Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] 06.08.2019 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.01.2018 р. у справі № 336/3444/17 за його позовом до відповідача про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за ас вимушеного прогулу, вимоги задоволено частково. Позивача поновлено на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра». На думку позивача, не зважаючи на прийняте судом рішення, відновлюючи його на посаді, відповідач не припускав думки, що [PERSON] затримається на підприємстві. Непрямими доказами, які можуть підтвердити факт того, що він був відновлений на посаді тимчасово і не в тих повноваженнях, які мав до моменту незаконного звільнення, свідчать письмові докази: наказ про внесення змін до структури управління КП «НВК «Іскра» на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.01.2018 р. про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора з економічних питань на КП «НВК «Іскра» не видавався; наказ про введення до штатного розпису відділу керівництва (№100) одиниці заступника директора з економічних питань з відповідним окладом не видавався; повідомлення ДК «Укроборонпром» про зміну структури управління у зв`язку з виконанням рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.01.2018 р. не направлялось; відновлення на роботі позивача відбулося не в тих повноваженнях, які визначені в посадовій Інструкції заступника директора з економічних питань без повернення в підпорядкування підрозділів, які раніше підпорядковувались за цією посадою; робоче місце позивачу було виділено за територією прохідної підприємства. Вигравши у відповідача одну судову справу про незаконне звільнення, відбувався розгляд іншої судової справи, де предметом було його незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності. Так, 17.01.2018 р. в судовому засіданні він надав суду і представнику відповідача ключовий доказ відсутності з його сторони дисциплінарного проступку, за який його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Але представник відповідача заявив, що його відповідь на відзив з додатком «Таблиця № 1» містить інформацію з державної таємниці та запросив перерву у судовому засіданні. 22.01.2018 р. експертна комісія з режиму секретності КП «НВК «Іскра», прийняла рішення про присвоєння гриф «таємно» його відповіді на відзив з додатком «Таблиця №1», яке було затверджено протоколом № 286 від 22.01.2018 р. Після затвердження протоколу № 286 від 22.01.2018 р. директором КП «НВК «Іскра», був складений акт про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 р., у якому до нього застосовувалось дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення у відповідності до п.1 ст.41 КЗпП України. До його робочого місця завітала численна група працівників КП «НВК «Іскра», до якої входили в.о.начальника відділу безпеки Муц Ю. [PERSON] , провідний професіонал з антикорупційної діяльності відділу безпеки Бодня А.В [PERSON] , юрисконсульт Ревуцький С.В., начальник юридичного відділу Грицай Д.Ю., начальник відділу кадрів Барсукова А.А., які у присутності заступника директора по науці [PERSON] та в його присутності, зачитали акт про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 р., за яким він підлягав звільненню за розкриття державної таємниці. Свої заперечення він виклав у акті, які зводились до того, що незаконно відбулося засекречування та відсутні підстави для його звільнення. Йому був поставлений ультиматум: звільнення "за статтею" або за угодою сторін, що не відповідало його добровільному волевиявленню. Фактично до нього зі сторони відповідача було застосовано насильство, з одного боку на нього тиснули адміністративно, звинувачуючи у розкритті державної таємниці внаслідок чого він підлягав звільненню за дисциплінарний проступок, з іншого боку на нього тиснули психологічно, виставляючи злочинцем перед трудовим колективом, оголошуючи дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення цілою групою посадових осіб підприємства. Таким чином, вимушено подана ним заява про звільнення за угодою сторін, не має нічого спільного з добровільним волевиявленням сторін. Посилаючись на ст.ст.16, 202, 203, 207 ЦК України, зазначає, що безстроковий трудовий договір, який існував між позивачем та відповідачем, був припинений у письмовій формі на підставі правочину про звільнення за угодою сторін від 24.01.2018 р., який набув законної сили після підписання Чуб С.М. заяви про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 р., з однієї сторони, та підписання директором КП «НВК «Іскра» Пащенко Ю.О. наказу № 132-к від 24.01.2018 р. «Про звільнення», з другої сторони. Укладений правочин про звільнення за угодою сторін від 24.01.2018 р. не мав нічого спільного з добровільним волевиявленням сторін, а виражав лише волю відповідача, що не відповідає вимогам ч.3 ст.203 ЦК України. За позовом [PERSON] просить визнати правочин, укладений між позивачем та відповідачем про звільнення від 24.01.2018 р., на підставі наказу КП «НВК «Іскра» № 132-к від 24.01.2018 р. та заяви [PERSON] про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 р. недійсним, як такий, що не відповідає вільному волевиявленню сторін та здійснений під впливом насильства; поновити його на посаді заступника директора з економічних питань в Казенному підприємстві «Науково-виробничий комплекс «Іскра»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2018 р. до дня поновлення на роботі у подвійному розмірі, згідно ч.2 ст.231 ЦК України; стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати, яка йому належить після звільнення 24.01.2018 р.; судові витрати покласти на відповідача. Просив також поновити строки на звернення до суду з даним позовом, з підстав, викладених у письмовому клопотання (т.1 а.с.72-74). Ухвалою від 02.09.2019 р. відкрито провадження та призначено судове засідання на 10.10.2019 р. 10.10.2019 р. розгляд справи відкладено на 12.11.2019 р. на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 12.11.2019 р. розгляд справи відкладено на 10.12.2019 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 10.12.2019 р. у судовому засіданні оголошена перерва до 04.02.2020 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України для виклику свідків. 04.02.2020 р. в судовому засіданні оголошена перерва до 14.02.2020 р. перед дослідженням письмових документів на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України. 14.02.2020 р. в судовому засіданні оголошена перерва до 16.03.2020 р. через зайнятість судді у кримінальному провадженні. Позивач подав заяву про продовження розгляду справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити. В процесі розгляду справи подавав відповідь на відзив (т.1 а.с.125-134). Представник відповідача подала заяву про продовження розгляду справи за її відсутності, просить відмовити в задоволенні позову. В процесі розгляду справи подавала відзив на позов (т.1 а.с.86-99) та заперечення проти поновлення строку на звернення до суду з позовом (т.1 а.с.168-170). Вивчивши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено\~судом з\~наданих сторонами\~письмових доказів,\~у2012 р. наказом № 496-к від 03.04.2012 р. [PERSON] був прийнятий на роботу у відділ № 100 на посаду заступника директора з економічних питань (т.1 а.с.98). Наказом №1278-к від 19.06.2017 р. [PERSON] був звільнений у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням посади заступника директора з економічних питань (т.1 а.с.97). Наказом № 73-К від 16.01.2018 р. [PERSON] поновлений на посаді заступника директора з економічних питань на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/3444/17 від 15.01.2018 р. (т.1 а.с.95). 23.01.2018 р. [PERSON] подана заява про звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 24.01.2018 р. (т.1 а.с.99). Наказом від 24.01.2018 року №132-к [PERSON] було звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с.94). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36\~КЗпП України підставами припинення трудового договору є\~\~угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36\~КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36\~КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36\~КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу) Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1статті 36 КЗпП України(за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що у нього не було волевиявлення на звільнення з роботи, а подання заяви про звільнення за угодою сторін відбулося з огляду на тиск, який на нього чинився зі сторони керівництва КП «НВК «Іскра». Вказував, що складення акту про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 р. свідчить про те, що керівництво комбінату намагалось створити неприйнятні умови праці для нього та такі дії позивач розцінював, як ультиматум, що змусило його піти із займаної посади за власним бажанням. Позивач також зазначав, що подання ним заяви про звільнення за угодою сторін пов`язане з адміністративним та психологічним тиском на нього, його звинуваченням у розкритті державної таємниці в рамках кримінального провадження № 220180800000000014 від 30.01.2018 року та наявності «задуму» на його звільнення. Під психологічним тиском позивач, зокрема, вважає дії посадових осіб підприємства під час отримання в нього пояснень щодо обставин викладених в акті про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 року. [PERSON] вказує, що передумовою його звільнення було притягнення до дисциплінарної відповідальності за п. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі акту від 22.01.2018 року. Наведені доводи суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними доказами. Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Пункт 26 статуту КП «НВК Іскра» визначає, що поточне управління підприємством здійснюється директором підприємства. Стаття 149 КЗпП України визначає порядок застосування дисциплінарних стягнень та передбачає, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розпис. Позивач надав до суду акт про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 р. (т.1 а.с.24-27), який за своїм змістом не є наказом (розпорядженням) директора про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. Так, відповідно до положень пункту 12 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року подання працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Враховуючи викладене реалізація прав роботодавця передбачених нормами трудового законодавства не може вважатись примусом до звільнення працівника зазначена позиція викладена Верховним судом у справі № 813/4037/16. Відповідно до ст.\~81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів на підтвердження того, що керівництво комбінату здійснювало будь-які дії, спрямовані на спонукання позивача до звільнення не надано. Пояснення в судовому засіданні свідка [PERSON] щодо обставин оголошення позивачу акту від 22.01.2018 р. не свідчать про вчинення на [PERSON] психологічного тиску, оскільки такі дії підприємства узгоджуються з положеннями КЗпП України. Відсутність будь-якого тиску під час оголошення позивачу акту від 22.01.2018 р. підтвердили в суді і свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Будь-яких інших доказів на підтвердження тиску на [PERSON] з боку керівництва КП «НВК «Іскра» позивачем не надано, а отже позовні вимоги [PERSON] про визнання наказу про звільнення від 24.01.2018 р. та заяви про звільнення від 24.01.2018 р. недійсними і поновлення на посаді, не підлягають задволенню. Як похідні від вказаних вище позовних вимог, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати. Окрім того, з даним позовом [PERSON] звернувся до суду 06.08.2019 р., тобто більш, ніж через півтора року після звільнення. Стаття 233 Кодексу законів про працю України передбачає строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже для зазначеної позовної вимоги застосовується строк звернення до суду один місяць від дня вручення наказу про звільнення, а не від дня коли особа довідалась про порушення свого права, як вважає позивач, з посиланням на ч. 1 ст. 261 ЦК України. Відповідно до наказу № 132-к від 24.01.2018 р. про звільнення, [PERSON] отримав копію наказу 24.01.2018 р. За приписами ст.234 Кодексу законів про працю України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Таким чином законодавцем чітко визначено строки та момент початку перебігу строків на звернення до судів для вирішення трудових спорів, та можливість поновлення цього строку, саме зазначеним статтями КЗпП України. За аналізом зазначених норм права та фактичних обставин строк звернення позивачем до суду з вимогою про поновлення на роботі сплинув 24.02.2018 р. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. \~ \~ \~ \~Враховуючи вище викладене, суд не встановив будь-яких об`єктивних поважних причин для пропуску строку для звернення за захистом порушеного права, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, з огляду на ухвалення рішення на користь відповідача, суд не стягує з відповідача в дохід держави судовий збір. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed