Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

24.07.2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Громадської організації «Комітет народного контролю» (Відповідач), про захист честі та гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди (а.с.2-7). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Маліновської В.М. від 30.07.2015р. відкрито провадження у цивільній справі, а справу призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.14). В судовому засіданні 10.03.2016р. Позивач подав заяву про уточнення, в якій уточнив назву Відповідача, а саме Відповідачем по вказаній справі визначено - Громадську організацію «Всеукраїнський комітет народного контролю» (а.с.80). Свої вимоги з урахуванням письмових пояснень (а.с.32-37) Позивач мотивував тим, що 30 квітня 2015 року журналістом [PERSON] в мережі Інтернет на сайті Громадської організації «Комітет народного контролю» було опубліковано статтю під голосною назвою «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера», в якій говориться про те, що: «Після перемоги Євромайдану до парламенту та Київради потрапило багато «нових» облич зі складу колишніх регіоналів. Серед них - скандальновідомий забудовник, кум та бізнес-партнер [PERSON] [PERSON]». Також Позивач обвинувачується у вчиненні корупційних та незаконних дій, що стосуються будівництва в [ADDRESS], [ADDRESS]. Інформація, що міститься у вказаній статті порушує право Позивача на честь, гідність та ділову репутацію та наносить моральну шкоду, адже є недостовірною. Так, Позивач ніколи не входив до складу Партії Регіонів, що підтверджується довідкою № 117 від 28.02.2014 року, наданою Головою Київської міської організації «Партії Регіонів» Новохатько Л.М., а отже називати Позивача екс регіоналом, що потрапив до Київради є не тільки неправдивою інформацією, а навіть образою, з огляду на події, що відбулися в Україні за останній період. Дійсно, як зазначено в оскаржуваній статті, Позивач займає посаду першого заступника Голови постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування. Проте слідом за цією тезою автор статті абсолютно безпідставно зазначає про те, що «Робоча група, очолювана [PERSON] регулярно порушує положення та вимоги регламенту роботи робочих груп, чим допомагає забудовникам реалізувати незаконні будівництва», що є абсолютно голослівним та необгрунтованим твердженням, адже за весь період своєї роботи на цій посаді, Позивач ніколи не припускався порушень законодавства, про що свідчить його бездоганна репутація. Окрім того, 14.05.2015 року депутати Київради підтримали ініціативу Позивача щодо виділення коштів на проектування та реконструкцію спеціалізованої школи для дітей із обмеженими можливостями на базі діючої загальноосвітньої школи № 289 на вулиці Славгородській, 14. Також Позивач брав участь в громадських зборах, що стосувалися незаконного спорудження житлового комплексу за адресою м. Київ, вул. Крупська, 4а, що відбулися 12.09.2014р., на яких Позивач зазначив про наявні порушення з боку забудовника та протиправність такої забудови. З 2011 року по теперішній час Позивач є Головою Правління Благодійної організації «Благодійний фонд «Наш дім -Дарниця». Зазначене свідчить про те, що Позивач активно відстоює позицію громадськості, бореться з незаконними будівництвами, займається благодійністю та ініціює проектування та будування важливих соціальних об'єктів. Щодо «кумовства» Позивача з [PERSON], то в законодавстві України в жодному законодавчому акті немає такого поняття як «кум», а з ким та як спілкуватись є особистим правом та вибором Позивача, засуджувати чи обговорювати яке Відповідач не мав ніякого права. Також в статті вказується: «Під керівництвом [PERSON] розглядалося питання щодо незаконного будівництва на [ADDRESS]», що говорить лише про те, що Позивач відповідально ставиться до своїх обов'язків, і саме з цієї підстави і було скликано збори для розгляду такого важливого питання. Далі автором взагалі зазначається приголомшуюча інформація: «Найбільше здивування чекало на «Комітет Народного Контролю» коли ми дізналися, що очільник робочої групи, яка розглядає факт незаконного будівництва по [ADDRESS] бізнес-партнер забудовника - директора КП «Житоінвестбуд-УКБ» [PERSON], [PERSON] є співвласником ТОВ «Видавничий дім «СЛАЙ-УНІВЕРСАЛ», яке чомусь не книги друкує, а будівництвом займається. У співпраці [PERSON] та [PERSON] реалізовують будівництво по [ADDRESS], де ТОВ «Видавничий дім «Слай-Універсал» є замовником будівельних робіт, а КП «Житлоінвестбуд-УКБ» - забудовником». Позивач зазначив, що він не є співвласником ТОВ «Видавничий дім «Слай-універсал» та не займається особисто ніякими будівництвами, не очолює жодних компаній та не керує жодними будівельними проектами. Окрім того, теза про те, що Позивач разом з [PERSON] реалізовують будівництво взагалі є просто нахабним наклепом, адже автор не привів жодних обгрунтувань даному висловлюванню, ним не надано жодних доказів того, що така співпраця має місце. З огляду на вищевикладене, інформація, що була поширена Відповідачем, абсолютно не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права Позивача, що виражається у негативному упередженому ставленні до нього з боку осіб, які прочитали дану статтю чи читатимуть в майбутньому, що суттєво псує його репутацію, як чесного та відданого працівника. Поширена інформація формує думку, що Позивач дійсно раніше був в складі Партії Регіонів, а його діяльність тісно пов'язана з корупцією та беззаконням. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням заяви про уточнення (а.с.80) Позивач просив: 1) визнати недостовірною інформацію, що зазначена в статті під назвою «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера», що була опублікована на сайті Громадської організації «Всеукраїнський комітет народного контролю» 30 квітня 2015 року, а саме належність Позивача до складу Партії регіонів, зв'язок останнього з незаконними та корупційними діями, незаконними будівництвами, а також те, що Позивач є скандальновідомим забудовником та кумом [PERSON]; 2) заборонити Відповідачу в подальшому поширювати подібну інформацію про Відповідача; 3) зобов'язати Відповідача спростувати інформацію про Позивача, у той самий спосіб в який вона була поширена; 4) стягнути з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду у розмірі 1 грн.; 5) зобов'язання щодо сплати судового збору покласти на Відповідача. Відповідач подав суду заперечення проти позову (а.с.54-58), в яких зазначив, що вимоги позивача є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо авторства чи перебування у власності відповідача веб-сайту, на якому ніби розміщена оскаржувана позивачем стаття. Щодо недостовірності інформації, відображеної в «оспорюваній статті», Позивачем не було доведено жодними належними та допустимими доказами недостовірність даної інформації. З приводу відповіді Київської міської організації Партії Регіонів щодо того, що Позивачем не подавалась заява про вступ до Партії Регіонів, Відповідач зауважив, що в зв'язку з тим, що політичні партії мають організовану структуру та регіональні осередки, то відповідь про те, що Позивач не перебував у складі Київської міської організації Партії Регіонів ще не заперечує перебування [PERSON] у, наприклад, Київському міському осередку Партії Регіонів чи у будь-якому іншому осередку цієї ж партії по всій території України. Щодо іншої інформації у статті, то переважна більшість суджень мають оціночний характер, що виключає відповідальність Відповідача за їх висловлення. Також інформація, яка містить фактичні дані щодо [PERSON], зазначена в оскаржуваній статті, була поширена у інтернет-виданнях та засобах масової інформації, а також у певних офіційних джерелах ще задовго до дати, визначеної Позивачем. Водночас, діяльність суспільно-політичного діяча [PERSON] є предметом суспільного інтересу. Щодо позовних вимог Позивача стосовно заборони поширювати про нього подібну інформацію, то вони мають явну складову цензури, яка заборонена чинним законодавством України. Так, у діях Громадської організації «Всеукраїнський комітет народного контролю» і вказаного Позивачем журналіста, відсутня протиправна поведінка, за відсутності якої є неможливим завдання моральної шкоди (втрат немайнового характеру) Позивачу, крім того, вини журналіста та Відповідача у тому, що засобами масової інформації була висвітлена тема, яка становить суспільний інтерес - немає. Так, Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність понесених ним втрат немайнового характеру саме через дії журналіста та Громадської організації, а також не надано жодного доказу і обгрунтування щодо заподіяння моральної шкоди саме на вказану суму. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник Відповідача - [PERSON] проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у запереченнях. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» та ст. 200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію (ст. 6 Закону). Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно частин 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова від 27.02.2009р. № 1), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Судом встановлено, що у мережі Інтернет на веб-сайті http://old.knk.media була розміщена стаття «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера» (а.с.38-39). У вказаній статті зазначено: «Після перемоги Євромайдану до парламенту та Київради потрапило багато «нових» облич зі складу колишніх регіоналів. Серед них - скандальновідомий забудовник, кум та бізнес-партнер [PERSON] [PERSON]. За президентства [PERSON] був радником екс-голови КМДА [PERSON]. Наш екс-регіонал пройшовши від «УДАРу» до Київради, трудиться на благо киян у кріслі першого заступника Голови постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування. Але, як помітили активісти «Комітету Народного Контролю», користі від цього більше забудовникам, ніж жителям столиці. Робоча група, очолювана [PERSON], регулярно порушує положення та вимоги регламенту роботи робочих груп, чим допомагає забудовникам реалізовувати незаконні будівництва. Під керівництвом згаданого депутата має розглянутися незаконне будівництво по [ADDRESS]. Вперше робоча група засідала з цього приводу 18 березня, про шо не було попереджено жодного (!) з представників ініціативної групи чи громадських активістів. Напередодні засідання члени «Комітету Народного Контролю» дізнатися про розгляд резонансного будівництва та вирішили не лише особисто бути там присутніми, а й про всяк випадок нагадати ініціативній групі про майбутнє дійство. І не дарма - лише завдяки нашій завбачливості громадськість була повідомлена про розгляд їхнього питання та мала можливість висловити свою думку. Цікаво, що на засіданні були присутні аж три представники забудовника, яких, на відміну від громади, було попереджено. Проте найбільше здивування чекало на «Комітет Народного Контролю» коли ми дізналися, що очільник робочої групи, яка розглядає факт незаконного будівництва по [ADDRESS] бізнес-партнер забудовника - директора КП «Житоінвест-УКБ» [PERSON]! [PERSON] є співвласником ТОВ «Видавничий дім «СЛАЙ-УНІВЕРСАЛ», яке чомусь не книги друкує, а будівництвом займається. У співпраці [PERSON] та [PERSON] реалізовують будівництво по [ADDRESS], де ТОВ «Видавничий дім «СЛАЙ-УНІВЕРСАЛ» є замовником будівельних робіт, а КП «Житлоінвестбуд-УКБ» - забудовником. Цей кричущий прояв корупції та відкритої зневаги до громадськості, потурання незаконним забудовникам «Комітет Народного Контролю» не залишив без уваги. Одна з активісток звернулась з даного приводу зі скаргою до постійної комісії Київради з питань дотримання законності, правопорядку та боротьби з корупцією, що відображено у порядку денному комісії на 30.04.2015р. Ми вимагаємо аби правоохоронні органи втрутилися у дану ситуацію і ті, хто покривав факт корупції та конфлікту інтересів були покарані, а розгляд проблеми незаконного будівництва був переданий іншій робочій групі.». Згідно п. 9 Постанови від 27.02.2009р. № 1 відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. В силу п.12 Постанови від 27.02.2009р. № 1, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Автором статті визначено журналіст ГО «ВКНК» [PERSON], проте в судовому засіданні не було встановлено її місце проживання, і жодних клопотань Позивача в порядку ст.33ЦПК України не надходило, відтак належним відповідачем по справі є власник веб-сайта http://old.knk.media, на якому розміщена стаття «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера», оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. В судовому засіданні 10.03.2016р. Відповідач заперечив, що він є власником веб-сайту http://old.knk.media та той факт, що [PERSON] працює у Відповідача на посаді журналіста, в зв'язку з чим представник Позивача - [PERSON] просила суд оголосити перерву по справі для підготовки письмового клопотання про витребування документів та інформації щодо власника вказаного веб-сайту та клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача - [PERSON]. Після роз'яснення положень ст. 33 ЦПК України, судом оголошено перерву до 26.04.2016р. Разом з тим, в судовому засіданні 26.04.2016р. представником Позивача не було подано клопотання про витребування інформації про власника веб-сайту http://old.knk.media, відтак, виходячи з положень ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, оскільки Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме Відповідач - громадська організація «Всеукраїнський комітет народного контролю» є власником веб-сайту http://old.knk.media, на якому була розміщена стаття «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера», суд при вирішенні справи виходить з наданих сторонами доказів та в межах заявлених ними вимог. Позивач зазначив, що інформація, що міститься у вказаній статті порушує його право на честь, гідність та ділову репутацію та наносить моральну шкоду, адже є недостовірною. Позивач на підтвердження порушення особистих немайнових прав Позивача внаслідок недостовірності поширеної щодо нього інформації у статті «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера», зазначив, що з боку осіб, які прочитали дану статтю чи читатимуть в майбутньому складеться негативне упереджене ставлення до Позивача, що суттєво псує його репутацію, як чесного та відданого працівника, водночас поширена інформація формує думку, що Позивач дійсно раніше був в складі Партії Регіонів, а його діяльність тісно пов'язана з корупцією та беззаконням. На підтвердження недостовірності поширеної щодо Позивача інформації у статті під назвою «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера», зокрема щодо членства в Партії Регіонів, [PERSON] надав суду довідку Київської міської організації «Партії Регіонів» № 117 від 28.02.2014р., в якій визначено, що з моменту створення Політичної партії «ПАРТІЯ РЕГІОНІВ» до 28.02.2014р. серед членів Партії Регіонів [PERSON] не перебував та за вказаний період заяви до політичної партії «Партія Регіонів» про бажання стати членом цієї партії від [PERSON] не надходило (а.с.12). Разом з тим, судом критично оцінює зазначену довідку № 117 від 28.02.2014р. як належний доказ на підтвердження того, що Позивач не перебував серед членів партії «Партія Регіонів», оскільки по-перше, вказана довідка містить інформацію станом на 28.02.2014р., по-друге, суду не надано доказів, що Київська міська організація «Партія Регіонів» відповідно до Статуту політичної партії веде реєстр чи будь-яким іншим чином володіє інформацією щодо громадян, які подавали заяви про вступ до політичної партії «Партія Регіонів» на всій території України, зокрема по обласних, міських, районних організацій політичної партії «Партія Регіонів» та її первинних осередків, визначених Статутом. Крім того, з огляду на зміст статті «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера» суд вважає, що у вказаній статті фактично відсутні чіткі твердження про те, що позивач був саме членом Партії Регіонів, оскільки у статті містяться звороти та словосполучення узагальнюючого характеру, щодо приналежності певних осіб до попередньої влади чи осіб, які очолювали певні органи чи займали посади, і вживання певних слів здійснено у певному контексті, а саме: «колишніх регіоналів», «нині екс-регіонал пройшовши від «УДАРу»…». Також з роздруківки з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в порядку відкритого доступу встановлено, що одним із засновників ТОВ «Видавничий дім «СЛАЙ-УНІВЕРСАЛ» визначено [PERSON], який в той же час виступає і одним із кінцевих бенефіціарів вказаної юридичної особи. Одним із видів діяльності вказаної юридичної особи зазначено: - код КВЕД «Будівництво житлових і нежитлових будівель» (а.с.72-75). Пунктом 18 Постанови від 27.02.2009р. № 1, зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, Позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт порушення Відповідачем особистих немайнових прав Позивача, зокрема які б підтверджували недостовірність інформації щодо нього, яка була викладена в статті «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера», за виключенням доказів на підтвердження інформації щодо перебування в членах політичної партії «Партія Регіонів», правова оцінка яким була надана судом у встановленому порядку. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно п. 19 зазначеної Постанови, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції Таким чином, суд дійшов висновку, що інформація, викладена в статті «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера» та яка стосувалась Позивача, зокрема щодо його причетності до сприяння забудовникам в реалізації незаконних будівництв та відстоювання власних бізнес інтересів у будівництві відповідних об'єктів нерухомості, викладена у вказаній статті як оціночні судження журналіста [PERSON], а саме як фактично припущення щодо певних подій, оскільки поширена в сюжеті інформація не є ствердженням та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, а містить лише думки та переконання [PERSON] щодо можливих дій, вчинених Позивачем. Окрім того, пунктом 21 Постанови передбачено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Так, оскільки Позивач займає державну посаду - першого заступника Голови постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури і землекористування, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у містобудівній діяльності, та його діяльність становить суспільний інтерес. Суд приходить до висновку, що журналіст у оскаржуваній статті у більшості вживала оціночні судження, які сприймаються саме в контексті поданої нею інформації про Позивача як особу, що займає певну посаду, а інформація щодо причетності Позивача до ТОВ «Слай-Універсал», яка ніби-то займається будівництвом, оскільки інформація про те, що він є співзасновником цього товариства, яке одним із видів діяльності вказало будівництво, взагалі міститься у відкритих джерелах інформації. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, Позивач зазначив, що неправомірними діями Відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка виразилися у переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв'язку з тим, що будучи чесним та добропорядним, був ображений та принижений недостовірною інформацією про себе. Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого він виходив, оцінюючи шкоду у розмірі 1 грн. При цьому, слід зазначити, що в прохальній частині позовної заяви [PERSON] не зазначив, яка саме інформація є недостовірною та підлягає спростуванню, як така, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, зокрема не вказано конкретні речення, послідовність слів у контексті статті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, що саме Відповідач несе відповідальність за зміст статті «Екс-регіонал покриває корупцію бізнес-партнера» та той факт, що викладена в статті інформація не відповідає дійсності та є неправдивою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] до громадської організації «Всеукраїнський комітет народного контролю» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - задоволенню не підлягає. На підставі ст. 3, 32, 34 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 5, 6, 47-1 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 15, 16, 23, 200, 201, 275, 277, 297, 299, 1167 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року,

Outcome: dismissed