Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовом до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, третя особа: Відділ Держгеокадастру у Казанківському районі Миколаївської області про набуття права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є спадкоємцем свого померлого батька [PERSON], який помер 20.04.2015 року. За життя, [PERSON] був членом колишнього колгоспу «імені Петровського» Казанківського району Миколаївської області та мав право на земельну частку (пай) відповідно до рішення Казанківської селищної ради від 07.04.2000 року № 14/176. Після смерті батька, була відкрита спадщина до складу якої не увійшла земельна частка (пай) [PERSON], яку було виділено рішенням Казанківської селищної ради від 07.04.2000 року №14/176. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд, визнати за ним право власності на земельну частку (пай) виділену на імя його покійного батька [PERSON] за рішенням № 14/176 Казанківської селищної ради від 07.04.2000 року про яке позивач довідався в травні 2017 року, яке до теперішнього часу ніяким органом не скасоване та ніким не витребувано. Ухвалою суду від 18.10.2018 року провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання, визначено учасникам справи строки для подання до суду відзиву, зустрічного позову, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Відповідач не погодившись із позовними вимогами позивача подав до суду відзив від 01.11.2018 року № 1788/03-15, де зазначив, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Крім того, позивачем не було надано суду доказів того, що батько позивача розпочав процедуру приватизації землі, оскільки ним не отримувався сертифікат на право на земельну частку (пай) тощо. До вказаного відзиву було надано копію ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 12.07.2017 року у справі № 478/2033/16-ц, та пояснено суду, що позивач достеменно знаючи про існування рішення сільської ради від 07.04.2000 року звертався в 2016 році до суду з позовними вимогами щодо визнання за ним права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. За результатами розгляду позовних вимог, рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 29.05.2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 12.07.2017 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Ухвалою суду від 10.12.2018 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив суду, що позивач є сином [PERSON], який помер 20.04.2015 року. В свою чергу, за життя [PERSON] був членом колишнього колгоспу «імені Петровського» Казанківського району Миколаївської області та на підставі рішення Казанківської селищної ради від 07.04.2000 року № 14/176 отримав право на земельну частку (пай) у звязку з передачею із земель державного резервного фонду Казанківської селищної ради в землі колективної власності загальною площею 291,43 га для пропущених та новоприбулих членів колективних сільськогосподарських підприємств. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила суду, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, оскільки знав про наявність рішення Казанківської селищної ради від 07.04.2000 року № 14/176, про що свідчить його звернення до суду в 2016 році з вимогами щодо визнання за ним права на земельну частку (пай). При цьому, батько позивача не отримував права на земельну частку (пай), не розпочав процедуру приватизації землі, не отримував сертифікату про право на земельну частку (пай). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з п. "г" ч. 1\~ст. 81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК\~України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності, зокрема на земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З огляду на ст. 1225 ЦК\~України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування із збереженням її цільового призначення при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом (пункт 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Як вбачається з пояснень представника позивача та досліджених матеріалів справи, [PERSON] був членом колишнього колгоспу «імені Петровського», проте не був включений до списку, який додавався до Державного акта на право колективної власності на землю вказаного сільськогосподарського підприємства. Рішенням Казанківської селищної ради від 07.04.2000 року № 14/176 було переведено із земель резервного фонду в землі колективної власності земельну ділянку площею 291,43 га для пропущених та новоприбулих членів сільськогосподарських підприємств, в тому числі й стосовно [PERSON] Цим же рішенням таких осіб було зобовязано у місячний термін звернутись до землевпорядної організації за розробленням відповідної документації. На момент винесення рішення Казанківською селищною радою від 07 квітня 2000 року №14/176) був чинним ЗК України в редакції 1990 року. Статтею 22 ЗК України у вказаній редакції, було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Статтею 23 ЗК України (в редакції кодексу 1990 року) було визначено, що право власності або право користування землею посвідчується державним актом, який видавався і реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. В редакції ЗК України прийнятого в 2001 році, зміст права власності на землю було розкрито в ст. 78 Кодексу, відповідно до якої, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Статтею 116 ЗК України в редакції 2001 року було визначено, що громадяни та юридичні набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтями 125,126 ЗК України в редакції 2001 року визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. З 2013 року нова редакція ст. 125 ЗК України передбачає виникнення права власності на земельну ділянку з моменту державної реєстрації цих прав відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 8-1 ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(в редакції, чинній на момент відкриття спадщини) у разі безоплатної передачі земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями відповідних органів, фізичним особам видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, передбачені\~ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу (п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127). Отже, набуття права власності на земельну ділянку в порядку спадкування залежить від наявності такого права власності на земельну ділянку у спадкодавця, що має місце за наявності таких юридичних фактів, як: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; отримання документу про право власності; реєстрація права власності на земельну ділянку. У разі не дотримання спадкодавцем цих вимог - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до\~ст. 1216 ЦК\~України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Оцінюючи надані сторонами докази в підтвердження своїх вимог та заперечень, суд звертає увагу, що позивачем не доведено факту отримання [PERSON] права власності на земельну ділянку з моменту переведення земель державного резервного фонду Казанківської селищної ради в землі колективної власності, що було можливим на протязі 15 років з 2000 року по 2015 рік. Будь яких доказів щодо посвідчення права власності у спадкодавця на земельну ділянку суду надано не було. Натомість, з огляду на встановлені обставини в ході розгляду справи № 478/2033/16-ц не вбачається навіть обставин, які свідчили б про початок процедури приватизації [PERSON] земельної ділянки. Так, з огляду на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12.07.2017 року у справі № 478/2033/16-ц, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо того, що процедура приватизації земельної ділянки [PERSON] за його життя не розпочиналась, правовстановлюючих документів про право на земельну частку (пай) не отримувались. Доводи представника позивача щодо не допустимості даної ухвали суду апеляційної інстанції через відсутність належного засвідчення її копії, на думку суду не спростовують факту розгляду справи № 478/2033/16-ц та допустимості висновків суду за результатами її розгляду. Також суд не бере до уваги посилання представника позивача на прийняття спадщини позивачем внаслідок спадкової трансмісії, оскільки в даному випадку відсутні обставини для переходу права на прийняття спадщини позивачем. За наведених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Розглядаючи питання щодо застосування строку позовної давності заявлене представником відповідача, як підставу для відмови в задоволенні позову позивача, суд виходить із наступного. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, одночасне наведення таких підстав для відмови в задоволенні позову (недоведеність і пропуск строку звернення до суду) носить взаємовиключний характер, тому що відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском строку звернення до суду можливо лише в разі встановлення при розгляді спору, що позов є доведеним (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»). За таких обставин, суд не знаходить підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує фактичні понесені витрати сторін у звязку з розглядом даної справи, підтвердженні доказами, що складаються із сум сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1952,28 грн. З огляду на ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суму сплаченого судового збору позивачем слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed