Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 142 421,90 євро, що підтверджується розпискою та відповідно до якої відповідач зобов`язується повернути на протязі десяти місяців рівними частинами в розмірі 14 242 євро щомісячно, починаючи з 15 квітня 2019 року. У визначений час гроші не повернуті. Відповідно до розписки, відповідач в залог віддає та оформляє нотаріально виробничу базу, що знаходиться в [ADDRESS] . Просив стягнути суму боргу по офіційному курсу гривні до євро на день ухвалення рішення виходячи з суми 165 286,28 євро, що складається з : 142 421,90 євро сума основного боргу, 19 840,40 євро проценти за користування позикою за період з 15.03.2019 по 15.01.2020 року, 3 023,98 євро 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за період з 16.04.2019 року по 15.05.2020 року. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21 травня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Ухвалою суду від 28 травня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 03 липня 2020 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів, а саме відомостей щодо отримання джерела доходів позивача [PERSON] відмовлено. Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року в задоволенні клопотання [PERSON] про застосування зустрічного забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2020 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, витребувано оригінали документів , що містять підписи [PERSON] . Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року поновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року явку позивача [PERSON] визнано обов`язковою. У судовому засіданні 11 березня 2021 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що 14 березня 2019 року позичив відповідачу кошти в розмірі 142 421,90 євро , останній власноручно розписку не писав, за нього це зробив [PERSON] . Під час передачі коштів були присутні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Кошти були як в євро так і в доларах США. Відповідачем кошти не перераховувались. Відповідачем позичались кошти з метою створення бізнесу по перевезенню та експорту металобрухту. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача підтримав позовні вимоги пославшись на викладені в позовній заяві обставини та просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 5 341 903 грн. 81 коп. та судові витрати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що ніяких коштів у [PERSON] не позичав. Матеріальний стан позивача не дає йому можливості позичити таку суму коштів як 142 421,90 євро. Будь-яких коштів від позивача не отримував, а тому нічого йому не винен. Розписку не писав, текст розписки написаний [PERSON] на аркуші паперу, де вже мався його підпис. Нерухоме майно, що зазначене в розписці не є власністю відповідача. З позивачем не мав ніякого спільного бізнесу. Діяльність по металобрухту здійснював з [PERSON] , який йому заборгував кошти. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача позовні вимоги не визнав пославшись на обставини викладені в відзиві на позовну заяву та пояснив, що відсутній факт передачі коштів, а тому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18 (провадження № 61-15895св19) вказано, що: «відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої палати Верховний Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464-3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Судом установлено, що позивачем на підтвердження заявлених вимог надано документ ( без назви) наступного змісту: «Я, [PERSON] зобов`язуюсь віддати 142 421,90 є ( сто сорок дві тисячі чотириста двадцять один євро, 96 центів) на протязі десяти місяців рівними частинами в розмірі 14 242 Є щомісячно починаючи з 15.04.2019 року, [PERSON] . В залог отдаю і оформляю нотаріально виробничу базу, що знаходиться [ADDRESS] . Дата 14.03.2019 року. Підпис [PERSON] » Зі змісту зазначеного документу не вбачається відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів, а наявність зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин, таких як здійснення спільної діяльності , тощо. У судовому засіданні позивач [PERSON] не надав обґрунтованих пояснень з приводу кількості купюр та їх номіналу, яким чином обрахована сума боргу в євро включаючи євроценти , оскільки частина коштів передавалась у доларах США, яким чином відбувалась передача зазначеної суми коштів відповідачу, враховуючи ту обставину, що ці кошти при передачі ніхто не перераховував. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що був присутній при написанні розписки [PERSON] від імені [PERSON] , суму коштів не пам`ятає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає сторони протягом тривалого часу, ніякої підприємницької діяльності з відповідачем не здійснював. Знає, що [PERSON] позичив [PERSON] кошти для розвитку бізнесу. В його присутності відбувалась передача коштів. Кошти знаходились в темному пакеті, він бачив купюри номіналом по 50,100 євро та 100 доларів. Особисто ні позивач, ні відповідач в його присутності кошти не перераховували. Свідок [PERSON] суду пояснив, що між [PERSON] та [PERSON] виникли питання пов`язані зі спільною діяльністю щодо відправки вантажу . З позивачем [PERSON] знайомий з 2017 р., який був водієм у [PERSON] та не брав участі у даній діяльності на правах партнера. За проханням [PERSON] він написав розписку від імені [PERSON] , позика не обговорювалась, передачі грошових коштів не було. Розписку від імені відповідача писав під диктування [PERSON] , чому зазначена саме така сума йому невідомо. Про написання розписки відповідача не повідомив. Будь-яких пояснень щодо своїх дій з приводу написання розписки від імені іншої особи - відповідача по справі, не надав. Свідок [PERSON] пояснив, що знає відповідача протягом тривалого часу, займались спільним бізнесом, відносини нормальні. У 2019 році він не говорив йому про фінансові проблеми та що він позичив будь-які кошти. При написанні розписки та передачі грошей присутній не був. У даній справі не можна посилатися на показання свідків у підтвердження факту наявності між сторонами правовідносин щодо отримання в борг коштів, оскільки першочергове значення для вирішення правової природи відносин між учасниками справи має сама боргова розписка, а не будь-які інші пояснення учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Однак, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до норм ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed