Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

1.Позиція позивача. У грудні 2017 року [PERSON] звернулося до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», який згодом уточнила відповідно до якого прохає суд: - визнати незаконними дії Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» стосовно укладеного кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.12.2006 р. у зв`язку з не наданням їй інформації щодо сукупної вартості кредиту і визнати проявом нечесної підприємницької практики з боку Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» у зв`язку з відсутністю інформації про сукупну вартість кредиту (з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютне значення подорожчання кредиту в кредитному договорі № DZHCGK00770306 від 08.12.2006 р. укладеному між нею та Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк». Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона уклала 08 лютого 2006 року з Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», в особі Секретаря правління Білушенко Ірини Петрівни, кредитний договір № DZHCGK00770306. В подальшому відповідач реорганізований в Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк». Згідно до п. 1.1 кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.02.2006р. року банк повинен був видати їй кредит у розмірі 18 000,00 доларів США із строком остаточного повернення кредиту 07.12.2024 року. Щомісячний розмір платежу встановлений в розмірі 241,79 доларів США, який повинен складати в собі заборгованість по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. Цільовою метою використання кредиту є купівля нерухомого майна - двокімнатної квартири [ADDRESS] . Дати щомісячної сплати заборгованості по кредиту та відсоткам визнано період з 20 по 25 число кожного календарного місяця. У відповідності до п. 1.1 кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.02.2006р сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде встановлена процентна ставка, що складається з 1 % проценту в місяць (12 процентів на рік), 1,0 процентів від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2 відсотка від суми виданого кредиту щомісяця. Як встановлено п.1.2 кредитного договору DZHCGK00770306 від 08.02.2006р повернення Кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати Позичальником Платежів, на рахунок [NUMBER] що відкривається для зарахування сплачуваних коштів. Кредитний договір DZHCGK00770306 від 08.02.2006р. не містить інформації щодо сукупної вартості кредиту (з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту) обов`язковість наявності якої у змісті кредитних договорів визначена п.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Графік платежів з визначенням конкретної суми погашення тіла кредиту та процентів на кожну Дату платежу у кредитному договорі DZHCGK00770306 від 08.02.2006р. відсутній. На звернення позивача до банку про надання графіку платежів за вказаним договором, Відповідач відмовляє позивачці в наданні інформації. Крім того позивач намагалася самостійно витребувати у Відповідача у позасудовому порядку Виписку по вказаному рахунку з зазначеними сумами процентів, тілу кредиту, а також копію договору про відкриття кредитної лінії, на який є посилання в іпотечному договорі № DZHCGK00770306 від 11.12.2006 р. у зв`язку з тим що в неї ніколи не існувало цього договору. А був лише кредитний договір DZHCGK00770306 від 08.02.2006р. В свою чергу, відповідач, Банк-кредитор, вирішував самостійно і визначав суму погашення заборгованості у дату платежу та зараховує кошти для погашення кредиту. Інформація про розміри договірного списання Банком-кредитором з поточного рахунку позичальника відсутня. Згідно інформації яка є у позивача, 11.09.2012 року нею була внесена певна сума 8789,0 доларів США за для дострокового погашення кредиту. Весь цей час вона вважала що, у зв`язку з цим, нею було суттєво зменшено кредитну заборгованість, але згідно вимоги отриманої від Банку, вона дізналася що заборгованість за кредитом не тільки не зменшилася але ще й збільшилася. Враховуючи вищенаведене є підстави вважати, що встановлення ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості має за мету штучно унеможливити повний розрахунок по кредиту, тобто створити підстави для свавільного визначення заборгованості. Позивач вважає, що Відповідач ввів її в оману щодо фактичного розміру місячного платежу, із штучним підвищеним суми заборгованості, та не повідомив про повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, тому кредитний договір № DZHCGK00770306 від 11.12.2006р. може бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а дії банку незаконними. 2. Позиція відповідача. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Провоторовим Ю.В. подано відзив на позовну заяву, згідно якого, відповідач позовні вимоги не визнає, просить застосувати ст.126 ЦПК України, стосовно пропуску строку позовної давності та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, у відзиві посилається на те, що 08.12.2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк та позивачем, [PERSON] було укладено кредитний договір № DZHCGK00770306 з додержаннями вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, яка встановлює вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Позивач не використала свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, жодної заяви на протязі даного строку до Банку не надходило. Крім того, 01.03.2012 року між Банком та Позивачем, було укладено додаткову угоду до кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.12.2006р. Позивач в впродовж довгого часу здійснював платежі за кредитним договором та після укладення додаткової угоди. Договір є укладеним, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, якщо у належній формі сторони досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх його істотних умов. AT КБ "ПриватБанк" належним чином виконав взяті на себе зобов`язання передбачені умовами кредитного договору (на підтвердження цього надаємо копію Заяви на видачу готівки по кредитному договору). У справі відсутні будь-які фактичні дані про те, що Позивач не отримав кредитні кошти за кредитним договором, та відповідно до ст. 60 ЩІК України Позивач не надав суду доказів на підтвердження цього. Позивач також приступив до виконання кредитного договору та на протязі тривалого часу (до 2017 року) сплачував по кредитному договору (на підтвердження цього є розрахунок заборгованості по кредитному договору). Фактично, якщо сторони приступили до виконання умов договору, договір не можна визнати неукладеним або вважати не укладеним. Тобто, факт отримання кредиту підтверджується фактичним виконанням умов кредитного договору щодо повернення коштів. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач з позовом звернувся до суду у 2018 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, строк позовної давності: за кредитним договором № DZHCGK00770306 від 08.12.2006р. - сплив 08.12.2099 року та за додатковою угодою до кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.12.2006р. строк сплив 01.03.2015 року. Таким чином у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 12.12.2017 року позивачем подана позовна заява до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 13.12.2017 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовну заяву було залишено без руху, з зазначенням виявлених недоліків та встановленням строку їх усунення. 05.01.2018 року позивачем після усунення виявлених недоліків, було подано позовну заяву та додані необхідні документи до неї. 17.01.2018 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 04.10.2018 року під час розгляду справи у судовому засіданні, представником відповідача, Гайворонським О.Г. було надано клопотання про залишення позову без розгляду. 04.10.2018 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у задоволенні заявленого клопотання було відмовлено. 21.01.2019 року представником відповідача Провоторовим Ю.В. було подано відзив на позовну заяву з доданими до нього документами. 27.06.2019 року позивачем [PERSON] , подано уточнену позовну заяву до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 01.06.2020 року представником відповідача, адвокатом Провоторовим Ю.В. подано заяву про участь у справі в судовому засіданні в режимі відео конференції. 01.06.2020 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у задоволенні заяви про участь у справі в судовому засіданні в режимі відео конференції було відмовлено. 02.09.2020 року представником відповідача Провоторовим Ю.В. подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відоконференціїї поза межами суду за допомогою системи «Easy Con». 02.09.2020 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відоконференціїї поза межами суду за допомогою системи «Easy Con» було відмовлено. Позивачем до суду подано заяву про розгляд справи за її відсутності, на заявлених уточнених вимогах наполягає з підстав, наведених в уточненій позовній заяві по суті справи. 4. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» уклали 08.02.2006 року кредитний договір № DZHCGK00770306 та 01.03.2012 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.12.2006 року. Згідно з п. 1.1 кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.02.2006р. року банк надав позивачці кредит у розмірі 18 000,00 доларів США із строком остаточного повернення кредиту 07.12.2024 року зі сплатою щомісячного платежу в розмірі 241,79 доларів США у період з 20 по 25 число кожного календарного місяця. Цільовою метою використання кредиту є купівля нерухомого майна - двокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідності до п. 1.1 кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде встановлена процентна ставка, що складається з 1 % проценту в місяць (12 процентів на рік), 1,0 відсоток процентів від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та 0,2 відсотка від суми виданого кредиту щомісяця. П.1.2 кредитного договору DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року встановлено, що повернення Кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати Позичальником Платежів, на рахунок [NUMBER] що відкривається для зарахування сплачуваних коштів. Відповідно до статуту Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 року № 519, змінено найменування Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк». Згідно виписки з рахунку боржника її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за договором № DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31.10.2018 рік, загальний залишок заборгованості за тілом кредиту становить 6724,44 дол. США, останні виплати у рахунок погашення заборгованості, позивачем були зроблені 21.07.2017 року у розмірі 70,84 дол. США та 24.07.2017 року у розмірі 68,21 дол. США. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Таким чином при укладенні договору з [PERSON] , ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем умов, про які вважав узгодженими банк. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу як кредитні кошти та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кошти. Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності з ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року, а саме п.1.1, договір містять інформацію як про суму кредиту, дату укладення правочину та відсоткову ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом на всіх сторінках договору. Відповідно до ч.5 ст. 18 Закону України: «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. Згідно з ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ст. 11 Закону України. «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341пс15. Окрім того, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п. 8 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є Договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Таким чином, з врахуванням тієї обставини, що Позичальник під час укладення Договору ознайомлювалася з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила, а тому зміст Договору жодним чином не порушує її законних прав та інтересів. Згідно ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, нечесна підприємницька практика забороняється та включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Позивачем жодним чином не доведено вчинення Банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція а також провадження ним діяльності, спрямованої на введення споживача в оману, та застосування агресивної підприємницької практики. За наведених обставин посилання Позивача на невідповідність оспорюваного договору загальним вимогам, передбаченим ст. 638 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання Кредитного договору недійсним в цілому. Спірний кредитний договір та додаткова угода до нього підписані [PERSON] ,(позичальник), вона не заявляла додаткових вимог щодо їх умов та в подальшому виконувала ці умови, тобто погодилася на їх укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаними договорами, хоча протягом 14 календарних днів мала право відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що позичальник при укладенні спірних договорів кредиту була введена в оману щодо істотних його умов, в розумінні ст. 1054 ЦК України, до яких належить сума кредиту, процентів річних за його користування та строку повернення, або що договір кредиту був укладений на несправедливих умовах, що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Разом з тим, судом при розгляді справи не встановлено жодного з порушень закону з боку відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладанні кредитного договору та додаткової угоди до нього, а тому суд вважає, що при укладенні оспорюваного договору позивачу були відомі усі викладені в них умови та не існувало ніяких інших підстав, які б примусили позичальника прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Окрім цього, згідно ст. 257 ЦК України - Позивач була наділена правом звернутися до суду з позовом до 08 грудня 2009 року за кредитним договором № DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року та до 01 березня 2015 року за додатковою угодою до кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року тобто до закінчення спливу трирічного строку позовної давності, який обраховується з наступного дня після укладення Кредитного договору та додаткової угоди. Починаючи, з 09 грудня 2009 року та 02 березня 2015 року таке право у Позивача є втрачене. У свою чергу, Позивач звернулася з позовом 12 грудня 2017 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач просив застосувати строки позовної давності подавши відповідну заяву до суду (а.с. 54-59). Позивач, жодним чином не спростувала і не пояснила причини пропуску позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Таким чином відповідно до чинного цивільного законодавства суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволені позовних вимог в повному обсязі, судовий збір покладається на позивача. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. 257, 261, 267, 520, 524-526, 530, 672, 638, 651, 652, 1054 ЦК України; ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення спірного договору);

Outcome: dismissed