON] [PERSON] народила сина [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи наявні нотаріально посвідчені заяви зареєстровані в реєстрі №№ 824, 825 від 01 червня 2016 року, згідно яких [PERSON] надавав згоду на здійснення тимчасової поїздки за кордон з України до Турецької Республіки, Республіки Польща та будь-яких країн Шенгенської угоди та в зворотньому напрямку, його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] у супроводі бабусі - [PERSON] , матері [PERSON] в період з 01 червня 2016 року по 01 червня 2017 року. Свідок [PERSON] - мати позивача та бабуся [PERSON] , пояснила, що батько дитини, [PERSON] , не приймає та не приймав після розлучення участі у вихованні та матеріальному утриманні сина [PERSON] , на змагання, до дитячого садочку, школи відповідач ніколи не приходив. Аліменти за рішенням суду сплачував приблизно рік та один раз надав [PERSON] половину суми для придбання [PERSON] планшету. На сьогодняшній день [PERSON] проживає в Бельгії, там навчається. Без дозволу [PERSON] [PERSON] не може отримати необхідні документи на постійне проживання в Бельгії. Жодних перешкод у спілкуванні з сином позивач відповідачу не чинила. В 2017 - 2018 роках відповідач мав можливість спілкуватися з [PERSON] засобами телефонного зв`язку. В 2018 році [PERSON] не мав телефону. Між [PERSON] та [PERSON] склалися складні відносини, а тому позивач не бажає щоб [PERSON] був відомий її номер телефону. Після розлучення батьків [PERSON] у вихідні дні перебував за адресою проживання відповідача, однак проводила з ним час, більшою мірою, бабуся, а не батько. Саме бабуся, а не відповідач періодично передавала грошові кошти для [PERSON] . Одного разу, вже після виїзду [PERSON] з сином за кордон, [PERSON] - бабуся [PERSON] , пропонувала їй передати грошові кошти для дитини, натомість просила написати розписку про отримання коштів. Однак від грошових коштів вона, [PERSON] , відмовилася. Свідок [PERSON] - батько відповідача, пояснив, що відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини [PERSON] , не сплачує аліменти, піднімав руку на дитину, грав в азартні ігри, крав гроші з бюджету сім`ї під час спільного проживання з [PERSON] При цьому суд критично оцінює показання вказаного свідка, оскільки між свідком та відповідачем склалися неприязні відносини, про що повідомив сам свідок та відповідач в судовому засіданні. Свідок [PERSON] пояснив, що підтримує дружні стосунки з батьками [PERSON] Зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини [PERSON] , зловживав спиртними напоями. Після розірвання шлюбу між сторонами, свідок жодного разу не бачив відповідача за адресою проживання [PERSON] . Аналогічні показання надані свідком [PERSON] . [PERSON] - мати відповідача повідомила, що до досягнення 10-річного віку [PERSON] проживав в Україні. Відповідач приділяв сину достатньо уваги, приймав участь у його матеріальному забезпеченні. Після розлучення [PERSON] кожного тижня проводив вихідні за місцем проживання батька, вони проводили час разом. В 2016 році [PERSON] та [PERSON] обманним шляхом вивезли дитину на постійне проживання за кордон. Надаючи згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, відповідач вважав, що дитина виїздить тимчасово вивчати мову у літній табір. Номер телефону дитини змінили, будь-якого засобу зв`язку з дитиною не має. [PERSON] також змінила номер телефону. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є подругами матері відповідача [PERSON] , пояснили, що відповідач займався вихованням та розвитком дитини після розірвання шлюбу з [PERSON] , проводив з ним час у вихідні, читав йому та грав з ним. Свідки разом з [PERSON] та [PERSON] гуляли в парках, відвідували атракціони. Грошові кошти на розваги надавав відповідач. [PERSON] дуже добре ставився до свого батька, йому подобалося проводити з ним час. [PERSON] - сусід відповідача, допитаний в якості свідка повідомив, що до 2016 року у вихідні дні бачив [PERSON] разом з сином на дитячому майданчику. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 22 грудня 2018 року № 808 вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] мешкає разом з матір`ю, [PERSON] , вітчимом [PERSON] та молодшим братом [PERSON] , [INFO] в Королівстві Бельгія. Батько дитини [PERSON] , не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини, не цікавиться станом її здоров`я, навчанням та дозвіллям. Заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дитини [PERSON] станом на 30 вересня 2018 складає 61224,58 грн, заборгованість по сплаті додаткових витрат станом на 31 жовтня 2018 складає 17374,95 грн. На засіданні комісії була присутня бабуся дитини (з боку матері) [PERSON] та дідусь дитини (з боку батька), [PERSON] , які підтвердили, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, матеріально дитину не утримує. [PERSON] повідомив, що йог син веде асоціальний спосіб життя. Посилаючись на вказані обставини Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Щодо, рекомендації органу опіки та піклування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а суд оцінює його в сукупності з іншими доказами. Судом встановлено, що відповідач працює на постійній основі в ПП «[PERSON]» де отримує заробітну плату, позитивно характеризується за місцем роботи отримує дохід та на обліках у лікаря нарколога не перебуває. [PERSON] є єдиною дитиною [PERSON] З 2016 року, після виїзду позивача разом з дитиною за межі України, відповідач позбавлений можливості належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. [PERSON] підтвердила, що поштова адреса, номер телефону ані [PERSON] , ані сина [PERSON] відповідачу не відомий. За таких обставин відсутні підстави вважати, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Крім цього, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батьком щодо належного виконання своїх обов`язків. Разом з тим, аналізуючи участь у вихованні дитини відповідачем до 2016 року судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дитини. Суд вважає, що сам факт звернення [PERSON] до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток. Питання про відшкодування судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed