Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у 2012 році придбав указану квартиру в гр. [PERSON] , якій вона до цього в грудні 2005 року була подарована відповідачем по справі [PERSON] . Зазначає, що правомірність набуття права власності на спірну квартиру встановлено рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 16 березня 2017 року. Водночас, до дати винесення вказаного рішення право власності позивача було порушено [PERSON] , який на підставі скасованих у подальшому судових рішень став власником квартири та зареєстрував себе та членів своєї сім`ї за вказаною адресою. Зазначає, що реєстрація права власності [PERSON] була скасована. Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.12.2017 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16.03.2017 року в частині вирішення вимог про скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] скасовано. За весь час, в тому числі з 2005 року відповідачі в квартирі не проживали і не з`являлися. Наявність протиправної реєстрації відповідачів суттєво порушує права позивача та права членів його сім`ї. На підставі викладеного просить задовольнити позовні вимоги. 27 січня 2020 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.10-11). 20 лютого 2020 року ухвалою суду залучено до участі у справі як відповідача Північно-Східне міжрегіональне управління юстиції (м.Суми) а.с.31). 17 березня 2020 року від Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) надійшов відзив на позовну заяву, у якому позов вважають необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки є неналежним відповідачем і до його повноважень не належить скасування запису державного реєстратора про право власності та скасування реєстрації місця проживання (а.с.48-50). 18 березня 2020 року ухвалою суду залучено до участі у справі як відповідача Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації (а.с.54-55). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Шеховцов І.Є. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Пояснили, що відповідачі добровільно виписуватися з квартири, яка належить позивачу, не бажають, що створює перешкоди у користуванні майном. Тому просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] (яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] ) в судове засідання повторно не з`явились, про час і місце розгляду повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток, а також розміщення оголошення про виклик відповідачів на сайті «Судова влада України», про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності, відкладення розгляду справи, а також відзив на позовну заяву до суду не надходили. Поштові відправлення з судовими повістками повернулись на адресу суду з відміткою відділу поштового зв`язку «адресат відсутній». Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких обставин, судом вжиті достатні заходи щодо належного повідомлення учасників та забезпечення їх участі в розгляді справи. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди сторони позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи за відсутності відповідачів. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 за № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та Протоколів №72, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплене принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно з постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Як вбачається з матеріалів судової справи №554/11943/15-ц, яку оглянуто в судовому засіданні, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 16 березня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про вселення - відмовлено; зустрічний позов [PERSON] - задоволено; скасовано запис державного реєстратора про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; скасовано реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] ; вирішено питання щодо судових витрат по справі. 16 травня 2017 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 березня 2017 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року в частині вирішення вимог [PERSON] про скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] скасовано, справу у вказані частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції; у іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року залишено без змін. Разом із тим, в цій справі установлено, що судовими рішеннями підтверджено правомірність договору дарування від 20.12.2005 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , а також договору купівлі-продажу від 02.08.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Право власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстроване 21.08.2012 року, згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно. Крім того, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 06 червня 2018 року в задоволені зустрічного позову [PERSON] в частині вимоги про скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та малолітнього [PERSON] за адресою [ADDRESS] , - відмовлено. Зазначене рішення суду мотивовано тим, що зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , відносно якого за рішенням суду, скасовано запис державного реєстратора про право власності, що за своєю сутністю є фактичним позбавленням останнього права власності на спірну квартиру, може бути здійснено в порядку ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» шляхом звернення до уповноваженого органу на зняття з реєстрації місця проживання, а вирішення питання про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] залежить, зокрема, від вирішення питання про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом пред`явлення до суду позову з вимогою, серед інших, про позбавлення права користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстрації місця проживання осіб. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи право власності на спірну квартиру неодноразово було предметом судового розгляду. Ураховуючи спірні правовідносини між сторонами, а також наявні судові рішення, із встановлених юридичних фактів слідує, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2012 року [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказані відомості щодо права власності підтверджуються також відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо здійснення реєстрації права власності спірної квартири. Відповідно до копії паспорту громадянина України позивач [PERSON] з 08.09.2012 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Факт реєстрації і проживання позивача за вказаною адресою підтверджується також довідкою № 04/411 від 19.10.2016 року, виданою за підписом Голови ЖК « Колосок» [PERSON] . Так, згідно з наявними відомостями за вказаною адресою значаться зареєстрованими наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2016 р.н. (матеріали справи №554/11943/15-ц, а.с.170). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та неповнолітній [PERSON] в квартирі за вказаною адресою фактично не проживають тривалий час, а саме з моменту дарування вказаної квартири, спільним побутом з позивачем [PERSON] та його сім`єю не пов`язані, ніяких заходів по збереженню житла не вживають, їх майна у квартирі немає, комунальні платежі не сплачують, що впливає також на вартість таких послуг, які нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб. Тому факт реєстрації відповідачів в квартирі порушує право власності [PERSON] і членів його сім`ї, оскільки позбавляє можливості в повній мірі його використовувати, у зв`язку з чим позивач звернувся за судовим захистом своїх прав. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правовідносини з приводу користування приватними жилими приміщеннями регулюються главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються цим жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власник будинку (квартири) користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. (Правова позиція, висловлена ВСУ під час розгляду справи №6-158цс14 ) Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, у спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесення відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналіз зазначених норм Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вказує на те, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Як встановлено згаданими судовими рішеннями, які набрали законної сили у відповідній частині, відносно [PERSON] скасовано запис державного реєстратора про право власності останнього на спірну квартиру. Отже, з припиненням права власності колишнього власника на спірне приміщення втрачається й право користування ним у членів його сім`ї, а тому відповідачі, які вселились до спірної квартири та проживають в ній як члени сім`ї колишнього власника квартири, також не мають права користування спірною квартирою. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] , які фактично не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , створюють йому перешкоди у користуванні зазначеним майном, а відтак у зв`язку із законною вимогою власника майна за наявності вищевказаних обставин, які у своїй сукупності мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позов що такими діями відповідачів порушуються права [PERSON] , а тому вони підлягають захисту. Без добровільного звернення відповідачів до Департаменту з питань реєстрації (вул.Соборності, буд.36, м.Полтава) неможливо їх зняття з обліку реєстрації місця проживання в позасудовому порядку. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання неповнолітніх дітей, є місце проживання їх батьків. У даному випадку, суд вважає, що саме на відповідачів (батьків) покладається обов`язок забезпечити можливість реєстрації своєї дитини за її фактичним місцем проживання. В той же час, позивач [PERSON] такого обов`язку не має. При цьому, судом враховується, що відповідачами не представлено до суду будь-яких доказів, що в разі визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на житло у квартирі [PERSON] , її права будуть порушені будь-яким чином. Щодо клопотання представника відповідача - адвоката Мушука В.В. про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності (а.с.26), то суд вважає зазначити, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Крім того, обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, зважаючи на вказані вище обставини, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача [PERSON] є законними, обґрунтованими, доведеними під час судового розгляду, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки права позивача фактично порушуються лише відповідачами [PERSON] та [PERSON] , то саме на них потрібно покласти судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved