Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], вартістю 24700 грн., за набувальною давністю. За довіреністю, посвідченою Шарівською сільською радою Олександрійського району 18.09.2017 року, представником позивача в суді виступала [PERSON] У ході судового розгляду за заявою [PERSON] від 22.11.2017 року змінений первісний відповідач [PERSON] районна державна адміністрація на належного відповідача - Шарівську сільську раду Олександрійського району. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 1999 році вона купила зазначений вище будинок з надвірними будівлями у [PERSON] за 10000 грн. Однак у зв'язку зі смертю продавця [INFO] року не змогла оформити договір купівлі-продажу у нотаріуса. У 1999 році позивач вселилася та з того часу постійно проживає у цьому будинку, впродовж тривалого часу оплачує рахунки за електроенергію, 14.11.2006 вона уклала договір про користування електричною енергією. Позивач просить визнати за нею право власності на цей будинок за набувальною давністю згідно зі ст. 344 ЦК України, оскільки на думку [PERSON] вона відкрито, добросовісно та безперервно володіє житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просила задовольнити позов із зазначених у ньому підстав, додатково пояснила, що підставою заволодіння позивачем будинком був усний договір купівлі - продажу, який позивач не встигла укласти в письмовій нотаріально посвідченій формі через смерть продавця. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У листі №2 від 04.01.2018 року Шарівська сільська рада просить суд здійснювати судовий розгляд справи за відсутності її представника, позовні вимоги [PERSON] просить задовольнити. Заслухавши сторін, дослідивши подані ними докази, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків. Відповідно до копії паспорту позивача її місце проживання з 21.06.2016 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру інформація про спадкову справу та видані на її підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON], яка померла [INFO] року, відсутня. Також згідно алфавітної книги спадкових справ, спадкова справа після смерті померлої [INFO] року [PERSON] в [PERSON] районній державній нотаріальній конторі відсутня. У позовній заяві позивач [PERSON] стверджує, що у 1999 році заволоділа зазначеним вище будинком на підставі укладеного з [PERSON] усного договору купівлі-продажу, за яким сплатила останній 10 000 грн. та вселилась у будинок, постійно проживає у ньому з 1999 року, тобто більше 10 років, та оплачує комунальні послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права позивачка має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у неї відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" володіння є добросовісним, зокрема якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. Початок володіння будинком з надвірними будівлями для його обслуговування за наведених позивачем у позовній заяві обставин з 1999 року передбачав відповідну угоду про відчуження нерухомого майна його власником, форма якої була встановлена у статтях 47, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), що діяв на час виникнення спірних правовідносин. Однак, [PERSON] і [PERSON] при укладенні договору купівлі-продаж, про наявність якого зазначає позивач, не дотрималися зазначених вимог закону. Крім того, позивач не наводить достатніх доказів для підтвердження права власності [PERSON] на даний будинок. Враховуючи встановлені у справі обставини та наведене тлумачення норм права, суд дійшов висновку про те, що оскільки за доводами позивача, правовою підставою для заволодіння нею зазначеним вище будинком був усний договір купівлі-продажу, норми ч.1 ст.344 ЦК України до даних правовідносин не застосовуються. З моменту укладення договору купівлі-продажу позивач знала про наявність у неї підстав для набуття права власності на будинок. За таких обставин неможливо зробити висновок, про те що [PERSON] заволоділа чужим майном, адже за її доводами вона його купила. Інших підстав для заволодіння будинком позивач не наводить. Тому підстави для застосування ч. 1 ст. 344 ЦК України і визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю відсутні. Враховуючи вищезазначені обставини, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed