Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 квітня 1991 року він уклав шлюб з відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року було розірвано. За час перебування у шлюбі подружжям було набуто наступне майно, а саме: земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] , автомобіль Toyota RAV4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2002; незавершене будівництво житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка і квартира зареєстровані за відповідачем, первинні документи, які підтверджують право власності знаходяться у відповідача, житловий будинок з господарськими спорудами є незавершеним будівництвом та його не введено в експлуатацію, автомобіль Toyota RAV4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2002 було відчужено відповідачем. Зазначає, що вартість земельної ділянки і незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами, становить 600 000,00 грн., вартість квартири становить 690 000, 00 грн., а вартість автомобіля на час відчуження складала 90 000,00 грн. Шлюбний договір між ними укладено не було, на підставі чого частки майна сторін відповідно до сімейного законодавства України є рівними. Зазначає, що відповідач не має наміру ділити набуте у шлюбі майно, через зазначені підстави у нього виникла необхідність звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, також зазначає, що вартість автомобілю повинна бути врахована при розподілі майна. Враховуючи, що вартість квартири дорівнює вартості земельної ділянки, незавершеного будівництва та відчуженого автомобіля, вважає, що майно порівну має бути розподілене виходячи саме із вартості такого. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Таким чином, незавершене будівництво житлового будинку з господарськими спорудами може бути визнано об`єктом права спільної сумісної власності та розподілено між подружжям. У зв`язку із чим, він просить визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та розподілити наступним чином: за позивачем визнати право власності на: земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; незавершене будівництво житлового будинку з спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; кошти, які могли бути отримані від продажу автомобіля Toyota RAV4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2002; за відповідачем визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14 січня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання позивача про витребування копій документів у відповідача, а саме: договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2927 від 15.09.2006 року та договір купівлі-продажу від 20.03.1998 року, яке на цей час так і не виконано. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, ст. 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 42, 48, 54, 55, 61, 63, 64, 70, 96), також відповідач про день та час розгляду справи повідомлялася шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 60), заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 13 жовтня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому\~засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20 квітня 1991 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , повторно виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 16 вересня 2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 450 (а. с. 7). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року у справі 205/8421/14ц шлюб між сторонами було розірвано, яке набрало законної сили 06 січня 2015 року (а. с. 8). За час сумісного життя у шлюбі сторонами було набуто наступне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка 13 серпня 2007 року зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 219161273 від 05.08.2020 року (а с. 9); земельна ділянка кадастровий номер № 1221411000:02:026:0030 площею 0.060 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та яка відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 254714 від 15 січня 2007 року, також належить [PERSON] (а. с. 10, 11). Частиною 2\~статті 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1\~статті 61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1\~статті 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно із частинами 1, 2\~статті 70 СК України\~ у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Позивач просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та на незавершене будівництво житлового будинку з спорудами, який розташований за вказаною адресою, та на кошти, які могли бути отримані від продажу автомобіля Toyota RAV4, а за відповідачем визнати право власності на квартиру [ADDRESS] . Загальна орієнтовна вартість вказаного майна зазначена позивачем на земельну ділянку та незавершене будівництво складає 600\~000 гривень, а також вартість транспортного засобу на час відчуження у розмірі 90\~000 гривень, та вартість квартири, яку позивач просить залишити на праві власності за відповідачем, становить 690\~000 гривень, що позивач вважає буде становити в цьому випадку рівні частки при поділі майна подружжя за кожним із сторін. Разом з тим, позивач не надає будь-яких доказів вартості майна подружжя, яке підлягає поділу між позивачем та відповідачем. Також в ході розгляду позивачем не було заявлено клопотання про призначення експертизи щодо визначення вартості спірного майна, хоча суд неодноразово у судових засіданнях роз`яснював право сторін заявляти зазначені клопотання, що позбавляє суд встановити саме рівність вартості майна подружжя за кожним із сторін. З урахуванням викладеного, суд не вбачає можливості здійснити поділ майна подружжя визнаючи за кожним із сторін право власності на конкретне нерухоме майно, оскільки їх частки в цьому випадку не будуть рівними. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо розташування на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами, про яке зазначає позивач, взагалі відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою зазначено про цільове її використання для ведення садівництва та відповідно до інформації Державного земельного кадастру зазначено про вид використання земельної ділянки садово-огородницька ділянка (а. с. 10-11). Що стосується вартості рухомого майна (транспортного засобу) то вона не підтверджена жодним належним доказом, а тому не може бути взята судом до уваги. Позивач стверджує, що спірний автомобіль Toyota RAV4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , є спільним майном подружжя, оскільки придбаний за спільні кошти в період шлюбу. Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач взагалі не надав підтвердження про придбання відповідного автомобілю, за ким з подружжя він був зареєстрований та його вартість, а отже не довів всупереч вимогам\~ст. 81 ЦПК України\~обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. Також суд враховує, що у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц та від 09.12.2020 у справі № 301/2231/17 зазначено, що «як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано достовірних доказів набуття права власності на автомобіль Toyota RAV4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , та взагалі щодо наявності незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , а також доказів вартості майна подружжя, яке підлягає поділу між сторонами. Згідно із ч. 1\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи по суті вказаний спір, який виник між сторонами щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1\~ст.3 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягають, так як не знайшли підтвердження під час розгляду справи. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141\~ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладено на позивача.

Outcome: dismissed