Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 03.06.2014 р. у м. Дніпропетровську на пр. Газети «Правда» мала місце дорожньо-транспортна пригода, в результаті якого сталось зіткнення автомобіля [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], в результаті пригоди автомобіль, що належить [PERSON] («Geely Emgrand» р/н [NUMBER]) отримав механічні пошкодження. Постановою судді Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2014 [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на порушника було накладено стягнення у виді штрафу. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Як зазначається позивачем при зверненні до суду обидва транспортних засоби є забезпеченими транспортними засобами. Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 36.2 ст. 36 зазначеного вище закону передбачено, що у разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, подані з порушенням строку, встановленим цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення. 23.09.2014 після отримання часткового страхового відшкодування за добровільним договором страхування та після встановлення недостатності вказаної суми, [PERSON] вернувся до [PERSON] «УАСК АСКА» із заявою про страхове відшкодування та вимогою щодо відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженому транспортному засобу, з додатками у відповідності до вимог ст. 35 Закону, строки розгляду якої визначені п. 36.2 ст. 36 зазначеного вище закону, утім, після спливу більше 90 днів позивачем було отримано листа з [PERSON] «УАСК АСКА» про відмову у виплаті страхового відшкодування з підстав, які, на переконання позивача, є незаконними. Предмет позову становлять наступні вимоги: стягнути з [PERSON] «УАСК АСКА» на користь [PERSON] 9 074,06 грн. матеріальних збитків, стягнути з [PERSON] «УАСК АСКА» на користь [PERSON] пеню за кожен день прострочення починаючи з 23.12.2014 до дня виплати, яка станом на 24.04.2015 складає 1 316,36 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5\~000,00 грн. моральної шкоди одноразово, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] франшизу у розмірі 1\~000,00 грн., стягнути з [PERSON] «УАСК АСКА» та [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 4\~384,80 грн. в рівних частинах, стягнути з [PERSON] «УАСК АСКА» та [PERSON] на користь [PERSON] витрати на судовий збір у розмірі 243,60 грн. в рівних частинах. Особи, які беруть участь у справі, не скористалися правом брати участь у судових засіданнях. Представник позивача просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач [PERSON] «УАСК АСКА» просив суд в окремо наданій заяві розглядати справу у його відсутності, врахувавши надані раніше письмові заперечення проти позову. Відповідно до письмових заперечень відповідача цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №А1/0352694 в [PERSON] «УАСК АСКА». Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) X« А1/0352694 був укладений відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Згідно з положенням ст. 34 Закону страховик зобовязаний протягом двох робочих днів з дня тримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних дія своєчасного здійснення страхового відшкодування. Крім того, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2014 р. після ДТП водій [PERSON] залишив місце пригоди, міліцію не повідомив, він також не повідомив страховика про настання страхового випадку; відповідач -1про дане ДТП до звернення позивача не був обізнаний, через що н міг виконати свій обовязок, передбачений ст. 34 зазначеного вище закону. Разом з тим, відповідач [PERSON] акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» просив врахувати, що позивач звернувся до страховика з заявою про страхове відшкодування, разом з якою надав акти виконаних робіт №№08200003731, D8200003104 та документи на підтвердження оплати проведення ремонту, тобто позивач звернувся до страховика з вимогою про виплату страховою відшкодування вже з відремонтованим автомобілем, що виключає здійснення страхового відшкодування в силу п. 22.1 ст. 22, ст. 29 зазначеного вище закону. Звернення до страховика після проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позбавило відповідача 1 можливості здійснити огляд пошкодженого транспортного засобу та розслідувати факт настання події, що має ознаки страхового випадку, з метою визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, яких зазнав потерпілий під час дорожньо-транспортної пригоди. Позивачем не було надано документів, необхідні для прийняття рішення про виплату, та додаткових пояснень щодо події, та відмова у виплаті страхового відшкодування мала місце на підставі ст. 37 зазначеного вище закону через невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної школи. Щодо витрат на правову допомогу, просив відмовити через те, що позивач не надав доказів на підтвердження даної вимоги. Відповідач [PERSON] причини неявки не повідомив, не надав заяви про розгляд справи у його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову. Дослідивши докази в межах заявлених вимог, суд дійшов до наступного висновку: Як встановлено судом 03.06.2014 р. у м. Дніпропетровську на проспекті «Імені Газети «Правда» мала місце дорожньо-транспортна пригода, в результаті якого сталось зіткнення автомобіля [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] та під керуванням останнього, та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] (відповідач -2 ); в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, що належить [PERSON] («Geely Emgrand» р/н [NUMBER]) отримав механічні пошкодження. Постановою судді Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2014 [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього було стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; за ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, оскільки на виконання зазначених вище правових норм вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною (постанова судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2014 р.), відповідач 2 не скористався правом брати учать у судових засіданнях та правом надання заперечень проти позову, через що суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася, то суд, розвязуючи питання лише щодо розміру відшкодування та особи, відповідальної за відшкодування збитків, виходить з наступного. Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В той же час відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; згідно з цим законом Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3), суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі (ст. 4), об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5). Як встановлено судом на підставі договору обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27.03.2014 р. забезпеченим за цим договором транспортним засобом є а/м [PERSON] 220 р\\н 007 01 АК, який належить на праві власності [PERSON]; страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50\~000,00 грн. В силу ст. 6 зазначеного вище закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Зазначеним законом передбачені дії, які повинні бути вчинені для виплати страхового відшкодування: відповідно до ст. 33? зазначеного вище закону страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов'язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально. Утім, з боку позивача такі дії, як надати для огляду належний транспортний засіб та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди вчинені не були. Разом з тим, відповідно до акту виконаних робіт від 18.07.2014 р. на суму 25\~033,48 грн. було виконано сервісне обслуговування автомобіля [NUMBER]; суду не було надано доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України щодо розміру витрат, які пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням передбачених ст. 29 зазначеного вище закону вимог та враховуючи те, що страховик не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу (ст. 32 закону). Підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) визначені ст. 37 зазначеного вище закону, згідно з якою підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є (37.1.3) невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Відтак, суд погоджується із слушністю доводів страховика щодо відсутності підстав для виплати позивачу страхового відшкодування за страховим випадком, який мав місце 03.06.2014 р., через неможливості страховика встановити розмір заподіяної шкоди. Оскільки вимоги позову про стягнення пені та про стягнення франшизи є похідною від задоволення вимоги про стягнення суми страхового відшкодування, в задоволенні якої відмовлено, підстави для стягнення з відповідач 1 на користь позивача пені в сумі 1 316,36 грн. та про стягнення з відповідача -2 на користь позивача франшизи в розмірі 1\~000,00 грн. відсутні. Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, то підстав стягнення моральної шкоди також не вбачається. Розвязуючи вимогу позову про стягнення витрат на правову допомогу та відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. За ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд керується тим, що за ст. 10 ЦПК України (ч. 2 та ч. 3 ) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виконуючи даний обовязок, позивач мав надати суду докази на підтвердження понесення ним цього виду судових витрат саме за участь особи, яка надавала правову допомогу, у: 1) судовому засіданні, 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, та про їх розмір, що надало би змогу суду пересвідчитися (враховуючи перелічені законом види участі особи, яка надавала правову допомогу, під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ) у відповідності суми, заявленої у позові до стягнення, визначеному Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» обмеженню (не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу), що з урахуванням вимог даного закону визначається у відповідному судовому рішенні. Утім, позивач не виконав даного обовязку, який в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України покладений саме на нього, що унеможливлює для суду визначення із розміром компенсації позивачеві, який би підлягав присудженню до стягнення з відповідача, як понесених витрат на правову допомогу. Питання про розподіл судових витрат в частині судового збору вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: dismissed