Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до ПАТ «Креді [PERSON]», вказавши, що 20.03.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № 247/700679 на суму 45000 доларів США, за яким в касі банку [PERSON] було отримано кредитні кошти в сумі 227250 гривень. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено сплату позичальником кредитору комісійної винагороди за управління фінансовим кредитом в розмірі 0,15 % від фактичного залишку заборгованості по кредиту. Посилаючись, що управління фінансовим кредитом по суті не являється послугою на користь споживача, а є внутрішньою операцією банку під час виконання кредитного договору, позивач вказувала, що вказаний пункт договору є нікчемним. Посилаючись, що такий пункт договору є несправедливим та недійсним, [PERSON] просила визнати недійсним в зв'язку з його нікчемністю пункт 1.4 кредитного договору № 247/700679 від 20.03.2007 року. укладеного між [PERSON] та ПАТ «Креді [PERSON]». В судове засідання позивач не з'явилась, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Відповідач представника в судове засідання не направив, надавши суду письмові заперечення за позовом, в яких зазначив про незгоду з заявленими вимогами, посилаючись на вільність сторін при укладенні договору та відсутність підстав для визнання недійсним пункту договору. В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке. 20.03.2007 року між АТ «Індустріально-експортний банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 247/700679 (а.с. 3-9), за яким банк зобовязався надати позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в 45000 американських доларів за сплатою 11,2% річних на умовах, визначених договором строком з 20.03.2007 року по 19.03.2027 року. Пункт 1.4 кредитного договору передбачає, що щомісячно позичальник сплачує кредитору комісійну винагороду за управління фінансовим кредитом в розмірі 0,15% від фактичного залишку заборгованості по кредиту. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Як вказує ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частина 203 ч. 1 ЦК України, на яку позивач посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч. 1 ЦК України). Відповідно до ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Стаття 1054 ч. 1 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 47 ч. 8 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121 від 07.12.2000 року (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка ані на момент укладення договору, ані після цього не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору; в договорі містяться усі істотні умови та відомості, передбачені нормами чинного законодавства, повна інформація стосовно умов кредитування, в тому числі і в частині обовязку оплати комісійної винагороди за управління фінансовим кредитом. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав вважати, що оспорюваний позивачем пункт договору є несправедливим, порушує принцип добросовісності або призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, тож підстав для визнання недійсним оспорюваного пункту договору суд не вбачає. Крім того, на переконання суду, позивачем, який в силу ст. 11 ЦПК України вільний у формулюванні своїх вимог та визначенні підстав звернення з позовом, обрано спосіб захисту своїх прав, не передбачений ЦК України. Так, ст. 16 ч. 2 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 215 ч. 2 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі за N 6-308цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, у випадку невизнання іншою стороною недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Таким чином, оскільки позивач просив саме визнати недійсним пункт кредитного договору внаслідок його нікчемності, тож суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту свого права, який не може бути застосований судом, оскільки не передбачений ст. 16 ЦК України. Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог, а також заявлено про застосування захисту свого права у спосіб, який не передбачений законом, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed