Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом, в якому просив визнати частково недійсним договор відступлення права вимоги за договорами іпотеки та визнання права власності, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , скасувати запис про право власності № 35230566 в державному реєстрі речових прав нерухомого майна та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна внесений 24.01.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Доценком А.М. та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.01.2008 року між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» укладено кредитний договір № 387-ФР про надання кредитних ресурсів в сумі 286016 грн. На підставі договору позивач та відповідач уклали 09.01.2008 року іпотечний договір № 387-ФР про передачу в іпотеку як забезпечення кредитних ресурсів за договором, нерухоме майно - трикімнатну квартиру в буд. А-5, за адресою: [ADDRESS] . 09.01.2008 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» на підставі іпотечного договору накладено заборону відчуження на майно та зареєстровано в реєстрі за № 76. 16.09.2009 року заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави договір між позивачем та відповідачем ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» розірвано та постановлена сума заборгованості до стягнення. На виконання рішення банк звернувся з виконавчим листом до Шевченківського ВДВС ГТУЮ в Полтавській області. Вказує, що з огляду на неналежне повідомлення про вищевикладені обставини, позивач в добровільному порядку виконував зобов`язання за договором. Так, постановою від 07.11.2017 року про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем Шевченківського ВДВС ГТУЮ в Полтавській області виконавче провадження № 50680922 у зв`язку з повним виконанням закінчено. Проте, 06.03.2020 року позивач виявив, що 24.01.2020 року приватним нотаріусом Доценком А.М. був здійснений правочин по квартирі [ADDRESS] , підстава виникнення права власності: заява-вимога ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» про усунення порушення зобов`язання та договір про відсуплення права вимоги за договорами іпотеки. Позивач зазначає, що даний правочин був здійснений без його відома та незаконно, оскільки жодної заборгованості перед банком він не має. Ураховуючи викладене, позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги , який був укладений між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія» Інтайм Фінанс» від 10.10.2019 року в частині, що банк відступив права вимоги за кридитним договором № 387-ФР від 09.01.2008 року на користь нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія» Інтайм Фінанс» є незаконним, оскільки жодної заборгованості перед банком позивач не має. 17.03.2020 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження по справі. 14.04.2020 року представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія» Інтайм Фінанс» надіслав до суду письмовий відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на його необгрунтованість, оскільки кредитна заборгованість позивача булла визначена в долларах США, натомість погашення даної заборгованості позивачем здіснювалося в національній валюті - гривні. Ухвалою суду від 20.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представники відповідача ТОВ «Фінансова компанія» Інтайм Фінанс» в судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Представник відповідача ПАТ Банк "Фінанси та кредит" в судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у судовому засіданні заперечував протии задоволення позову. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до наступного. Судом установлено, що 09.01.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» укладено кредитний договір № 387-ФР про надання кредитних ресурсів в сумі 45000 доларів США строком до 08.01.2023 року. у забезпечення виконання вказаного договору між сторонами було укладено іпотечний договір № 387 ФР, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б. за реєстровим № 75, відповідно до якого [PERSON] , як іпотекодавець, передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] , [PERSON] укладено Договір поруки № 387-ФР від 09.01.2008 року. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16.09.2009 року кредитний договір № 287 -ФР від 09.01.2021 року укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] розірвано та солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 387-ФР від 09.01.2009 року в сумі 45093,56 доларів США та 30013,56 грн. Відповідно до постанови державного виконавця Шевченківського ВДВС ГТУЮ в Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 50680922 від 07.11.2017 року, за період з 04.12.2009 року по 01.10.2015 року в рамках вищевказаного виконавчого провадження боржником [PERSON] з метою погашення кредитної заборгованості здійснювались платежі в національній валюті - гривні. Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.19 року по справі № 373/2054/16-ц, відзначається, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При цьому, позивачем не додано жодного доказу звернення до банку починаючи з 01.10.2015 року (дата останнього платежу [PERSON] по виконавчому провадженню № 50680922) для з`ясування залишку заборгованості по кредитному договору № 387-ФР від 09.01.2009 року з урахуванням конвертації платежів в гривні у відповідну суму іноземної валюти, та врегулювання питання погашення існуючої заборгованості. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловила позицію, що за загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов`язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Якщо кредитний договір розірвано у судовому порядку, суд, який розглядає справу, пов`язану з невиконанням зобов`язання за цим договором, зобов`язаний надати оцінку встановленим рішенням суду обставинам щодо розірвання кредитного договору та наслідкам такого розірвання. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті). Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання позивачем зобов`язань встановлених як умовами кредитного договору № 387-ФР від 09.01.2009 року, так і рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16.09.2009 року про погашення кредитної заборгованості в доларах США, у [PERSON] перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» мається залишок заборгованості, який станом на 10.10.2019 року складав 14 605,18 доларів США (тіло кредиту) та 94 310, 08 грн. (пеня, штрафи), що підтверджується матеріалами справи. Крім цього, доводи представника позивача, що кредитна заборгованість позивача погашена в повному обсязі суд вважає необґрунтованими, оскільки ані позивачем, ані його представником не надано до суду жодних належних та допустимих доказів того, що заборгованість за кредитним договором № 387-ФР від 09.01.2009 року саме в сумі 45093,56 доларів США та 30013,56 грн., сплачена позивачем в повному обсязі. Разом цим, судом встановлено, що 10.10.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Фінансова компанія Інтайм Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зокрема: прав вимоги до боржників за кредитним договором № 387-ФР від 09.01.2009 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] ; договором іпотеки № 387 -ФР від 09.01.2009 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] ; договором поруки № 387 -ФР від 09.01.2009 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] та [PERSON] . Отже, з 10 жовтня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ІНТАЙМ ФІНАНС» є правонаступником усіх майнових прав ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» за вищевказаними правочинами та набуло статусу Іпотекодержателя за Договором іпотеки № 387-ФР від 09.01.2009р. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У свою чергу відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Тобто, цесія є заміною особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. При цьому договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України не містить жодних заборон з цього приводу, а відтак сторони самі визначають оплатний договір цесії чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо безоплатний, то підлягають застосування положення про договір дарування. Згідно з пп. 14.1.255 ПК України відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, законодавцем передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 910/6098/14, та від 15.04.2015 у справі № 910/6098/14). Виходячи з природи оспорюваного договору, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. У Постанові Верховного суду України від 01.04.2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Згідно ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Отже, аналізуючи вказані норми права, слід дійти висновку, що як загальними нормами (ст.ст.516-519 ЦК України), так і спеціальною нормою (ст.24 Закону України «Про іпотеку») не передбачено заборони на заміну первісного кредитора - банку або іншої фінансової установи на фізичну особу. Так, [PERSON] в обґрунтування своїх вимог щодо визнання частково недійсним Договору про відступлення прав вимоги не наводиться жодної з встановлених ст. 203 ЦК України підстав, з якими чинним законодавством пов`язується можливість визнання відповідного правочину недійсним. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу. Згідно до правових норм до яких ч. 1 ст. 215 ЦК України є відсильною загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Таким чином, позивач не обґрунтував, яким чином Договір відступлення права вимоги порушує його суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. Отже, ураховуючи вищевикладене суд вважає, що укладені між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» Договір про відступлення прав вимоги від 10.10.2019 р. та Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 10.10.2019 р., посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. за реєстровим № 3407 укладені з дотриманням ст.ст. 203, 207-210 ЦК України щодо їх форми та змісту, і підстави для їх скасування відсутні. Таким чином, у ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи направлена ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» [PERSON] вимога про усунення порушень зобов`язання була залишена останнім без реагування, 24 січня 2020 року в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» товариством було реалізовано право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» права власності на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст.. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Як визначено ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, оскільки ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» було на законних підставах заявлено [PERSON] вимогу про усунення порушень зобов`язання, а також в повній мірі дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Доценко А.М. правомірно було прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «ФК «ІнтаймФінанс» права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та здійснено відповідний запис в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень. Ураховуючи викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав (номер запису про право власності 35230566 та скасування запису про право власності № 35230566 - відсутні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку , що заявлені позовні вимоги позивача є недоведені та не підтверджені належними доказами по справі. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed