Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

24 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевича Євгена Володимировича про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про реєстрацію прав власності, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, витребування майна, визнання права користування житловим приміщенням, встановлення факту порушення законодавства. 25 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, Служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про реєстрацію прав власності, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, витребування майна у недобросовісного набувача, визнання права користування житловим приміщенням, встановлення факту порушення законодавства. Позивач [PERSON] 22 березня 2016 року уточнила свої позовні вимоги. 28 липня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в остаточній редакції, в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] 2010 року народження до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, Служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про реєстрацію прав власності, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, витребування майна у недобросовісного набувача, визнання права користування житловим приміщенням, встановлення факту порушення законодавства. Ухвалою суду від 17 листопада 2017 року до участі у справі в якості належної третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору був залучений виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області. В обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що з 05 вересня 2009 року по 19 лютого 2014 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, 01 вересня 2012 року, вона та чоловік придбали за спільні кошти за договором купівлі-продажу житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], покупцем за договором купівлі-продажу був [PERSON]. Позивач зазначила, що з липня 2013 року вона та [PERSON] не підтримували сімейні відносини, спільно не проживали. Перебуваючи у шлюбі, вона та [PERSON] мали намір продати житловий будинок, розмістивши в мережі Інтернет відповідне оголошення, але після розірвання шлюбу вони домовилися, що вона та дитина будуть проживати в спірному жилому приміщенні. Наприкінці 2014 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до неї, [PERSON] про визначення місця проживання дитини, де ставив питання про визначення місця проживання [PERSON], [INFO] з батьком. 23 лютого 2015 року справа була направлена за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Рішенням Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року у справі № 183/8149/14-ц було визначене місце проживання дитини з матір'ю, та встановлено, що будинок, який придбаний під час перебування сторін у шлюбі може бути використаний [PERSON] для проживання разом з сином. Незважаючи на рішення суду, а також те, що житловий будинок був придбаний за період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, 09 листопада 2015 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу з [PERSON], відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER]. [PERSON] зазначила в заяві, що в період з 29.03.2015 року по 25.04.2015 року вона виїзджала за межі України, в зв'язку з чим, син проживав разом з батьком - [PERSON], в цей період будинок залишався без нагляду. 24 квітня 2015 року її син від першого шлюбу - [PERSON] 1993 р.н. виявив, що будинок пошкоджено, відсутні дроти електромережі, розібраний та пошкоджений газовий котел, пошкоджені труби водопостачання, кімнати будинку наповнені водою. Позивач в заяві указує на те, що будинок фактично став не придатний для проживання та вона була змушена знімати житло для свого проживання та проживання дитини. 22 листопада 2015 року вона виявила в будинку сторонні речі та дізналася про те, що 09 листопада 2015 року [PERSON] продав будинок. Позивач [PERSON] на обґрунтування вимог, посилалася на те, що згідно до вимог ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності, в разі поділу зазначеного майна частки дружини і чоловіка є рівним. Таким чином, вона - [PERSON] є власником 1/2 житлового будинку, але вона не надавала згоду на відчуження нерухомого майна, в зв'язку з чим, договір не відповідає вимогам законодавства. Також, у відповідності до приписів ст.ст. 3, 173 СК України, ст. 405 ЦК України, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису закону. Згідно частин 2,3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи піки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень. На підставі ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» будь-які правочини стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, можуть вчинятися тільки за згодою органів опіки та піклування. При укладенні спірного договору купівлі-продажу [PERSON] свідомо були порушені наведені норми законодавства України. Приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, який посвідчив договір нотаріально, було відомо, що житловий будинок був придбаний [PERSON] у шлюбі, а у відповідності до ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою співвласників, згода на розпорядження нерухомим майном повинна бути посвідчена нотаріально. У відповідності до пункту 1 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 282/20595, місцем посвідчення правочину щодо відчуження або застави житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража. Земельної ділянки, іншого нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, проводиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцем реєстрації однієї із сторін відповідного правочину. Таким чином, нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за місцем свого нотаріального округу, якщо нерухоме майно не розташоване на території зазначеного округу та одна із сторін договору не зареєстрована в такому округу. В порушення зазначених вимог, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович посвідчив правочин щодо нерухомого майна, яке розташоване у м. Новомосковську Дніпропетровської області та за участі сторін договору, які не були зареєстровані на території Дніпропетровського міського нотаріального округу. Продаж будинку було здійснено за заниженою вартістю - 149 990,00 грн., в той час, як ринкова вартість будинку на час продажу становила 719 537,289 грн. В заяві [PERSON] також посилалася на те, що вважає набувача за договором купівлі-продажу [PERSON] недобросовісним набувачем, з наступного. Наприкінці 2013 року вона та [PERSON] вирішили продати спірний будинок, надали оголошення до мережі Інтернет. Відповідач [PERSON] разом зі чоловіком висловили своє бажання придбати будинок, але не мали достатніх коштів на його придбання. [PERSON] і [PERSON] були обізнані про те, що будинок є спільним сумісним майном подружжя, зазначений факт [PERSON] підтвердила правоохоронним органам 22.11.2015 року під час проведення перевірки за заявою про самовільний продаж будинку. Із змісту висновку інспектора Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровські області, за результатом розгляду матеріалів ЖЄО № 860 від 22.11.2015 року вбачається, що була наявна змова [PERSON] та подружжя [PERSON], які позбавили її законного права власності на 1/2 частку в будинку та права користування житлом дитини. На підставі ст. 390 ЦК України набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала прав її відчужувати, тобто, якщо знав про неправомірність свого володіння, в зв'язку з чим, власник майна має права вимагати від недобросовісного набувача передачі цього майна. В зв'язку наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: -визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER], який укладений 09 листопада 2015 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем; -скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про реєстрацію право власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м.,який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем, номер запису 11957521, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 770893912119; -визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER]; -витребувати нерухоме майно - житловий будинок по [ADDRESS] Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER] у набувача [PERSON]; -визнати за [PERSON], [INFO] право користування 1/2 частиною житлового будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER]; -встановити факт порушення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем норм чинного законодавства при посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER], який був укладений 09 листопада 2015 року між [PERSON] і [PERSON], нотаріальний бланк НАС 178031, зареєстрований в реєстрі за № 4711; -стягнути на її користь з [PERSON] і [PERSON] судові витрати. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримала позов в повному обсязі, посилалася на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просила суд задовольнити вимоги. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилався на те, що житловий будинок був придбаний за особисті кошти [PERSON]. Відповідач [PERSON] в своїй заяві просила суд розглядати справу без її участі. Представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог, пояснив, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбу, в листопаді 2015 року вони придбали будинок, покупцем за договором є [PERSON]. Не заперечує того, що [PERSON] знала про те, що [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі, спільно продавали будинок, але, під час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] надав договір купівлі-продажу, відповідно до якого саме він був власником будинку, а також рішення суду, яким будинок був визнаний його особистою власністю, тому, [PERSON] є добросовісним набувачем. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович в судове засідання не з'явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений. Представник Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, як відповідний орган опіки та піклування в судовому засіданні посилався на те, що при укладенні договору купівлі-продажу були порушені права [PERSON] 2010 року народження на користування спірним житлом, оскільки при укладенні договору не був наданий дозвіл органу опіки та піклування, в той же час, не заперечувала того, що дитина не була зареєстрована в жилому будинку та на момент укладенні договору купівлі-продажу батьки дитини також не проживали в будинку, тому не було підстав для звернення батьків до органу опіки та піклування. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 05 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON], актовий запис № 339, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON]. (т.1, а.с.11) У відповідності до свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO] року, його батьками є [PERSON] і [PERSON]. (т.1, а.с.12) Встановлено, що 19 лютого 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесене та набрало законної сили рішення, відповідно до якого шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. (т.1, а.с.13). Судом встановлено, що 01 вересня 2012 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив за 349 661,00 грн. житловий будинок [ADDRESS], житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м. (т.1, а.с.15) Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту. Частиною 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно набуте нею, ним до шлюбу;2) майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частинами 2, 3, 4, 5 статті 57 СК України також визначене майно, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: речі індивідуального користування; премії, нагороди; кошти одержані на відшкодування за втрату (пошкодження) речі яка їй, йому належить; страхові суми. В заперечення позовних вимог представник відповідача [PERSON] посилався на те, що спірний житловий будинок був придбаний [PERSON] за його особисті кошти. На підставі ст.ст. 10,60 СК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень. В той же час, відповідачем [PERSON] та його представником не надано суду доказів того, що спірний житловий будинок був придбаний [PERSON] за його особисті кошти, тобто, за грошові кошти, які є його особистою власністю. Оскільки житловий будинок був придбаний [PERSON] в період шлюбу з [PERSON], відповідачем [PERSON] не надано доказів того, що будинок придбаний за рахунок належних його грошових коштів, суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. На підставі ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що 09 листопада 2015 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила за 149 990,00 грн. житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № [NUMBER], договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем. (т.1 а.с.14, 119). У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Згідно вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин). Як зазначалося вище, позивач [PERSON], на обґрунтування недійсності договору купівлі-продажу, посилалася на те, що нею не надавалася письмова, нотаріально посвідчена згода на вчинення зазначеного правочину, в зв'язку з чим, суд приходить до наступного. Як вбачається з нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 листопада 2014 року між [PERSON] і [PERSON], для реєстрації договору продавцем [PERSON] нотаріусу було надане заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору про надання послуг дійсним та стягнення грошових коштів, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, відповідно до якого за [PERSON] визнане право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS], житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м. (т.1 а.с. 132) Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року було скасоване заочне рішення від 20 жовтня 2015 року (т.1 а.с. 156), а 23 листопада 2015 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору про надання послуг дійсним та стягнення грошових коштів, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності було закрите в зв'язку з відмовою сторін від своїх позовних вимог. (т.1 а.с.157), Як зазначалося вище, суд прийшов до висновку, що спірний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Згідно до вимог ч.1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 3 статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Таким чином, для укладення одним з подружжя договору щодо нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, необхідна письмова згода другого з подружжя і зазначена згода повинна бути нотаріально посвідчена. Крім того, частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Судом встановлено, що [PERSON] не надавала своєму колишньому чоловіку [PERSON] письмову, нотаріально посвідчену згоду на відчуження нерухомого майна. В той же час, згода співвласника за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Зазначений правовий висновок висловлений у постанову Верховного суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, відповідно до якого, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В зв'язку з наведеним, позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав відсутності нотаріальної згоди другого з подружжя є необґрунтованими. Як зазначалося вище, на обґрунтування вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу позивач [PERSON] посилалася також на те, що при здійснення правочину були порушені права дитини. У відповідності до ст. 39 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. В зв'язку з наведеним, позивач [PERSON], як мати [PERSON] 2010 року народження має право представляти інтереси своєї дитини в суді. Частиною 6 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» будь - які правочини стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, можуть вчинятися тільки за згодою органів опіки та піклування. На обґрунтування позову в цій частині [PERSON] посилалася на матеріали цивільної справи № 183/8149/14, які були досліджені судом. Встановлено, що 30 жовтня 2015 року Індустріальним районним судом Дніпропетровської області було винесене рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Відділ опіки та піклування державної адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Згідно рішення суду, ухвалою від 30 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа - Відділ опіки та піклування державної адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини були залишені без розгляду, зустрічні позовні вимоги [PERSON] буди задоволені, суд визначив місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] за місцем проживання матері - [PERSON]. В мотивувальній і описовій частинах рішення суду міститься посилання на те, що під час шлюбу сторонами придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS], та зазначене житло може бути використане для проживання [PERSON] разом з дитиною. В той же час, наведене вище рішення суду підтверджує той факт, що [PERSON] разом з малолітньою дитиною мешкає за адресою: [ADDRESS] в орендованій квартирі. Висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 27.08.2014 року, яке міститься в матеріалах справи, підтверджує тільки факт проживання [PERSON] з дитиною в будинку по [ADDRESS] станом на серпень 2014 року, що і не заперечувалося сторонами (а.с.12, справа № 183/8149/14). Згідно договору оренди від 27 квітня 2015 року [PERSON] з 27 квітня 2015 року знімала житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], договір оренди укладений строком до 02 травня 2016 року. (а.с. 153, справа № 183/8149/14) Зазначений факт також підтверджується актом обстеження умов проживання від 10.08.2015 року (а.с.155, справа № 183/8149/14), та висновком Органу опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 25.09.2015 року (а.с.207, справа № 183/8149/14). Позивач [PERSON], на обґрунтування вимог посилалася також на матеріали цивільної справи № 183/4743/14, які були досліджені судом. Встановлено, що 11 грудня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесене рішення у справі № 183/4743/14 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею. В той же час, матеріалами цивільної справи та рішенням суду № 183/4743/14 підтверджується факт проживання [PERSON] з дитиною в будинку по [ADDRESS] станом до грудня 2014 року, що і не заперечувалося сторонами. Згідно до приписів ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно частини 2 статті 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом. Житлові правовідносини в Україні регулюються спеціальним законом - Житловим кодексом України. Так, на підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно вимог ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, згідно частин 2,3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи піки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень. Таким чином, дитина має право на користування житлом у тому випадку, якщо постійно (або тимчасово) проживає в жилому приміщенні разом з батьками (або одним з них), Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надане визначення терміну поняття місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. У відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Судом встановлено, що не заперечується сторонами, що [PERSON] 2010 року народження не був зареєстрований в жилому приміщенні - житловому будинку [ADDRESS], що підтверджується домовою книгою, крім того, зазначений факт визнаний та не заперечувався сторонами та у відповідності до ч. 1 ст.61 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню. Згідно довідки голови квартального комітету м. Новомосковська, долученої до нотаріальної справи, в спірному будинку ніхто не зареєстрований (т.1 а.с. 120) Представник позивача [PERSON] та інші сторони у справі не заперечували той факт, що [PERSON] з сином проживали в спірному будинку до квітня 2014 року, після чого переїхали і наймали житло у с. Слобожанське (с. Ювілейне) Дніпропетровського району, крім того, [PERSON] та [PERSON] мали намір продати будинок, розмістивши оголошення в мережі Інтернет. Судом встановлено, що з 31.10.2014 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України (т.1, а.с.10). Встановлено, що батько дитини - [PERSON] в спірному жилому будинку не був зареєстрований, не проживав в ньому з липня 2013 року, з 13.04.2006 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією паспорта громадянина України (т.1 а.с.139). В зв'язку з тим, що [PERSON] 2010 року народження на час укладення договору купівлі-продажу (09.11.2015 року) в спірному жилому приміщенні не був зареєстрований, з квітня 2014 року проживав разом з матір'ю - [PERSON] у с. Слобожанське (с. Ювілейне) Дніпропетровського району, його батько [PERSON] в спірному жилому приміщенні також не проживав, суд приходить до висновку, що під час укладення договору купівлі продажу будинку права дитини не були порушені та згода органу опіки та піклування для укладення договору не була необхідна. В зав'язку з наведеним, позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав відсутності згоди органу опіки та піклування для укладення договору та порушення прав дитини є необґрунтованими. Позивач [PERSON] також посилалася на те, договір є недійсним в зв'язку з порушенням нотаріусом вимог законодавства України, оскільки нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за місцем свого нотаріального округу, якщо нерухоме майно не розташоване на території зазначеного округу та одна із сторін не зареєстроване в такому округу, в зв'язку з чим, суд приходить до наступного. У відповідності до пункту 1 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 282/20595, місцем посвідчення правочину щодо відчуження або застави житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, проводиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцем реєстрації однієї із сторін відповідного правочину. Судом встановлено, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович здійснює нотаріальну діяльність у Дніпропетровському міському нотаріальному окрузі. Нерухоме майно, щодо якого вчинявся правочин, розташоване за адресою: [ADDRESS] сторони за договором зареєстровані: продавець [PERSON] - [ADDRESS] (т.1 а.с.139); покупець [PERSON] - [ADDRESS] (т.1, а.с.141) Таким чином, суд приходить до висновку, що приватний нотаріус не вправі був посвідчувати договір за місцем свого нотаріального округу, оскільки нерухоме майно не розташоване на території зазначеного округу та жодна із сторін не була зареєстрована у відповідному нотаріальному окрузі. В той же час, порушення які допущені нотаріусом, не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а можуть бути підставою для притягнення нотаріуса до дисциплінарної відповідальності. В зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним належить відмовити. Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, в разі відсутності такої згоди спір може бути вирішений судом. В той же час, при розгляді зазначеної справи позивач [PERSON] не зверталася до суду з вимогами про поділ майна подружжя. Крім того, у відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Оскільки [PERSON] не були заявлені вимоги про поділ майна подружжя, спірне майно на теперішній час є власністю іншої особи - [PERSON], в задоволенні зазначених вимог належить відмовити. В позовній заяві [PERSON] також просила суд скасувати запис про реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок, в той же час, позивачем не заявлялися позовні вимоги до відповідного органу реєстрації прав власності на нерухоме майно. Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно визначається Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постаново Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553). Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Крім того, як зазначалося вище, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про визнання права власності на спірне майно, в зв'язку з чим, вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок не підлягають задоволенню. В позовній заяві [PERSON] просила суд витребувати нерухоме майно - житловий будинок по [ADDRESS] Дніпропетровської області у набувача [PERSON] з посиланням на недобросовісність набувача, яка знала, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно)і яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод його права, в тому числі - витребування майна. Так, статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно правових позицій, висловлених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України, а саме, що майно загублене, було викрадене у власника або вибуло з володіння. Пунктом 25 вищенаведеної Постанови визначено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. На обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що мала місце змова [PERSON] та подружжя [PERSON], що підтверджується висновком інспектора Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровські області, за результатом розгляду матеріалів ЖЄО № 860 від 22.11.2015 року. В той же час, судом досліджені матеріали за заявою [PERSON], яка зареєстрована в ЖЄО № 860 від 22.11.2015 року Новомосковського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Згідно висновку № 1/4/358 від 27.11.2015 року встановлено, що [PERSON] в будинку по [ADDRESS] не проживала, а 22.11.2015 року в будинку чужі речі, викликала поліцію. В подальшому, [PERSON] повідомила, що придбала житловий будинок за договором купівлі-продажу. Так у грудні 2013 року в мережі Інтернет побачила оголошення про продаж будинку, разом з чоловіком [PERSON] відвідали зазначену адресу, де мешкали [PERSON] і [PERSON], які повідомили, що розлучаються, в зв'язку з чим, продають будинок. Оскільки [PERSON] не мала достатньо коштів для придбання нерухомості, то вони з чоловіком не купили будинок. У вересні - жовтня 2015 року [PERSON] зателефонував [PERSON], який підтвердив, що будинок ще продається, [PERSON] у вересні - жовтня 2015 року також постійно телефонувала [PERSON] та просила придбати будинок. Суд приходить до висновку, що позивачем, у відповідності до ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано доказів недобросовісності набувача [PERSON] У вищенаведеному висновку та матеріалах відсутні дані щодо будь-якої змови [PERSON] та [PERSON] Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до правових висновків, висловлених у п. 5 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України) Сам по собі факт того, що [PERSON] знала про те, що [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі, оскільки спілкувалася з ним, мала намір придбати будинок, не є доказом її недобросовісності. Так, при укладенні договору купівлі-продажу, як нотаріусу, так і покупцю [PERSON] були надані документи, які підтверджують право власності [PERSON] на будинок, які досліджені судом, а саме - договір купівлі-продажу, рішення суду про визнання за [PERSON] права особистої власності на будинок, в зв'язку з чим, [PERSON] не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, в зв'язку з чим, [PERSON] є добросовісним набувачем. На підставі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] заявлені вимоги про витребування майна з підстав недобросовісності набувача, в той же час, судом не встановлена недобросовісність дій відповідача [PERSON], за [PERSON] не визнане право власності на майно, в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити. Як зазначалося вище, право дитини на користування житлом регламентовані ч.1 ст. 160 СК України, ч. 2 ст. 176 СК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, частинами 2,3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства». Суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині визнання за [PERSON], [INFO] права користування 1/2 частиною житлового будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області належить відмовити з підстав, наведених судом вище при обґрунтуванні відмови в задоволенні вимог позивача в частині визнання правочину недійсним з підстав відсутності згоди органу опіки та піклування для укладення договору та порушення прав дитини, а саме, в зв'язку з тим, що дитина в спірному жилому приміщенні не була зареєстрована, батьки дитини на час укладення договору купівлі-продажу в спірному жилому приміщенні не проживали та не були зареєстровані, крім того, житлове приміщення є власністю іншої особи. Як зазначалося вище, позивач [PERSON] просила суд встановити факт порушення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем норм чинного законодавства при посвідченні договору купівлі-продажу житлового, в зв'язку з чим, суд приходить до наступного. У відповідності до частини 1 статті 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно приписів ч.2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, в тому числі справи про: 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення. В той же час, згідно частини 6 ст. 235 ЦПК України, якщо від встановлення факту виникає спір про право, такі вимоги розглядаються в порядку позовного провадження. Суд приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки встановлення факту порушення нотаріусом норм чинного законодавства не є фактом підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів. Законодавством України передбачено, що в разі порушення нотаріусом вимог чинного законодавства, особи, які не брали участь у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним позовом, в той же час, позивачем [PERSON] не заявлялося позовних вимог до приватного нотаріуса, в зв'язку з чим. в задоволенні зазначеної частини вимог також належить відмовити.. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed