Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - відповідач) про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 27.11.2014 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 000000700 (далі - договір), за умовами якого позивач отримала кредитні кошти в розмірі 3000,00 грн., строком до 10.12.2014 р. Позивач вважає, що даний кредитний договір укладений без додержання, в момент вчинення правочину, стороною вимог про те, що зміст правочину не може суперечити ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач зазначила, що відповідач порушив її права як споживача, а тому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 000000700 від 27.11.2014 р., укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр». Позивач у судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи міститься заява позивача у якій вона зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У матеріалах справи містяться письмові заперечення у яких зазначено, що підстави, для визнання кредитного договору недійсним, відсутні, а доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, кошти за кредитним договором надавалися позивачу не на споживчі цілі, а тому дані правовідносини не можуть регулюватися ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, представник відповідача зазначив, що даний спір не може розглядатися Шевченківським районним судом м. Києва, оскільки, у кредитному договорі міститься третейське застереження. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ст.3 ЦПК України). У судовому засіданні було встановлено, що 27.11.2014 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 000000700, за умовами якого позивач отримала кредитні кошти в розмірі 3000,00 грн., строком до 10.12.2014 р. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. N 15-рп/2011). Судом було встановлено, що пунктом 1.1. кредитного договору було визначено напрямки використання кредиту, а саме: на будь - які законні цілі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.7. Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Враховуючи викладене, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, беручи до уваги те, що дія ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на правовідносини за спірним кредитним договором , суд дійшов до висновку, що в задоволенні вимог про визнання правочину недійсним необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed