Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

05 червня 2020 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Свій позов обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 04.07.1994 р., видане фондом комунального майна Броварського міськвиконкому 04.07.1994р. № 894. Згідно до вказаного свідоцтва про право власності, іншим співвласником спірної квартири [ADDRESS] є її син - [PERSON] , [INFO] . На даний час в спірній квартирі зареєстровані: син позивача - [PERSON] та його колишня дружина - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними розірвано Броварським міськрайонним судом Київської області 24.01.2020 р. В позовній заяві про розірвання шлюбу позивач [PERSON] зазначала, що на даний час сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть, спільним побутом не пов`язані, не бажають відновлювати сімейні відносини. Спору про майно немає. В дійсності відповідач [PERSON] не проживає зі своїм чоловіком [PERSON] вже більше двох років. Переїхала більш як два роки на нове місце проживання. Будь яких відносин із [PERSON] не підтримує, її речі в квартирі відсутні. Нове місце її проживання не відоме. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача в квартирі, яка належить їй на праві власності, порушує її право на вільне володіння, розпорядження і користування майном на власний розсуд, вона вимушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які нараховуються на відповідача. 03 липня 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12 жовтня 2020 року. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги повністю. Надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Просили позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник заявили клопотання про допит позивача [PERSON] як свідка у справі. Відповідно ч.1 ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Допитана позивач [PERSON] в судовому засіданні як свідок, суду повідомила, що вони із сином [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується наданим свідоцтвом про право власності. Після одруження, її невістка [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі, але оскільки шлюб виявився невдалим за позовом [PERSON] шлюб між нею та [PERSON] було розірвано за рішенням суду у січні 2020 року. Позивач зазначила, що її син та [PERSON] не проживають разом за вказаною адресою вже більш ніж два роки. [PERSON] самостійно зібрала речі та переїхала за іншим місцем проживання, яке позивачу не відомо. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши позивача та її представника, допитавши позивача як свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності, належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 04.07.1994 р., видане фондом комунального майна Броварського міськвиконкому 04.07.1994р. № 894. Із інформації від 19 червня 2020 року за № 06-11/2245 наданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" за вказаною вище адресою зареєстрована з 22 вересня 2005 року [PERSON] , [INFO] . 24 січня 2020 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області позов про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] задоволено, шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді, встановлено, що сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть, спільним побутом не пов`язані, не бажають відновлювати сімейні відносини. Спору про майно не мають. У Акті обстеження житлово-побутових умов від 18.02.2020 р. складеного депутатом Броварської міської ради Тютюнником А.А., на підставі звернення [PERSON] проведено обстеження кв. [ADDRESS] , зі слів [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 2017 р. за місцем реєстрації не проживає. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме враховуючи, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується квартирою, суд вважає за можливе визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved