Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

16.07.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовну заяву мотивовано тим, що у вересні 2013 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому в позику 50000 доларів США. Враховуючи давнє знайомство з відповідачем та те, що відповідач неодноразово брав у відповідача грошові кошти у позику та своєчасно їх повертав, позивачем було надано [PERSON] в борг 50000 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів [PERSON] надав [PERSON] розписку від 06.09.2013 року, згідно якої взяв гроші в сумі 50000 доларів США, які зобов`язався віддати за першою вимогою та сплачувати 2,5% від суми щомісячно. У травні 2019 року у позивача виникла потреба у грошах та він звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми. [PERSON] не повернув борг, тому позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про сплату боргу в порядку, передбаченому ст. 1049 ЦК України. Вказану вимогу відповідач отримав 03.06.2019 року, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення. Строк повернення суми сплинув 03.07.2019 р., відповідачем грошові кошти не повернуто. Позивач зазначає, що відповідачем повинно бути сплачено відсотки за користування грошовими коштами у сумі 87500 доларів США, але фактично сплачено лише 6538 доларів США, тому заборгованість по сплаті відсотків складає 80962 доларів США. Посилаючись на положення ст. ст. 525, 526, 1045, 1047, 1048, 1049 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 1288000 гривень в рахунок погашення боргу за договором позики та 2085581,12 гривень в рахунок сплати процентів від суми позики в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13.07.2019 р. До позову додано розрахунок заборгованості. 16.07.2019 р. автоматизований розподіл справи не відбувся у зв`язку з відсутністю суддів. 22.07.2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Кобзарю Ю.Ю. та ухвалою від 22.07.2019 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 30.07.2019 р. Підготовче судове засідання 30.07.2019 р. відкладено на 15.08.2019 р. у зв`язку з неявкою сторін. 15.08.2019 р. до суду надійшла заява відповідача, згідно якої він зазначив, що отримав у 2011 році у позивача 36000 доларів США, та протягом 2012-2018 років повернув останньому 57600 доларів США. 22.08.2019 року відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями призначення не відбулося у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів (закінчення терміну відрядження судді Кобзаря Ю.Ю.). Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Алексєєвій О.В. 26.03.2020 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання 23.04.2020 р. відкладено за клопотаннями представника позивача та відповідача, мотивованими запровадженням карантину. Підготовче судове засідання 29.05.2020 р. також відкладено у зв`язку з запровадженням карантинних заходів, пов`язаних з COVID-19. 29.05.2020 р. до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 01.06.2020 року позивачу відмовлено в задоволенні заяви від 29.05.2020 року про забезпечення позову. 29.05.2020 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву. Згідно вказаного відзиву, відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, 06.09.2013 р. грошові кошти у позивача в борг не отримував. Зазначив, що зі змісту розписки неможливо встановити, ким саме вона складена, та на чию користь, в ній не зазначено місце складення, відсутні ідентифікуючі особу відомості. Також, вказав, що у зв`язку з наявністю на розписці печатки ТОВ «Світанок-1», відповідачем по справі повинна бути саме ця юридична особа. Крім того, відповідач вказав, що позивач вже звертався до суду з безпідставним позовом до нього про стягнення неіснуючих боргів, зокрема, за розпискою від 02.10.2017 року. Рішенням суду по вказаній справі позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстави не укладення між сторонами договору позики 02.10.2017 р. Просив відмовити у задоволенні позову. До відзиву додано роздруківку з ЄДРПОУ та копію рішення Ширяївського районного суду у справі №518/1601/18 від 23.05.2019 р. 19.06.2020 року позивачем [PERSON] подано "Письмові заперечення, пояснення, аргументи", згідно яких зазначив, що між позивачем та відповідачем існують договірні відносини позики. Вказує, що відповідач був засновником та керівником ТОВ «Світанок-1» на день складення розписки від 06.09.2013 р., що пояснює наявність відбитку печатки вказаного товариства на розписці, водночас, розписку складено саме [PERSON] особисто як фізичною особою. Також, зазначив, що відповідач вводить суд в оману щодо звернень позивача до суду на підставі неіснуючих розписок, оскільки рішення суду у справі №518/1601/18 стосується розписки від 2017 року і не стосується вказаної справи. На підтвердження аргументів позивачем додано копію витягу з ЄДРПОУ за критерієм пошуку - «ЄДРПОУ 34858220». 21.08.2020 року позивачем надано заяву про збільшення позовних вимог та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Згідно заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 1365305 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики та 2654480,59 грн. в рахунок сплати процентів від суми позики та надано розрахунок. Ухвалою суду від 21.08.2020 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу та провадження на час її проведення зупинено. 13.01.2021 р. до суду надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою суду від 15.01.2021 року відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] від 13.01.2021 року про забезпечення позову. 16.02.2021 р. до суду надійшов висновок експерта та матеріали справи. Ухвалою суду від 22.02.2021 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 23.03.2021 р. Ухвалою суду від 23.03.2021 року за відсутності відповідача задоволено заяву представника позивача [PERSON] про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, підготовче судове засідання відкладено на 23.04.2021 р. та надано сторонам строк для надання відзиву та відповіді на відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 21.04.2021 року задоволено заяву позивача [PERSON] від 09.04.2021 року про забезпечення позову. Ухвалою від 23.04.2021 року за відсутності відповідача закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 20.05.2021 р. У судовому засіданні 20.05.2021 р. судом задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів, витребувано з архіву Ширяївського районного суду Одеської області цивільну справу №518/1601/18 (провадження №2/518/24/2019), оголошено перерву до 04.06.2021 р. У судовому засіданні 04.06.2021 р. задоволено клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, мотивоване його хворобою, наступне засідання призначено на 14.06.2021 р. У судовому засіданні 14.06.2021 р. позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначив, що ним було отримано у позивача позику у 2011 році у розмірі 36000 доларів США, але не грошима, а матеріальними цінностями - лісом, досками, будівельними матеріалами. Протягом 2011-2018 років ним було сплачено позивачу 56000 доларів США. При цьому, щороку він давав позивачу розписку на підтвердження свого боргу, оскільки позивач просив його про це. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до положень ст.. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 77-81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.. 1046-1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.. 1046). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.. 1047). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст.. 1048). Згідно ст.. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Статтею 604 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України з процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану. Відповідно до положень ст.. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З пояснень сторін, матеріалів справи, що розглядається та матеріалів справи №518/1601/18, зокрема, рішення від 23.05.2019 року, судом встановлено, що між сторонами у 2011 році виникли договірні відносини позики, за якими позивач позичив відповідачу 22000 доларів США та 130000 гривень, при цьому за договором відповідач повинен був сплачувати позивачу відсотки за користування позикою. Розписка, складена відповідачем у 2011 році за цим договором, не збереглася. У подальшому між сторонами з урахуванням всіх сплат, що відбувалися, щороку проводився розрахунок, за яким відповідач складав нову розписку про позикове зобов`язання, при цьому несплачені відсотки за користування позикою за попередній рік додавались до суми позики та встановлювався новий відсоток за користування позикою (при цьому, розписка від 2012 року у позивача також не збереглась). Так, 06.09.2013 року відповідачем складено розписку (що, також, підтверджено висновком експертизи), згідно якої він отримав у борг від [PERSON] кошти в сумі 50000 доларів США, які зобов`язався віддати за першою вимогою під 2,5% на місяць (30 % річних, що складає 15000 доларів США). Протягом 02.10.2013-02.10.2014 р. позивач отримав від відповідача 44000 грн. та зерновідходи вартістю 8250 грн., загалом в еквіваленті 5000 доларів США. Таким чином, відповідач сплатив позивачу за договором позики від 06.09.2013 р. частину боргу за відсотками у сумі 5000 доларів США, решту - 10000 доларів США позивачем додано до суми боргу (тіла 50000 доларів США). 02.10.2014 р. борг, що виник за позиковим зобов`язанням, підтвердженим розпискою від 06.09.2013 року, сторонами замінений новим позиковим зобов`язанням. Так, відповідачем складено розписку, згідно якої він отримав в борг у позивача 60000 доларів США, які зобов`язався віддати за першою вимогою під 2,5% на місяць. Аналогічно, 02.10.2015 року позикове зобов`язання, підтверджене розпискою від 02.10.2014 року, замінено новим позиковим зобов`язанням. Так, відповідачем складено розписку, згідно якої він отримав в борг у позивача 65000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою під 2,5% на місяць. 02.10.2016 року позикове зобов`язання, підтверджене розпискою від 02.10.2015 року, сторонами замінено новим позиковим зобов`язанням. Відповідачем складено розписку, згідно якої він отримав в борг у позивача 69500 доларів США та 65000 гривень, які він зобов`язався віддати за першою вимогою під 1,8% на місяць. 02.10.2017 року позикове зобов`язання, підтверджене розпискою від 02.10.2016 року, сторонами замінено новим позиковим зобов`язанням. Відповідачем складено розписку, згідно якої він отримав в борг у позивача 67000 доларів США та 35000 гривень, які зобов`язався віддати за першою вимогою під 1,5% на місяць. Протягом 02.10.2017 - 02.10.2018 року на виконання зобов`язання за розпискою від 02.10.2017 року відповідачем сплачено позивачу 4000 доларів США готівкою. Позивач [PERSON] звернувся до відповідача з письмовою вимогою про сплату боргу за розпискою від 02.10.2017 року в сумі 75060 доларів США та 41300 гривень, яку останній отримав 09.10.2018 року. 07.11.2018 року позивач звернувся до Ширяївського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики від 02.10.2017 р. При цьому, у позові зазначив, що передав відповідачу в цей день 67000 доларів США та 35000 гривень. Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 23.05.2019 року по справі №518/1601/18 у задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення обґрунтоване тим, що грошові кошти за розпискою від 02.10.2017 р. позивачем відповідачу не передавалися. Вказане рішення набрало законної сили 25.06.2019 р. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідача за розпискою від 06.09.2013 року згідно положень ст.. 604 ЦК України припинилося 02.10.2014 року за домовленістю сторін про його заміну новим зобов`язанням між цими ж сторонами (новацією), а саме договором позики, про що складено розписку. З наведеного випливає, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу за зобов`язанням, яке припинилося, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Таким чином, заходи забезпечення позову, застосовані судом відповідно до ухвали від 21.04.2021 року, підлягають скасуванню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed