Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості кредитним договором у сумі 30\~893,42\~грн., вказуючи, що 28 березня 2011 року відповідачем [PERSON] як фізичною особою-підприємцем було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої він приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування, взявши на себе зобов*язання виконувати умови договору. Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок 26003060735464. Позивач належним чином виконав своє зобовязання за договором шляхом надання коштів відповідачу, встановивши кредитний ліміт в розмірі 6500,00 грн. Відповідач прийняті на себе зобовязання не виконує, в звязку з чим станом на 27 лютого 2017 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 30 893 грн. 42 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 5135 грн. 52 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 9113 грн. 84 коп., пені за несвоєчасність виконання зобовязання в розмірі 12 817 грн. 78 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 3826 грн. 28 коп. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі, відшкодувавши витрати, пов*язані із сплатою судового збору. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надавши також письмові пояснення (а.с. 56-61, 72-79), зазначив, що кредитний договір укладений сторонами відповідно до норм діючого законодавства та є чинним, відповідач був обізнаний про умови кредитування та визнав свої зобов*язання за договором, виконуючи їх до певного часу належним чином. Як такого строку дії користування кредитним лімітом встановлено не було, відповідач міг знімати кошти з рахунку, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Відповідно до п. 3.2.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором збільшений сторонами до 5 років, ці умови не змінювались. Відповідачем були здійснені дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком, так згідно виписки відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких було внесено 16 грудня 2013 року в сумі 2000 грн. Погашення відбулося шляхом автоматичного списання коштів з іншого рахунку, відкритого на ім*я відповідача, незгоди з таким списанням відповідач з того часу не виявив. Оскільки зобов*язання згідно чинного законодавства має виконуватися належним чином просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надавши суду також письмові заперечення (а.с. 49-51), просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв*язку з пропуском такого строку позивачем. Зазначив, що при укладенні кредитного договору не ознайомлювався з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, їх не підписував, підписав лише заяву, тому ці Умови, якими збільшено позовну давність до 5 років, не можна вважати складовою частиною кредитного договору. Вважав, що у даному випадку до вимог позивача повинна бути застосована позовна давність тривалістю у три роки. Вказав, що погашення заборгованості у грудні 2013 року не здійснював, так як наприкінці серпня 2013 року опинився у скрутному матеріальному становищі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. З*ясувавши позицію сторін, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15 січня 2013 року позивачем та відповідачем [PERSON] як фізичною особою-підприємцем було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої відповідач приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування (а.с. 9-24). Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок 26003060735464. Позивач належним чином виконав своє зобовязання за договором шляхом надання коштів відповідачу, станом на 31 березня 2011 року кредитний ліміт було встановлено у розмірі 1000,00 грн., 15 грудня 2011 року 0.00 грн., 04 березня 2013 року 1000,00 грн., 12 серпня 2013 року 5000,00 грн., 09 вересня 2013 року 6500,00 грн., 01 березня 2014 року - в розмірі 3000,00 грн., 02 березня 2014 року, 31 березня 2014 року, 20 червня 2014 року 0.00 грн., що підтверджується довідкою від 30 березня 2017 року (а.с. 25). Згідно п.п. 3.2.1.1.1, 3.2.1.1.3 Умов та правил надання банківських послуг кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебатування поточного рахунку. Кредит надається в обмін на зобов*язання клієнта з повернення кредиту, сплаті відсотків та винагороди. Відповідно до п.п. 3.2.1.1.6 Умов та правил надання банківських послуг ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходження грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши угоду, клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв*язку банку і клієнта (система клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms-повідомлення або інших). Згідно п.п. 3.2.1.2.2 Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов*язується використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 3.2.1.1.1 цього розділу «Умов та правил надання банківських послуг», сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитом, повернути кредит у строки, встановлені умовами та правилами надання банківських послуг, сплатити винагороду банку. Згідно п.п. 3.2.1.1.13 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов*язань, клієнт сплачує банку відсотки на пеню за користування кредитом від суми залишку непогашеної заборгованості в розмірі, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідно до п. 3.2.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг терміни позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Станом на 27 лютого 2017 року за кредитним договором, укладеним між сторонами, утворилася заборгованість, яка включає: заборгованість за кредитом 5135,52, 76 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 9113,84 грн., пеню за несвоєчасність виконання зобовязання 12 817 грн. 78 коп., заборгованість з комісії за користування кредитом 3 826 грн. 28 коп., у загальному розмірі 30893 грн. 42 коп., що підтверджується розрахунком (а.с. 26-28). Як зазначив представник позивача у письмових поясненнях (а.с. 109) зазначену у розрахунку заборгованості відповідача суму «комісії» слід вважати винагородою, при цьому, на пропозицію суду не було надано документального підтвердження визначення термінів кредитного договору позичальника [PERSON] З розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 27) також вбачається, що останній платіж по кредиту позичальником було здійснено 16 грудня 2013 року у сумі : 1364,48 грн. сума погашення за кредитом, 422,61 грн. за процентами, 37,41 грн. за пенею, 175,50 грн. за комісією, а всього 2000 грн., шляхом списання коштів з рахунку позичальника у рахунок погашення заборгованості (а.с. 72-75), що також підтверджується випискою по рахунку позичальника (а.с. 29, 61, 76-79); також, 17 січня 2014 року мало місце автоматичне погашення простроченої заборгованості у сумі 2,23 грн. погашення пені. Внесення цих платежів категорично заперечував відповідач, вказуючи, що з серпня 2013 року мав скрутне матеріальне становище та припинив виконання заобов*язань за кредитним договором. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Правовідносини які склалися між сторонами регулюються ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. В частині 1 статті 549 ЦПК передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому мається на увазі, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики. Положення ч.1 ст. 1049 ЦК України вказують, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Частиною 1 статті 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальників процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Суд враховує також правовий висновок Верхового суду України, висловлений в постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК є обов'язковим для застосування та в якому вказано, що відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Частиною 3 ст. 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Як вбачається з витягу (а.с. 30) 30 липня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено запис № 22690060002013676 про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України \~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки,а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу). Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перевіряючи доводи банку щодо узгодження між сторонами умови про збільшення строку позовної давності до 5 років, і з*ясовуючи обґрунтованість заперечень з цього приводу відповідача, суд прийшов до такого. Доданий позивачем до позовної заяви Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с. 10-21) підписаний головою правління ПАТ КБ «Приватбанк», однак не містять підпису позичальника, реквізитів, відсутня дата їх складання, а також не містять ідентифікуючих ознак на предмет їх невід*ємності від конкретної заяви позичальника. Доказів того, що саме ці Умови в частині визначення строку позовної давності мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, позивачем суду не надано. При цьому, за клопотанням представника позивача судом було зобов*язано банк надати суду докази у підтвердження незмінності Умов та правил надання банківських послуг, як складової частини укладеного між сторонами кредитного договору від 28 березня 2011 року, у відповідь на що банком листом повідомлено суду, що зміни до Умов стосовно строку позовної давності в період з 28 березня 2011 року по сьогоднішній день не вносилися та направлено витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що діяли на момент укладення договору, пункт 3.18.5.7 яких передбачає строк позовної давності в межах 5 років. Однак, доданий до даного листа позивачем витяг з Умов відмінний від того, який додано до позовної заяви, як складову укладеного між сторонами кредитного договору, він викладений російською мовою та пункти цих витягів, в т.ч. щодо строків позовної давності, різняться. За таких обставин, додані банком до позову Умови, зокрема в частині визначення збільшеного строку позовної давності до 5 років, не можна вважати відповідною письмовою угодою сторін за\~ст. 259 ЦК України, що узгоджується з Правовою позицією ВСУ у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Таким чином у даному випадку позивач мав право на звернення до суду за захистом порушеного права впродовж загального строку позовної давності тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Так, за зобов*язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята\~статті 261 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Відповідачем у ході судового розгляду заявлено клопотання про застосування позовної давності, про що подано письмові заяви. З пояснень представника позивача в судовому засіданні встановлено, що строк користування кредитним лімітом сторонами не обумовлювався, при цьому згідно довідки позивача про розміри установлених кредитних лімітів (а.с. 25) вбачається, що з 01березня 2014 року клієнту [PERSON] кредитний ліміт не встановлювався. Як встановлено в судовому засіданні, останній платіж по кредиту було здійснено 16 грудня 2013 року у загальному розмірі 2000 грн. шляхом списання коштів з рахунку позичальника у рахунок погашення заборгованості (а.с. 72-75), 17 січня 2014 року мало місце автоматичне погашення простроченої заборгованості у сумі 2,23 грн. погашення пені. З урахуванням того, що даний позов подано до поштового відправлення 04 травня 2017 року, що підтверджується інформацією на конверті (а.с. 32 зворот), дана надходження до суду 10 травня 2017 року, позивач звернувся з вимогою до відповідача про захист своїх прав із пропуском трирічного строку позовної давності.\~\~ Також, суд вважає неправомірним нарахування пені за даним кредитним договором у період з 14 квітня 2014 року відповідачу, який зареєстрований та постійно проживає за адресою: [INFO] (а.с. 36-37), тобто у населеному пункті, визначеному у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку як територія проведення антитерористичної операції, з огляду на положення \~ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі з наведених вище підстав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed