Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно посилаючись на те, що він є власником нерухомого майна, а саме житлового будинку по [ADDRESS]. Житловий будинок ним придбано згідно договору купівлі-продажу від 29.08.2001 року. Земельна ділянка знаходиться в його приватній власності та видана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарчих споруд та будівель. Він як власник в зв'язку з виниклою необхідністю провів реконструкцію та добудував нежитлову будівлю - гараж. Так як він є користувачем земельної ділянки, що підтверджується довідкою, виданою Покровською селищною радою Дніпропетровської області, та власником будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу вищезгаданого житлового будинку та він не порушив даною добудовою будь-яких прав інших осіб, з метою реалізації своїх прав він звернувся до Покровської селищної ради з заявою про оформлення права власності на нежитлову добудову та отримав відмову. Позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.1а-3). Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2015 року позовні вимоги - задоволено (а.с.20-22). В апеляційній скарзі (а.с.25-34) Прокурор Покровського району Дніпропетровської області просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки: - судом не було залучено до участі справи Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, до компетенції якої входить надання дозволу на виконання будівельних робіт, контроль за здійсненням будівельних робіт, прийняття в експлуатацію об'єктів та який є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури; - спірні об'єкти будівництва в експлуатацію згідно положенням ст.331 ЦК України не вводились; - питання щодо спірного самочинно збудованого нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного органу в розумінні ст.376 ЦК України, а тому суд незаконно визнав право власності на нього; - в матеріалах справи відсутні документи з приводу користування земельною ділянкою, на якій здійснено будівництво. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що позивач є власником спірного житлового будинку, але у зв'язку з відсутністю правовстановлюючої документації не має можливості в повному обсязі здійснювати права власника. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до ч.1 ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не з'ясував, що є предметом судового спору. З позовної заяви вбачається, що позивач посилався на проведення реконструкції та добудову лише однієї нежитлової будівлі: гаражу. При цьому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок по [ADDRESS] з іншими крім гаражу господарськими будівлями. В позовній заяві свої вимоги щодо будинку та інших господарських будівель позивачем не мотивовані. З матеріалів справи вбачається, що в наданій позивачем ксерокопії технічного паспорту зазначені інші господарські будівлі (а.с.8-10), ніж були придбані позивачем за договором купівлі-продажу від 29.08.2001 року (а.с.7), і згідно з відміткою БТІ ці будівлі є самочинним будівництвом, в тому числі самочинно добудовані до житлового будинку сіни а11-1 та а111-1. Разом з тим в позовній заяві позивач стверджує лише про самочинну реконструкції та перебудову лише гаражу. З цього приводу позивач в позовній заяві зазначив, що звернувся до відповідача з заявою про оформлення права власності на нежитлову добудову та отримав відмову. Відповідно до роз'яснень, наданих в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30.03.2012 року № 6, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Як вбачається зі справи, доказів звернення позивача до сільради з заявою щодо оформлення права власності на гараж та про відмову відповідача з цього питання позивачем суду не надано. Так само відсутні у справі і докази звернення позивача до сільради щодо оформлення права власності на інші самочинно збудовані нежитлові будівлі та щодо добудови до житлового будинку сіней а11-1 та а111-1. Зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Звертаючись до суду з позовом до відповідача, позивач не обгрунтував свої вимоги, а саме: яким чином та які його права, свободи чи інтереси з питання, що є предметом спору в суді, порушені, невизнані або оспорювані відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи, питання визнання права власності на самочинне будівництво не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано суду доказів щодо порушення відповідачем його прав, свобод чи інтересів з приводу узаконення об'єктів самочинного будівництва, а також доказів того, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Встановивши наявність самоочинного булівництва, суд першої інстанції всепереч вимогам ст.ст.214,215 ЦПК України не вирішів питання та не зазначив в судовому рішенні, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, а якщо були, то ким. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків судом обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. З огляду на вищенаведене та оскільки обставини по справі досліджені у повному обсязі, колегія суддів вважає за необхідне ухвалити нове рішення про відмову [PERSON] в задоволенні позову про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed