Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та і інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS], оскільки останній систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім'ї. Крім того, позивач просить стягнути на її користь з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 15 700,00 грн. та 10000,00 моральної шкоду, а також понесені судові витрати по оплаті судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що вона разом із своїми дітьми [PERSON], [PERSON] є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також в спірній квартирі зареєстрований відповідач. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу проживання з відповідачем в одній квартирі стало не можливим, оскільки постійні конфлікти мають негативний вплив на психоемоційний стан дітей. [PERSON] неодноразово здійснював фізичне та психологічне насильство відносно позивача та дітей, в результаті чого вони змушенні були тікати з дому. Діти постійно відчувають страх, стривожені та знервовані. У вересні 2015 року позивач вийшла заміж та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Коли відповідач дізнався про одруження позивача він почав переслідувати її з дітьми, неодноразово вламувався до спірної квартири, псував житлове приміщення, самовільно змінив в квартирі замки, через що вона з дітьми не змогла потрпити до квартири. Крім того, відповідач вивіз телевізор та холодильник, хоча домовленості такої між сторонами досягнуто не було. Вартість встановлення нових замків та орієнтовна вартість телевізора і холодильника складає 15 700,00 грн., проте відповідач добровільно відмовляється відшкодовувати дані витрати. Крім того, своїми неправомірними діями щодо неї та їхніх спільних дітей, що виражаються у психологічному та фізичному насильстві, постійних викликів правоохоронних органів, перешкоджання відповідачем користуватись, розпоряджатись та володіти у повній мірі належній їй на праві власності квартирі, позивач зазначає, що їй завдано моральних страждань, які вона оцінює у 10 000,00 грн. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Додатково зазначив, що у квартирі [ADDRESS] відповідач, станом на день розгляду справи в суді не проживає понад 6 місяців. Особистих його речей у квартирі не має. Оскільки позивач разом із дітьми являються власниками даної квартири, а відповідач робить неможливим їх спільне проживання, через зокрема і систематичне руйнування житлового приміщення, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, про причини неявки суд не повідомив. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності або заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надано. Своїм процесуальним правом на подання суду заперечень проти позову відповідач також не скористався. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу - ? частини квартири, малолітньому [PERSON] - [INFO] - ? частини та неповнолітньому [PERSON], [INFO] - ? частини, що підтверджується даними свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2007 року виданого Дніпровською районною у м. Києві Державною адміністрацією та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданого 07.05.2012 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори (а.с.8,11,12). За даними довідки форми 3 виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 22.06.2016 року № 179 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач - [PERSON] з 2006, відповідач - [PERSON] з 2007 року та діти: [PERSON], [PERSON] з 2006 року. (а.с7). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ч. 1,4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За правилами ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідач систематично руйнує або псує квартиру [ADDRESS], а також, що відносно нього вчинялись попереджувальні заходи запобігання, які виявились без результатними. Також позивачем не доведено, що діями відповідача їй завдано майнової та моральної шкоди. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Як з'ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Надана позивачем заява повідомлення про кримінальне правопорушення зареєстроване в Журналі під № 753009 від 08.09.2016 року, на підтвердження обставин псування та систематичного руйнування відповідачем спірної квартири та розміру завданих матеріальних збитків вартості телевізора і холодильника, не доводить факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення та розмір завданої позивачу майнової шкоди, що виразилась у викраденні телевізора і холодильника відповідачем, як про те вказує позивач. Акт, яким встановлено аварійне відкриття замків у спірній квартирі від 08.09.2016 року так само не доводить, що така заміна відбулась у результаті неправомірних дій відповідача. А відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 15 700,00 грн., завданої в результаті викрадення телевізора та холодильника у квартирі [ADDRESS], а також аварійного відкриття дверей та заміни замків у вказаній квартирі не підлягають задоволенню. В порушення вимог ст. 23 ЦК України позивачем також не доведено завдану їй діями відповідача моральну шкоду. З довідки із Київської міської клінічної лікарні № 12 від 27.09.2016 року про наявний у позивача забій та звернення до правоохоронних органів, також не можливо встановити причетність відповідача до даної травми, тобто причинно-наслідквий зв»язок між діями відповідача та завданою позивачу шкодою. Суд приймає до уваги посилання позивача та її представника, що відповідач не несе витрат на утримання спірної квартири та не сплачує комунальні послуги і квартирну плату. Разом з тим, в розрізі даного спору, дана обставина не є підставою для виселення відповідача із квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed