Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області та Мукачівської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомо майна, а саме житлового будинку (далі - Будинок) за адресою: [ADDRESS], накладеного державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори 13.06.2006 року на підставі повідомлення за №10424 Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області. Також предмет позову містить вимогу про зобов'язання відповідача (1) провести державну реєстрацію припинення обтяження речових прав на Будинок, що накладене державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори 13.06.2006 року, згідно з повідомленням №10424 Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачі, як спадкоємці за померлим [PERSON] є власниками Будинку на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08.08.2013 року. На виконання вказаного рішення суду старшим державним виконавцем 13.09.2013 року прийнято постанову про зняття арешту з Будинку. Однак на момент винесення рішення суду від 08.08.2013 року позивачам не було відомо про наявність іще одного обтяження на Будинок, яке було накладене нотаріусом на підставі повідомлення Мукачівського МВ УМВС України в Закаратській області, у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України. Враховуючи, що відповідне обтяження було накладено тільки на підставі повідомлення слідчого, а не як передбачено кримінальним процесуальним законодавством України, постановою про арешт майна, а також враховуючи, що позивачі не були учасником кримінального провадження, яке безпосередньо стосується лише померлого на даний час спадкодавця, вважають що таке обтяження порушує їх законні права на вільне володіння та користування своїм спадковим майном. Позивачі (1), (2), та представник позивача (2) - [PERSON] у судове засідання не з'явилися, оскільки заявили клопотання про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задоволити та проти ухвалення судом заочного рішення не заперечують. Уповноважений представник відповідача (1) у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Відповідач (2) у судове засідання свого уповноваженого представника у суд не направив, натомість подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника, при цьому вирішення позовних вимог залишив на розсуд суду. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Відповідно до положень частини третьої ст. 10 та частини першої ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Згідно з приписами ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.08.2013 року, яке набрало законної сили 20.08.2013 року, за позивачами [PERSON] та [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на Будинок, а також знято арешт з Будинку, накладений МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції (а.с.18-27). Поряд з цим, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 6-7) міститься інформація про наявність арешту на Будинок, який був 13.06.2006 був накладений Мукачівською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області від 13.06.2006 №10423. При вирішенні спору суд передусім виходить з того, що у відповідності з положеннями ст. 124 Конституції України та ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими до виконання на всій території України. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з приписами п. 252 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, що діяла на час існування правовідносин щодо накладання заборони на Будинок, відчуження реєструється нотаріусами в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів. У реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів також реєструються повідомлення судів і слідчих органів, органів державної податкової служби про накладення арешту на нерухоме майно (майнові права), транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації. Про накладені заборони щодо відчуження та арешти робиться запис в Алфавітній книзі обліку реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів. Наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження майна перешкоджає позивачам реалізувати свої права як власників щодо розпорядження спадковим майном. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини у справі та приписи чинного законодавства суд виходить з того, що позивачі є власниками Будинку, і тому у повній мірі мають право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Наявний арешт на Будинок перешкоджає позивачам у практичній реалізації цих правомочностей, що є підставою для задоволення вимоги про зняття арешту на майно. На момент судового розгляду даної справи судом не встановлено жодних фактичних обставин, які б свідчили про необхідність існування накладеного нотаріусом арешту у 2006 році. Що стосується іншої позовної вимоги про зобов'язання відповідача (1) провести реєстрацію зняття заборони відчуження нерухомого майна, то вказана задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною. Крім того, вона спрямована на захист прав позивачів від можливих порушень в майбутньому, оскільки станом на день розгляду справи в суді у відповідача (1) не було підстав для зняття такої заборони, а отже в цій частині позову слід відмовити. Також у матеріалах справи відсутні фактичні дані про звернення позивачів до реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області з вимогою провести реєстрації зняття заборони на Будинок, що свідчило б про наявність підстав для захисту прав позивачів у контексті з приписами ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 15 Цивільного кодексу України. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed