Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі позивач) звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі відповідач) на свою користь витрати, пов`язані із здійсненням регламентної виплати потерпілому в розмірі 20089,98 грн., витрати, понесені на проведення дослідження КТС та збір документів у розмірі 583,60 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 07.02.2017 о 10:30 год. у м. Харкові сталася ДТП за участю автомобіля «ВАЗ 21099», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача, та автомобіля «Део Ланос», державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] . За результатами ДТП на відповідача складені протоколи про адміністративне правопорушення. 07.06.2017 постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. В результаті ДТП автомобіля «Део Ланос» був пошкоджений. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до звіту про вартість відновлювального ремонту КТЗ № 167/М/2017 від 03.04.2017, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «Део Ланос» внаслідок ДТП складає 20089,98 грн. Крім того, за послуги ТОВ «Незалежна експертна компанія» позивач поніс витрати в розмірі 583,60 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.01.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач надав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування зазначив, що його вина у виникненні ДТП не встановлена. Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.06.2017 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, при цьому в мотивувальній частині вказаної постанови зазначено, що суд повинен лише закрити провадження, і не вирішувати при цьому жодних питань. Таким чином, зміст вказаної постанови суду спростовує вину відповідача у ДТП, оскільки в постанові відсутній будь-яких висновок або посилання суду на винуватість відповідача. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів вини відповідача у вчиненні ДТП та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та шкодою. Представник позивача в судове засідання 07.06.2021 не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач та його представник у судовому засіданні 07.06.2021 заперечували проти позову. Відповідно до\~ст. 1166 ЦК України\~шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 38.2.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у\~пункті 13.1\~статті 13 цього Закону. Частиною 1\~ст. 1191 ЦК України\~передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, обов`язковою умовою виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати виплачене позивачем страхове відшкодування, є встановлення його вини у виникненні ДТП. Оцінюючи докази, надані суду на підтвердження вини відповідача, суд враховує практику Харківського апеляційного суду, викладену зокрема в постанові від 07.05.2020 по справі № 643/11249/19. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В обґрунтування вини відповідача у вчиненні ДТП, позивач посилався на постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.06.2017. Судом досліджений зміст вказаного судового рішення. Згідно постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.06.2017, винесеної у справі № 646/1621/17, провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні відповідача за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. У вказаній постанові судом зазначено, що приписи ст. 247 КУпАП (щодо закриття провадження у разі закінчення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП) є імперативними і чітко вказують, що суд повинен лише закрити провадження, і не вирішувати при цьому жодних інших питань. Відповідно, будь-яких висновків щодо винуватості відповідача в порушенні вимог Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинному зв`язку з виникненням ДТП, а також щодо вчинення або невчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, судом не зроблено. Також, як вбачається з постанови, в ній не зазначено на проїзді відповідачем перехрестя на заборонений сигнал світлофору як на встановленому судом факті, а вказано, що зазначена обставина зазначається судом відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення. Таким чином, постанова Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.06.2017 не містить ані будь-яких висновків суду щодо винуватості відповідача у виникненні ДТП, ані констатації, як встановленого судом факту, що ДТП виникла внаслідок порушення відповідачем вимог ПДР України. Враховуючи наведене, вказана постанова не може бути визнана доказом вини відповідача у вчиненні ДТП, оскільки в постанові не тільки не зроблений висновок про винуватість відповідача, а й прямо зазначено, що суд не вирішує питання його винуватості. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Оцінюючи адресоване МТСБУ Повідомлення про ДТП (а.с. 5), в якому [PERSON] зазначив, що відповідач проїхав на заборонений сигнал світлофору, суд керується таким. Як вбачається з вказаного Повідомлення, [PERSON] , описуючи обставини ДТП, в графі «Обставини ДТП (короткий опис подій)» зазначив, що водій «ВАЗ 21099», державний номерний знак [NUMBER] , проїхав на заборонений сигнал світлофора, слідуючи по майдану Героїв Небесної Сотні в бік центру. Інших даних вказана графа не містить. Таким чином, графа «Обставини ДТП (короткий опис подій)» не містить будь-яких даних щодо зіткнення автомобілів та виникнення події ДТП. Враховуючи наведене, а також ту обставину, що відповідач заперечував проти позову та, таким чином, не визнав факт своєї винуватості в ДТП, суд не може визнати вказане вище Повідомлення достатнім доказом, який доводить винуватість відповідача у виникненні ДТП. Будь-яких інших доказів, які б в своїй сукупності доводили винуватість відповідача у виникненні ДТП, суду не надано. Так, будь-які клопотання про допит [PERSON] або інших осіб в якості свідків, сторонами не заявлялись. Клопотання про дослідження документів, що містяться в справі про адміністративне правопорушення, сторонами також не заявлялось. В даній справі суд позбавлений можливості за власною ініціативою збирати докази. За таких обставин суд позбавлений можливості, розглядаючи справу на підставі наданих сторонами доказів, достовірно встановити обставини ДТП, зокрема вину відповідача у її виникненні. Будь-яких інших доказів вини відповідача у вчиненні ДТП, суду позивачем не надано. Так, всі інші надані позивачем докази стосуються розміру завданої [PERSON] шкоди та її відшкодування позивачем. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів вини відповідача у вчиненні ДТП. За відсутності таких доказів у суду відсутні підстави для висновків щодо виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати виплачене позивачем страхове відшкодування, оскільки такий обов`язок може бути покладений лише на винну особу, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні. Оцінюючи інші надані позивачем докази, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, викладеною зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Надані позивачем доручення на виконання робіт (а.с. 6), рахунок-фактура (а.с. 7), акт виконаних робіт (а.с. 7), звіт про оцінку вартості (а.с. 8), заява [PERSON] без дати (а.с. 9), наказ позивача (а.с. 10), платіжне доручення (а.с. 11) не є доказами, якими може підтверджуватись винуватість відповідача у вчиненні ДТП. Враховуючи підстави, з яких суд дійшов висновку про відмову в позові, у суду відсутні підстави надавати детальну та ґрунтовну оцінку вказаним доказам, які стосуються розміру шкоди, заподіяної [PERSON] внаслідок ДТП, обставин відшкодування позивачем вказаної шкоди та наявності у позивача витрат, пов`язаних із залучення суб`єкта оціночної діяльності.

Outcome: dismissed