Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати незаконним рішення XX сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14 березня 2014 року №1231 в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0089 га для індивідуального гаражного будівництва по [ADDRESS] та визнати недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0089 га за вказаною адресою, виданий [PERSON] номером [NUMBER]. Свої вимоги обґрунтовують тим, що житлові багатоквартирні будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] та [ADDRESS] є єдиним житловим комплексом. До вказаних будинків примикає та закріплена за ними огороджена, автономна земельна ділянка, загальною площею 0,059 га (590 кв.м.). Вказаною прибудинковою територією користуються як позивачі, так і решта мешканців усіх трьох будинків, з яких є вихід на цю земельну ділянку. Прибудинкова територія використовується для відпочинку літніх людей, дозвілля малолітніх дітей, для господарських потреб (сушка білизни, чистка килимів та ін.), парковки автомобілів. На цю територію є єдиний заїзд для автомобільного транспорту мешканців будинків. Рішенням XX сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14 березня 2014 року №1231, частина прибудинкової території площею 0,0089 га (89 кв.м.) передана у приватну власність [PERSON] для індивідуального гаражного будівництва. Згідно з повідомленням міської ради №Ко-02200/06-06 цій виділеній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER], тобто [PERSON] видано держаний акт на право власності на частину прибудинкової території. Зазначають, що рішення Ужгородської міської ради №1 суперечить вимогам п.5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ч. 3 ст. 42 Земельного кодексу України, які передбачають використання прибудинкової території лише за згодою усіх співвласників житлового будинку. Позивачі такої згоди на зменшення прибудинкової території та передачі її частини одному з власників квартири будинку не давали. Таким чином, вказаним рішенням Ужгородської міської ради порушені права позивачів на використання прибудинкової території, належної мешканцям трьох житлових будинків, а тому воно повинно бути визнаним незаконним. У судовому засіданні позивачі та представник позивачів підтримав позовні вимоги з наведених в позові підстав. У судовому засіданні представник відповідача Ужгородської міської ради заперечував проти позовних вимог з тих підстав, що рішення є законним та прийнятим в межах повноважень Ужгородської міської ради. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти позовних вимог, зазначив, що рішення Ужгородської міської ради є законним, підстав для його скасування не має. За заявою позивачів, 29.04.2015 ухвалою суду забезпечено позов, шляхом накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За клопотанням представника позивача, 05.07.2016 ухвалою суду до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Підзамок». Ухвалою суду від 17.07.2018 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON]. У судове засідання треті особи не з'явилися, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Причин поважності неявки суду не повідомили. Від третьої особи [PERSON] надана заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, 05.12.2013 [PERSON] звернувся до Голови Ужгородської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у приватну власність для індивідуального гаражного будівництва, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. До заяви було надано копію проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Як вбачається з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площа земельної ділянки становить 0,0089 га, на даній земельній ділянці знаходиться гараж, який належить [PERSON], під'їзд до земельної ділянки здійснюється по вулиці. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розглянуто та погоджено Ужгородською міською радою, управлінням Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області та управлінням містобудівного комплексу та земельних ресурсів Ужгородської міської ради. Також в даному проекті наявні умови відведення земельної ділянки, завдання на виконання робіт, опис меж, витяг з рішення XX сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14 березня 2014 року №1231, ситуаційний план, акт-прийомки-передачі межових знаків на зберігання, перелік обмежень у використанні земельних ділянок, акт погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, Довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, висновок Управління Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області та висновок Управління містобудівного комплексу та земельних ресурсів, якими погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для індивідуального гаражного будівництва в [ADDRESS]. Рішенням XX сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14 березня 2014 року №1231 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON], земельної ділянки площею 0,0089 га (кадастровий номер [NUMBER]) для індивідуального гаражного будівництва по [ADDRESS] та передано у власність. Як на підставу позовних вимог, позивачі посилаються на те, що передана у власність відповідачу [PERSON] земельна ділянка є прибудинковою територію та рішення Ужгородської міської ради суперечить вимогам п.5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ч.3 ст. 42 Земельного кодексу України, а саме відсутня згода всіх співвласників будинку на передачу земельної ділянки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачами надано наступні докази: -довідка №112 від 27.08.2008 ТОВ «Підзамок», в якій зазначено, що в користуванні [PERSON], мешканки квартири № 2 в будинку [ADDRESS] знаходиться сарай, який розташований у дворі; -довідка №113 від 27.08.2008 ТОВ «Підзамок», в якій зазначено, що в користуванні [PERSON], мешканця квартири № 6 в будинку [ADDRESS] знаходиться сарай, який розташований у дворі; -заява від 27.08.2008 [PERSON], [PERSON], [PERSON] про надання дозволу на встановлення огорожі перед їхніми сараїв-гаражів; -звернення до прокурора м. Ужгорода та відповіді. -відповідь Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради, відповідно до якої будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] та [ADDRESS] не входять до переліку пам'яток архітектури; -лист Ужгородської міської ради від 20.10.2014, мешканцям по [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], в якому надано відповідь про розгляд звернення від 03.10.2014 щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, з якої вбачається, що відповідно до рішення XX сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14 березня 2014 року №1231, [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0089 га (кадастровий номер [NUMBER]) для індивідуального гаражного будівництва по [ADDRESS]. Таким чином, між сторонами виник спір з питання законності вказаного вище рішення щодо передачі частини земельної ділянки у власність [PERSON] для індивідуального гаражного будівництва. Статтями 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Для забезпечення ефективного використання приватизованих квартир та управління ними власники квартир (будинків) можуть створювати товариства або об'єднання індивідуальних власників квартир і будинків. Користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України. Згідно статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Тобто, норми зазначеної статті передбачають можливість, а не обов'язковість передачі земельної ділянки безоплатно у власність або надання у користування. Статтею 42 Земельного кодексу України передбачено, що порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. Статтею 16 Закону України «Про планування та забудову територій», з подальшими змінами та доповненнями, встановлено, що проект розподілу території - це містобудівна документація, яка розробляється для мікрорайону (кварталу) чи його частини з метою розмежування земельних ділянок. Статтею 39 Земельного кодексу України передбачено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Відповідно до ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.08.2008 за №927/11207, прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом з тим, позивачами не було надано доказів щодо надання у власність чи у користування земельної ділянки. Також під час розгляду справи судом не встановлено існування документів, відповідно до яких би передавалася земельна ділянка у власність або у користування позивачам, а так само й визначення меж такої земельної ділянки. Надана копія Інвентаризаційної справи №764 на будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] та [ADDRESS] не підтверджує права та межі користування земельною ділянкою. Як встановлено судом та не заперечується сторонами організація яка здійснює управління будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] та [ADDRESS] є Товариство з обмеженою відповідальністю «Підзамок». Як вбачається з актів акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання та акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, представником ТОВ "Підзамок" здійснювалося погодження, як організації, які здійснюює управління цими будинками відповідно до ч.1 ст. 42 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачами не надано суду належних доказів того, що вони є власниками або землекористувачами прибудинкової території, в тому числі спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивачів діями відповідача, оскільки відповідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України саме власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], які були вжиті на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.04.2015 року.

Outcome: dismissed