Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-30 00:00:00

02.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за №54 що розташований в с. Веприн Радомишльського району Житомирської області по вул. Марти Худолій в порядку спадкування за заповітом після смерті баби. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 30.04.2003 року померла його баба, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої входить зазначений вище будинок. Ще за життя спадкодавець склала заповіт, яким заповіла все свої майно своїм внукам [PERSON] та [PERSON]. Один із спадкоємців по заповіту [PERSON] повідомив заявою, що він відмовляється від своєї частки спадщини. Позивач протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця вступив у володіння спадковим майном шляхом постійного догляду за будинком, проведенням ремонту, обробітком земельної ділянки, крім нього ніхто спадщину не приймав. Однак на сьогодні оформити свідоцтво про право на спадщину за заповітом позивач не може через те, що право власності на будинок №54 по вул. Марти Худолій в с. Веприн Радомишльського району Житомирської області не зареєстровано. В судове засідання позивач не зявився, в своїй позовній заяві просить розглянути справу без його присутності (а.с.3). Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує (а.с.32). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом ст.3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що [PERSON] 01.03.1993 року склала на випадок своєї смерті заповіт, згідно якого все своє майно заповіла своїм внукам [PERSON] та [PERSON], заповіт не змінено та не скасовано на день смерті заповідача(а.с.5). Заповідач [PERSON] померла 30.04.2003 року у віці 76 років в с. Веприн Радомишльського району Житомирської області (а.с.6), після її смерті відкрилася спадщина на майно, до складу якого входить житловий будинок за адресою : Житомирська область, Радомишльський район с. Веприн, вул. Марти Худолій, №54 з надвірними будівлями вартістю 42362 грн. (а.с.11). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Із матеріалів справи вбачається, що позивач порушив у суді спір про визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті баби [PERSON], померлої 30.04.2003 року, отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню чинне на той час законодавство, а саме, відповідні правила\~\~ЦК УРСР\~1963 року.\~\~ За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до ст. 548, 549 ЦК УРСР\~1963 рокудля придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно довідки виконкому Вишевицької сільської ради №315 від 05.02.2016 року за громадянкою [PERSON], яка померла 30.04.2003 року, рахується жилий будинок з належними до нього господарськими будівлями в с. Веприн по вул. Марти Худолій, №54, Радомишльського району Житомирської області. Крім померлої [PERSON] на день її смерті був зареєстрований її онук [PERSON] Спадщину в шестимісячний строк прийняли її онуки [PERSON] та [PERSON] шляхом догляду за будинком, обробітку земельної ділянки (а.с.15). Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок №54 в с. Веприн по вул. Марти Худолій, Радомишльського району Житомирської області, виготовленого 05.12.2015 року житловий будинок збудований в 1945 році, має інвентаризаційну вартість 42362 грн. (а.с.12-14). Як вбачається із довідки ФОП [PERSON] від 05.12.2015 року право власності на житловий будинок №54 по вулиці Марти Худолійв селі Веприн Радомишльського району Житомирської області не зареєстровано (а.с.10). Згідно виписок по господарських книг за 2001-2006 роки за вищевказаною адресою були прописані та рахується головою двору [PERSON] (померла 30.04.2003 року) та її онук [PERSON]; за 2006-2010 роки, 2011-2015 роки головою двору рахується [PERSON] (а.с.16-18). Згідно із п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка діяла на час виниклих правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Вишевицької сільської ради №315 від 05.02.2016 року, [PERSON] та [PERSON] є такими, що прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, а відтак прийнята спадщина на підставі ч. 2\~ст. 548 ЦК УРСР\~та належить їм з моменту відкриття спадщини (а.с.15). Розділом VІІ\~ЦК УРСР\~1963 року, а також спеціальним законодавством, зокрема,\~Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7\~"Про судову практику в справах про спадкування", згідно якогоза наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В той же час позивачем не надано доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. У відповідності до ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкоємцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Тому заява [PERSON] від 04.02.2016 році від своєї частини спадщини юридичного значення не має. Крім того, позивач звернувся з позовом до Вишевицької сільської ради, в той же час судом встановлено, що належним відповідачем являється спадкоємець за заповітом [PERSON], який разом із позивачем прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33\~ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Таким чином аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, а отже задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed