Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

21.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом в інтересах [PERSON] до Первомайського комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, третя особа [INFO] , про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 18412,34 грн., а також відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. В ході судового розгляду справи сторона позивач зменшила позовні вимоги у зв`язку із задоволенням їх частини, зокрема, щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просила тільки стягнути моральну шкоду 10000 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 11.07.2013 року згідно наказу № 35к [PERSON] був прийнятий на роботу до відповідача на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування. 16.04.2015 року [PERSON] призвано на строкову військову службу о 7-00 годині. Наказом № 22к від 16.04.2015 року відповідач звільнив його з посади відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України, чим порушив його право на працю. В даний час позивач проходить службу в військовій частині № [NUMBER] (А) м. Золочів Львівської області. З наказом про звільнення відповідач його не ознайомлював, трудова книжка віддана його матері [PERSON] , а про звільнення йому стало відомо тільки 27.07.2015 року від батьків по телефону. Вважає, що відповідно до ст. 39 КЗпП України за ним мало бути збережено робоче місце та середній заробіток у відповідача. Тому, звільнення є незаконним. Оскільки відповідач скасував наказ про звільнення та відшкодував середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 04.11.2015 року, то ставить питання про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у 10000 грн. і яка виразилася у сильних душевних переживаннях, побутових незручностях, порушенні звичайного способу життя, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Крім того, просить відшкодувати судові витрати на правову допомогу в сумі 2600 грн., розрахунок якої надано в заяві про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні сторона позивача повністю підтримала зменшені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Сторона відповідача у судовому засіданні повністю заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на таке: позивач пропустив строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права та просив строк йому поновити; наказ про звільнення вже скасовано та виплачено середній заробіток [PERSON] станом на 04.11.2015 року. Вважає, що моральна шкода компенсації не підлягає, оскільки: по-перше, [PERSON] призваний на строкову військову службу, перебуває на повному державному забезпеченні і про якісь побутові незручності [PERSON] , порушення звичайного способу життя, які вимагають додаткових зусиль для організації життя вести мову не можна, оскільки пройти строкову службу це його обов`язок; по-друге, позивачеві вже відшкодовано середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.04.2015 року по 04.11.2015 року та його поновлено на роботі; по-третє, тільки постановою КМУ від 04.11.2015 року «Про внесення\~ змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 105» визначено порядок компенсації підприємствам середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Стосовно витрат на правову допомогу в сумі 2600 грн., сторона відповідача вважає їх не доведеними, а розрахунок їх у заяві про зменшення позовних вимог є не обґрунтованими.\~ Представник третьої особи після зменшення позовних вимог до судового засідання не прибув з невідомих причин, тому, суд вирішив продовжити розгляд справи без його участі. Щодо відшкодування моральної шкоди представник третьої особи ніяких думок у попередньому судовому засіданні не висловлював. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив обставини та відповідні до них правовідносин. Зокрема, встановлено судом та не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу до Первомайського комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства з 11.07.2013 року згідно наказу № 35к на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування. Відповідно до Указу Президента України від 22.07.2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] 16.04.2015 року призвано на строкову військову службу і вже о 7 годині 16.04.2015 року він був відправлений до військової частини. Наказом № 22к від 16.04.2015 року відповідач звільнив позивача з посади відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України, що також вбачається із копії трудової книжки (а.с.9). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і заперечень. Згідно п.3 ст. 36 КЗпП України, що діяла на час призову позивача, відповідач правильно звільнив [PERSON] , оскільки за ним не зберігалося місце роботи та середній заробіток, як за особою, призваною на строкову військову службу. Такі зміни до п.3 ст. 36 та ч.3 ст. 119 КЗпП України внесені лише Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433-VIII, який набрав чинності 11.06.2015 року. Таким чином, суд робить висновок, що Закон дозволяв звільнити позивача відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України 16.04.2015 року, оскільки гарантії військовослужбовцям, які призвані на строкову військову службу і передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України, розповсюджуються лише на осіб, які призвані на строкову військову службу з 11.06.2015 року, адже Закон у цьому випадку зворотної дії у часі не має. Проте, відповідач відповідно до наказу № 37к від 04.11.2015 року (а.с.59) скасував наказ про звільнення позивача та поновив його на посаді, а також, виплатив йому середній заробіток з 16.04.2015 року по 04.11.2015 року відповідно до довідки (а.с.61), з урахуванням утриманих податків, всього у розмірі 17391,48 грн. Таке задоволення вимог позивача є диспозитивним правом відповідача. Стосовно відшкодування моральної шкоди суд має зазначити, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Так, відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, порушень чинного законодавства з боку відповідача при звільненні позивача не було, а, тому, вести мову про порушення законних прав працівника неможна і, тим більше, такі законні дії працедавця не можуть призвести до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків позивача, а також побутових незручностей, бо позивач перебуває на строковій військовій службі і має повне державне забезпечення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В даному випадку, документально підтверджених витрат на правову допомогу стороною позивача судові не надано. Крім того, витрати на правову допомогу, визначена позивачем у розмірі 2600 грн. у заяві про зменшення позовних вимог, задоволенню не підлягає відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed