Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

13.12.2013 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 09 лютого 2004 року. Свої вимоги мотивували тим, що 09 лютого 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] належне їй на праві особистої власності будинковолодіння з надвірними спорудами та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згодом,[INFO] року, [PERSON] померла. Позивачі вважають, що зазначений заповіт є недійсним через його нікчемність, укладений з порушенням процедури його посвідчення, а також у зв'язку з тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, так як вона не усвідомлювала значення своїх дій, у зв'язку з чим звернулись до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, вказуючи на його безпідставність. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, 12.02.2014 року надала до суду заперечення на позов, в яких просить у задоволенні позову відмовити,розгляд справи провести в її відсутність. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року [PERSON] померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №8236. За життя, 09 лютого 2004 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] належне їй на праві особистої власності будинковолодіння з надвірними спорудами та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, у встановлений законом строк, а саме 31 січня 2008 року [PERSON] звернулась до органів нотаріату з заявою про прийняття спадщини. 11 березня 2007 року [PERSON], який був чоловіком померлої, звернувся до органів нотаріату із заявою про відмову від права на належну йому частку спадщини, що залишилась після смерті дружини [PERSON], на користь дочки померлої - гр. [PERSON]. Крім того, 11 березня 2007 року [PERSON] надав також заяву, якою відмовився від належного йому права на обов'язкову частину у спадщині. 12 березня 2008 року [PERSON] звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], що складається з: грошових вкладів з нарахованими відсотками, які зберігаються в філіях та відділеннях ощадного банку м. Одеси. В своїй позовній заяві позивачі стверджують те, що заповідач розпорядилася майном, яке їй не належало, посилаючись на те, що 29 серпня 2002 року [PERSON] у встановленому законом порядку отримала право власності на зазначену земельну ділянку, оформивши державний акт на право власності на земельну ділянку, а з 08 жовтня 2002 року власниками земельної ділянки на підставі договору дарування стали вони, [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, позивачі стверджують, що ані на момент складання заповіту, ані на момент відкриття спадщини [PERSON] не була власником будь-якого домоволодіння або земельної ділянки за адресою [ADDRESS], а тому не мала права розпоряджатися зазначеним нерухомим майном. Однак, дані твердження на думку суду є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ще у жовтні 2002 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, однак під час розгляду справи померла, та у червні 2008 року [PERSON], яка є спадкомницею за заповітом після смерті [PERSON], звернулась до суду з позовом , який згодом нею був уточнений та остаточно заявлений до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Одеської міської ради, третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, договору дарування земельної ділянки, державних актів на право приватної власності на землю, визнання права власності на ? частину земельної ділянки в порядку спадкування, поділ земельної ділянки в натурі. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2011 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2012 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 25 вересня 2013 року позов [PERSON] - задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] Третьою одеською державною нотаріальною конторою 21.09.2001 р., реєстровий № 1-2263 в частині успадкування нею 1/2 частини майна померлого [PERSON], визнано недійсним рішення Одеської міської ради № 372-ХХІV від 26.07.2002 р. "Про затвердження проекту відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0, 0960 га гр. [PERSON], за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель" в частині передання [PERSON] у приватну власність 1/2 частини (площею 0,0480 га) земельної ділянки площею 0, 0960 га по [ADDRESS]; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 29.08.2002 р. на ім'я [PERSON], зареєстрований за № 1814/7248; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 08.10.2002 р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] і посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А., реєстровий № 1-3487, в частині дарування [PERSON], [PERSON] 1/2 частини (площею 0,0480 га) земельної ділянки площею 0, 0960 га по [ADDRESS]; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 01.11.2002 р. на ім'я [PERSON], зареєстрований за № 1946/7424; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 01.11.2002 р. на ім'я [PERSON], зареєстрований за № 1947/7425; скасовано запис про державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю, виданого 01.11.2002 р. на ім'я [PERSON], зареєстрованого за № 1946/7424; скасовано запис про державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю, виданого 01.11.2002 р. на ім'я [PERSON], зареєстрований за № 1947/7425; визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину (площею 0,0480 га) земельної ділянки площею 0,0960 га, яка розташована по [ADDRESS]; розділено земельну ділянку площею 0, 0960 га по [ADDRESS], виділивши [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки (площею 0, 0480 га) в таких межах: 39 м2 - частка ділянки загального користування в таких межах: від лівої бокової межі (з сусідньої ділянкою № 127) з відступом 4,0 м від вуличного розмежувального забору на кут двохповерхового будинку за ламаною з довжинами відрізків 4,36 + 6,16 + 5,24 м; вздовж зовнішньої стіни двохповерхового будинку довжиною 5,35 м і далі за лінією продовження довжиною 2 м; поворот праворуч до межі з ділянкою № 131 довжиною 2,6 м; 441 м2 - ділянка особистого користування, прилегла до правої бокової межі, в наступних межах: від задньої межі з відступом 23,45 м від правої межі в бік ділянки № 131 довжиною 6,3 м; поворот ліворуч довжиною 3 м; поворот праворуч в бік ділянки загального користування довжиною 11,76 м з відступом 2 м від двохповерхової будівлі; стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON], Одеської міської ради в солідарному порядку на користь [PERSON] судові витрати в загальній сумі 2 957 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят сім) грн. 84 коп. Таким чином, суд вважає, що даний позов є штучним та спрямований на затягування процесу та ухилення позивачів від виконання вищевказаного рішення, яке набрало законної сили. Судове рішення є найважливішим актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права. Крім того суд зазначає, що позивачі не є спадкоємцями [PERSON], а є лише власниками ? частини земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] таким чином в даному випадку оспорюваним заповітом їх права не порушені, а від так, вони позбавлені права звертатись до суду з даним позовом, так як згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України захисту підлягають порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси. Крім того, позивачі на підставі ст. 225 ЦК України просять визнати заповіт недійсним, оскільки вважають, що під час його складання [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, однак, жодних доказів цьому не надали. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Зі змісту заповіту від 09 лютого 2004 року вбачається, що [PERSON] склала заповіт в присутності свідків під чим і поставила свій підпис. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна [PERSON] Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів того, що волевиявлення [PERSON], як заповідача щодо розпорядження своїм майном станом на випадок смерті не було вільним та не відповідало її волі, а також те, що при його укладанні вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Суд, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Однак, позивачі з клопотанням про призначення експертизи з метою визначення психічного стану заповідача на момент складання заповіту до суду не звертались та будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності заповіту позивач суду не надав. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не грунтуватися на припущеннях. Крім того, вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що позивачі не є представниками [PERSON], чоловіка померлої, та не можуть заявляти позов з підстав того, що заповідач позбавила свого непрацездатного чоловіка права на обов`язкову частку у спадщині. Також при вирішенні справи суд звертає увагу на той факт, що позивачі [PERSON] та [PERSON] брали участь при розгляді справи ще за позовом [PERSON], та як найменше з 2008 року їм було відомо про оспорюваний заповіт. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Так початок перебігу строку позовної давності починається з 2008 року після залучення [PERSON] до участі у справі № 2-465/11 . Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Тобто, починаючи з 2008 року позивачі протягом трьох років могли звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не звертався до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed