Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відділу державної виконавчої служби Кіцманського районного управління юстиції, [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності на майно, виключення з акту опису майна та звільнення з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 квітня 2010 року він придбав транспортний засіб марки MERSEDES-BENZ Е-200, 1993 року випуску, кузов № [NUMBER], тип - легковий седан, реєстраційний № [NUMBER] на підставі генеральної довіреності яка була укладена між ним, [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої який діяв від імені власника [PERSON] та в його інтересах на підставі генеральної довіреності виданої 09 березня 2010 року. Вказував на те, що між [PERSON] та [PERSON] 09 березня 2010 року було укладено договір купівлі-продаж, що підтверджувався виданою генеральної довіреності з правом вчинення правочинів щодо експлуатації та продажу вказаного автомобіля, а факт продажу автомобіля підтверджується розпискою. Посилається на те, що в зв'язку із особистими обставинами та браком коштів одразу не провів належного оформлення транспортного засобу та в зв'язку із закінченням терміну дії довіреності, вирішив звернутися до Управління державної автомобільної інспекції УМВС України в Чернівецькій області для належного переоформлення даного автомобілю. Зазначає, що там йому стало відомо, що на автомобіль який є його власністю накладено арешт та звернувшись до попереднього власника [PERSON] він дізнався, що в зв'язку із кредитним боргом, який виник у останнього в 2013 році на його майно було накладено арешт, однак спірний автомобіль не був заставою кредитного договору, а тому просив задовольнити позов. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному об'ємі. Відповідач [PERSON] та його представник позов визнали в повному обсязі та проти його задоволення не заперечували. Представник ДВС Кіцманського РУЮ позов не визнав подав заперечення в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки, підстав для визнання права власності на вказане авто в [PERSON] немає а арешт на авто накладений відповідно до чинного законодавства і при погашенні боргу буде знятий. Вислухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пунктом 3 ч.1 ст.208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. З звіту про оцінку ринкової вартості автомобіля MERSEDES-BENZ Е-200, 1993 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] складеного 20 вересня 2013 року експертом Товарницькою Н.Д. вбачається, що ринкова вартість останнього станом на час виконання дослідження (вересень 2013 року) становить 45529 гривень, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а тому договір купівлі- продажу спірного автомобіля слід було вчиняти в письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.655 ЦК). Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що 02 квітня 2010 року він уклав в усній формі із третьою особою [PERSON], який в свою чергу діяв від імені власника [PERSON] та в його інтересах договір купівлі-продажу автомобіля, однак не посвідчили його нотаріально. Проте позивач отримав у користування вищезазначений автомобіль з правом повного ним розпорядження згідно генеральної довіреності (а.с. 7). На підставі виданої довіреності у позивача виникли права і обов'язки, що випливали саме із змісту довіреності, а саме: керування транспортним засобом, експлуатація, продаж,і т.д., а не придбання спірного автомобіля, оскільки за договором на представництво сторона, якій передано майно, права власності на нього не набуває і діє від імені власника цього майна. За змістом положень глави 17 ЦК України довіреність не є правочином, що породжує право власності у повіреної особи. Визнання факту укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу за наявності не скасованої довіреності на право керування спірним автомобілем суперечить змісту закону, що регулює спірні правовідносини. В матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами продавцем і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив всі істотні умови, необхідні для чинності такого договору купівлі-продажу, як того вимагають норми статей 202, 203, 207, п. 3 ст.208, ст.ст. 328, 626, 638, глави 54 ЦК України, п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388 (далі-Порядок). Вбачається, що спірний автомобіль згідно п.п.7, 8, 41, 43 вищезазначеного Порядку не знятий з обліку в органах ДАІ, залишається зареєстрованим за [PERSON], що видно з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] (а.с. 27), заява від останнього про зняття з обліку автомобіля не подавалась і його огляд органами ДАІ не здійснювався. Така заява не надходила і від позивача, який згідно з довіреності має на те повноваження. Сторони не вжили усіх заходів, передбачених актами цивільного законодавства щодо купівлі-продажу спірного автомобіля, а тому позивач не набув на нього права власності. Суд критично оцінює розписку та додаток № 1 до розписки (а.с. 9-10) оскільки їх природа виникнення суперечить між собою, так як з першої розписки вбачається, що [PERSON] продав дане авто [PERSON] 24.07.2013 року та не вказано суму коштів, за яку здійснено продаж авто, а відповідно до додатку до розписки датованої того ж числа [PERSON] отримав від [PERSON] в інтересах [PERSON] 7100 гривень за продаж автомобіля, що в свою чергу можна припускати, що кошти були сплачені за надання певних послуг, а ніяк не купівлю авто. Крім того, судом встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Кіцманського РУЮ Чернівецької області перебували виконавчі документи про стягнення з [PERSON] боргу на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 969651,66 грн., та на користь управління ПФУ в загальній сумі 4632,15 грн. Державним виконавцем у відповідності до ст. 17, 19, 20, 25 Закону України "Про виконавче провадження" було відкрито виконавче провадження та надано термін для добровільного виконання. Оскільки боржник у добровільний термін не погасив заборгованість, було надіслано запити до організацій, що реєструють майновий стан громадян. В свою чергу з супровідної направленої з ДВС до УДАІ УМВС України в Чернівецькій області та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 2010 року вбачається, що накладено арешт на рухоме майно [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року із змінами «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підставами на визнання права на звільнення майна з-під арешту можуть бути: право власності на описане майно або право володіння ним. Оскільки довіреність на право розпорядження автомобілем та розписки не свідчить про укладення сторонами договору купівлі-продажу автомобіля і не породжує права власності, у зв'язку з цим права позивача при накладенні арешту на спірний автомобіль порушені не були. Таким чином суд приходить до висновку, що визнання договору купівлі - продажу даного авто, що належить на праві власності [PERSON], суперечить закону, дії державного виконавця щодо накладення арешту на згаданий автомобіль є законними, підстави для зняття арешту з вказаного автомобіля відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed