Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Ужгородської міської ради про скасування рішення Ужгородської міської ради від 29.10.2015 №1874 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» № 1874 про затвердження вартості та продаж [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 211010000:05:001:0055 площею 0,0225 по [ADDRESS] , як протиправного. Мотивують свої вимоги тим, що рішення Ужгородської міської ради від 29.10.2015«Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» № 1874 про затвердження вартості та продаж [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 211010000:05:001:0055 площею 0,0225 по [ADDRESS] прийнято з порушенням та за відсутності передбаченої законом затвердженої містобудівної документації, що відповідно є порушенням норми ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Окрім того, позивачі зазначають про порушення їх прав прийнятим Ужгородською міською радою рішенням, а саме що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , яка нерозривно пов`язана з розміщеним на ній об`єктом культурної спадщини пам`яткою архітектури національного значення, позбавляє їх, як громадян України права користуватися природними об`єктами, які є власністю Українського народу та користування пам`яткою культурної спадщини. Зазначають, що на земельній ділянці, якою розпорядилась Ужгородська міська рада, знаходиться пам`ятка архітектури національного значення: шпихлір та винний погреб, архітектурна пам`ятка національного значення у місті Ужгороді, виникнення якої датується 1781 роком та якій присвоєний охоронний номер 1107. Місцезнаходження: [ADDRESS] .Споруда належить до службового типу приміщень і є цінним прикладом побудови господарських об`єктів, які створювались у кінці 18 століття. Місцеві жителі та історики по відношенню до архітектурної пам`ятки вживають і інші назви: «Совине гніздо», « [PERSON] ». Розташовувалось «Совине гніздо» у західного підніжжя Комітетської гірки і гармонійно поєднувалось зі створеним ансамблем архітектури. Зокрема, зазначають, що об`єкт культурної спадщини згідно з вказаним законом поєднує не тільки споруду (витвір), комплекс-(ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, але й території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Зауважують, що місце розташування спірних земельних ділянок як геопросторових об`єктів, є складовою частиною історично сформованої забудови центральної частини міста відповідно до листа Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації від 25 лютого 2015 року за №01-13/180/02 . Отже, на їх думку, будь-яке відведення земельних ділянок в межах цього ареалу для забудови здійснюється тільки на підставі історико-архітектурного опорного плану, який є невід`ємною частиною генерального плану забудови в містах, які внесені до такого Списку. Однак, стверджують, що згідно із відповіддю Ужгородської міської ради від 10 червня 2015 доку за №36/20-14 план зонування та історико-архітектурний опорний план на даний час міською радою не затверджено. Зазначають, що спірні рішення прийнято Ужгородською міською радою з грубим порушенням Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08 квітня 2011 року №149. На пленарному засіданні, яке відбулося 29 жовтня 2015 року в сесійній залі Ужгородської міської ради за адресою м. Ужгород, площа Поштова. №3, голосування за спірне рішення здійснювалося без наявності кворуму - необхідної частини місцевих депутатів для повноважності сесії Ужгородської міської ради, яка може приймати рішення. Крім того, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, згідно з якою вважають, що оскільки, на підставі спірного рішення Ужгородської міської ради від 29.102.105 № 1874 відповідачем 03.11.2015 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:05:001:0055, площею 0,025 га, ФОП [PERSON] , то такий договір, будучи похідним від спірного рішення, та безпосередньо пов`язаним зі спірним рішенням, просять суд визнати недійсним. Ухвалою суду від 11 квітня 2019 року вказані позовні вимоги, що стосуються рішення Ужгородської міської ради та укладеного на підставі цього рішення договору купівлі-продаажу земельної ділянки за кадастровим № 211010000:05:001:0054, площею 0,0225 га по [ADDRESS] , виділено в окремо провадження та продовжено розгляд справи в межах вимог, що стосуються цієї земельної ділянки, та з колом осіб, прав яких стосується саме цей спір, тобто позивачі та відповідач, і треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, чиїх прав та обов`язків може стосуватись рішення за даним спором: Фаркаш [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , якого залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог згідно з ухвалою суду від 11.04.2019 року. Ухвалою суду від 24.07.2019 року закрито підготовчого провадження та призначення справи до розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] подала заяву про залучення третіх осіб в якості співвідповідачів, та таке клопотання повернуто заявнику на підставі ст..ст. 49, 51 ЦПК України, оскільки подане з після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду та не долучено доказів надіслання такого іншим учасникам у справі і не доведено. В судове засідання при розгляді справи по суті позивач [PERSON] не з`явилась, в матеріалах справи її заява про розгляд справи за наявними матеріалами та без її участі, заявлені вимоги просить задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, що стосуються даного розгляду, підтримала повністю, поросить задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві та заяві про зміну предмету позову. Вважає, що спірне рішення Ужгородської міської ради прийнято з порушенням норм законодавства, не враховано при його прийнятті наявність об`єкта культурної спадщини винного льоха, та дана земельна ділянка є частиною пам`ятки архітектури. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, крім того, його інтереси представляє представник адвокат Майстренко Н.М. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, вважає, що рішення міської ради прийнято з грубим порушенням,як під час голосування неповноважною сесією, так і з підстав порушення норм Земельного законодавства та неврахування об`єкта історичної пам`ятки, частиною якої є і спірна земельна ділянка. Представник відповідача Ужгородської міської ради в судове засідання неодноразово не з`являвся в судові засідання, в матеріалах справи наявні і клопотання про розгляд спраив без ї участі і клопотання про відкладення розгляду у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання, однак доказів поважності причин неприбуття не подавалось жодного разу. Суд враховує, що справа перебуває в провадженні суду ще з 2015 року, та усім учасникам достеменно відомо про таке, та розцінює такі неявки та клопотання про відкладення як прояв зловживання процесуальними правами. В зв`язку з чим судом постановлено продовжувати розгляд справи за відсутності представника Ужгородської міської ради, який належним чином судом повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] в дане судове засідання не з`явилась, до цього в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник позивача [PERSON] [PERSON] , просила задовольнити позовні вимоги повністю, з підстав, зазначених в позовній заяві, в судовому засіданні просила суд, скасувати рішення Ужгородської міської ради від 29 жовтня 2015 року «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» № 1874 про затвердження вартості та продаж [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 211010000:05:001:0055 площею 0,0225 по [ADDRESS] , як протиправного, посилаючись, що при його прийнятті порушено вимоги законодавства, та, крім того, зауважує, що воно ухвалено з численними порушеннями на засіданні сесії міської ради. Відповідач - представник Ужгородської міської ради в судове засідання з`явився, щодо задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, з тих підстав, що позивачі не мають та не довели жодного порушеного права, а тому в них відсутнє право на захист. Додатково зазначив, що позивачі не є суміжним землекористувачем, ніколи не виявляли бажання отримати спірну земельну ділянку за адресою [ADDRESS] у власність чи оренду . Третя особа [PERSON] , однак подано суду письмові заперечення на заявлені позовні вимоги, просив суд в задоволенні таких відмовити в повному обсязі, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими. В обґрунтування своєї позиції, висловленої представником [PERSON] , останній зазначив, що в даному випадку прослідковується відсутність безпосереднього відношення (дійсного речового права) позивачів, відсутні будь-які доводи та обґрунтування порушення відповідачем норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та відсутність доказів того, що земельна ділянка кадастровий номер 2110100000:05:001:0055, площею 0,0225 га по [ADDRESS] є невід`ємною чи складовою частиною пам`ятки архітектури національного значення: шпихлір та винний погреб, виникнення якої датується 1781 роком та якій присвоєний охоронний номер 1107. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи наявні заперечення представника [PERSON] , в яких повністю заперечують позовні вимоги, та зазначають, що Оспорюючи рішення Ужгородської міської ради у відношенні земельної ділянки по [ADDRESS] , позивачі не наводять наявність у них дійсних прав на предмет спору, які підлягають захисту або відновленню. При цьому, зауважує, що позивач на власний розсуд, без наявності відповідних правовстановлюючих документів визначають себе користувачами земельних ділянок в тому числі по [ADDRESS] , що на їх думку є єдиним об`єктом з винними льохами історичною пам`яткою. Такі доводи позивачів у відношенні земельної ділянки по [ADDRESS] , вважає, є необґрунтованими оскільки у матеріалах справи відсутні документальні докази на підтвердження того, що історична пам`ятка, про яку зазначають позивачі, розташована на конкретній земельній ділянці з кадастровим номером 211010000:05:001:0055 площею 0,0225 по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] Вважає, що земельна ділянка по [ADDRESS] до прийняття Ужгородською міською радою спірного рішення №1874 від 29.10.2015р. протягом тривалого часу перебувала оренді, в тому числі, юридичної особи, а позивачами не наведено доказів, того, що у зв`язку з прийняттям Ужгородською міською радою спірного рішення №1874 від 29.10.2015р. для них змінився режим користування цією земельною ділянкою по відношенню до того коли ця ж земельна ділянка перебувала в оренді. Зауважує, що жодним доказом у справі не стверджується та обставина, що позивачі позбавлені права користування історичною пам`яткою про яку йдеться в позовній заяві, а що до земельної ділянки по [ADDRESS] , то вважає, що право власності на таку набуто [PERSON] у встановленому законом порядку та, зазначає, що відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України її право власності є непорушним. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, інтереси третіх осіб в судовому засіданні представляє представник [PERSON] , який повністю заперечив позовні вимоги, вважає, що прийняття рішення Ужгородською міською радою та укладення договору купівлі продажу земельної ділянки, ніяким чином не порушує права чи законні інтереси позивачів. Крім того ,вважає, що спірна земельна ділянка не є частиною об`єкта пам`ятки архітектури, зазначає, що позивачі жодним доказом не довели своє право користування земельною ділянкою, належною його довірителю, просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідків окремих депутатів міської ради, які брали участь в голосуванні при прийнятті оспорюваного рішення та журналістів, які вели відео зйомку процесу голосування, оскільки суд в межах розгляду даної справи не вправі давати оцінку правомірності дій депутатів, та, крім того, суд, бере до уваги, що заявлено клопотання про допит осіб з питань, які можуть бути свідченням проти себе. Щодо допиту журналістів, які здійснювали відео зйомку сесії, суд вважає, що представником позивача не доведено, які обставини такі свідчення можуть доводити або спростовувати в межах вирішення спору в даній справі. В судове засідання, призначене, для продовження розгляду справи, на 13.09.2019 року позивачі та представник позивача, представник відповідача, не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає продовженню розгляду справи, крім того, суд враховує, що особисті пояснення суду учасниками надано, в яких вони, крім іншого посилались і на докази, на підтвердження або заперечення своїх вимог. Крім того, треті особи та представник третіх осіб, в судове засідання, призначене на 13.09.2019 року не з`явилися. Представник третіх осіб [PERSON] подав заяву про продовження розгляду справи без його участі. Суд, враховуючи, що кожен учасник розпоряджається наданими правами на власний розсуд, вважає, що неявка сторін та їх представників не перешкоджає подовженню розгляду справи за наявними матеріалами, адже, триває стадія дослідження доказів та з`ясування обставин у справі, та позивачі та представник висловили свою позицію в судовому засіданні у вступному слові учасників. В зв`язку з неявкою 13.09.2019 року всіх учасників в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснюється, що відповідає вимогам ст.. 247 ЦПК України. Заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд доходить наступного висновку. Так, судом встановлено, що відповідно до рішення від 29.10.2015 року за №1874 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» Ужгородська міська рада вирішила: 1. Затвердити вартість земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:05:001:0055) площею 0,0225 га по [ADDRESS] у сумі 102\~186,00 грн. з розрахунку 454,16 грн. за 1 кв.м. відповідно до висновку експертів від 12.03.2015 року.; 2. Продати фізичній особі-підприємцю [PERSON] земельну ділянку площею 0,0225 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування кафе з літньою терасою) по [ADDRESS] . Відповідно до вказаного рішення Ужгородської міської ради, було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки від 03.11.2015р. між Ужгородською міською радою в особі директора Департаменту міського господарства та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою Оленою Станіславівною, запис в реєстрі відповідно за №771. Судом встановлено, що [PERSON] провела оплату коштів за викуп земельної ділянки, що підтверджується платіжним дорученням №960 від 30.10.2015 року наявним в матеріалах судової справи. Крім того, суд бере до уваги і ту обставину, що [PERSON] використовувала дану ділянку ще з 2009 року відповідно до договору оренди земельної ділянки від 20.07.2009 року та акту приймання-передачі земельної ділянки від 20.07.2009 року, та на підставі договору оренди земельної ділянки від 02.08.20110 року та акту приймання передачі земельної ділянки з відповідними дозволами виконавчого комітету Ужгородської міської ради надав дозвіл від 21.07.2009 року та 02.08.2010 на розміщення споруд торговельного призначення підприємцю [PERSON] А згідно з умовами зазначених договорів земельна ділянка передається в оренду із земель комерційного використання з метою несільськогосподарського використання, для торгівлі на терасі. Крім того, з наданих доказів, встановлено, що відповідно до рішення від 11.07.2014 року за №1363 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» Ужгородська міська рада вирішила: 1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки фізичній особі-підприємцю [PERSON] (кадастровий номер 2110100000:05:001:0055) площею 0,0225 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та надати її в оренду строком на 3 роки. За наслідками затвердженого проекту відведення земельної ділянки між Ужгородською міською радою в особі Департаменту міського господарства та [PERSON] було укладено Договір оренди землі №1743 від 01.08.2014 року. Вказаний проект відведення та рішення від 11.07.2014 року за №1363 не оскаржувались та є чинними. Вказане вище рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки було прийнято за наслідками поданого [PERSON] проекту землеустрою, виготовленого відповідно до рішення Ужгородської міської ради від 29.03.2013 року за №865 «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» яким Ужгородська міська рада надала дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0230 га по [ADDRESS] . Вказані рішення органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки та затвердження такого проекту позивачами також не оскаржувались. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Судом встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 2110100000:05:001:0055, площею 0,0225 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування будівель торгівлі була сформована за відповідним кадастровим номером як об`єкт цивільних прав та за проектом відведення, затвердженим відповідачами в липні 2014 року. Відтак, доводи позивачів про необхідність застосування до спірних правовідносин положення частини 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є помилковими, в силу того, що вказана норма Закону вступила в дію тільки з 01.01.2015р.. Так, відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» частина 3 ст.24 цього Закону набирає чинності з 01.01.2013 року. Законом України від 19 вересня 2013 року №606-VII розділ V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» доповнено п.61 такого змісту: \~встановити, що дія частин третьої та четвертої статті 24 цього Закону до 1 січня 2015 року не поширюється на території, де відповідно до цього Закону не затверджені плани зонування або детальні плани територій. Окрім того, суд бере до уваги, що згідно до\~ст. 12 ЗК України\~до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього\~Кодексу. Натомість, позивачі не оскаржують рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] , вони оскаржують рішення про затвердження оцінки вартості земельної ділянки та продаж її на відповідних умовах, відтак положення ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачає, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, до оскаржуваних рішень не відноситься. Вказана норма ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» може застосовуватись при оспоренні законності рішення Ужгородської міської ради №1363 від 11.07.2014р. яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0225 по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Суд також бере до уваги доводи представників третіх осіб, що оскарження рішення, яким затверджувався проект відведення земельної ділянки (чи в оренду, чи у власність), з підстав порушення частини 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» так само не заслуговують на увагу з огляду на погодження проекту відведення земельної ділянки [PERSON] , відповідно до ч. 1-2\~ст. 186-1 ЗК України\~(у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), тобто проект землеустрою був погоджений Управлінням архітектури та містобудування Ужгородської міської ради. Судом встановлено, що центральним органом виконавчої влади погоджено проект відведення земельної ділянки [PERSON] , що підтверджується листом Міністерства культури України від 09.12.2013 року за №3878/10/61-13. Крім того, відповідно до висновку № 03/17 від 30.10.2017 року експертного дослідження щодо меж фактичного землекористування, згідно з яким експерт констатує ту обставину, що в зв`язку з відсутністю сформованої земельної ділянки з визначеною межею, площею та внесенням інформації про неї до Державного земельного кадастру, та відсутністю геопрсторових даних, неможливо встановити факт накладення спірних земельних ділянок на земельну ділянку під комплексом будівель пам`ятки архітектури національного значення «амбар та винний льох» Також, суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 116 ЗК України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. За змістом ст.ст. 92 та 93 ЗК України земельна ділянка може бути надана у постійне користування (без встановлення строку) або в оренду (користування на певний строк). Ч. 1 ст. 127 ЗК України визначено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. Суд, аналізуючи вищенаведені норми права, доходить висновку, що заборона, запроваджена ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», застосовується для випадків передачі земельних ділянок у власність (коли земельна ділянка передається безоплатно у межах норм визначених ЗК України) та/або надання земельних ділянок у користування (постійне користування або оренда) і не поширюється на випадки продажу земельних ділянок на підставі цивільно правових угод, проекти відведення (документація із землеустрою) на які була виготовлена та погоджена до вступу в дію ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відтак, відсутні правові підстави для поширення заборонної дії норми ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на випадки продажу земельних ділянок вже сформованих/відведених в порядку ст. 79-1 ЗК України, за цивільно правовими угодами, оскільки, це відмінна від передачі або надання, окремо врегульована форма набуття права на земельну ділянку. Стосовно доводів позивачів про порушення Ужгородською міською радою Закону України «Про охорону культурної спадщини» при прийнятті оспорюваного рішення та укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, то суд приходить до висновку про безпідставність таких доводів. Так, в матеріалах справи наявні письмові документальні докази того, що земельна ділянка кадастровий номер 2110100000:05:001:0055 в [ADDRESS] , до пам`яток історії, архітектури та/або містобудування не відноситься. Листом від 11.07.2017р. №01-13/758 управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації надало інформацію представнику відповідача, що в управлінні відсутні відомості стосовно належності земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:05:001:0055 в [ADDRESS] , до пам`яток історії, архітектури та/або містобудування. Окрім того, судом досліджено лист КП «Архітектурно планувальне бюро» №466 від 14.09.2017р., яким надано чітку інформацію стосовно того, що з яких невід`ємних частин складається об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] , а саме зазначено, що за вказаною поштовою адресою значиться об`єкт, комплекс будівель (основна частина літ. А, А1, А2, А3, А4, А5 загальною площею 2\~593,1 м.кв. та склад літ. Б, загальною площею 115,1 м.кв.) до складової частини якого також відноситься внутрішній двір, що відображено на експлікаціях генерального плану (схеми) земельної ділянки. Судом встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 2110100000:05:001:0055, щодо якої Ужгородською міською радою було прийнято рішення №1874 від 29.10.2015р. є окремим об`єктом, який не входить до складу комплексу будівель пам`ятки архітектури національного значення амбар та винний льох (охоронний номер 1107). До такого висновку приходить і суд аналізуючи наданий позивачами Паспорт пам`ятки архітектури та містобудування №38 від 30.11.2004р., охоронний договір №27 від 30.11.2004 року, схему генерального плану земельної ділянки за 1963,1996, 2001 року, реєстраційне посвідчення від 28.03.1997 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.04.2004 року серії [NUMBER] за №910059 та матеріали інвентаризаційної справи №3738 щодо будинковолодіння за адресою [ADDRESS] . Разом з тим суд вважає неналежним та таким, що не стосується меж розгляду даної справи відеоматеріал, приєднаний як доказ до матеріалів справи з відеозаписом проведення сесії Ужгородської міської ради під час прийняття оспорюваного рішення. Адже в даному випадку суд не розглядає та не оцінює правомірність діяльності кожного окремого депутата чи сесії в цілому при прийнятті рішень, як суб`єктів владних повноважень. Разом з тим суд вважає неналежним та таким, що не стосується меж розгляду даної справи відеоматеріал, приєднаний як доказ до матеріалів справи з відеозаписом проведення сесії Ужгородської міської ради під час прийняття оспорюваного рішення. Адже, в даному випадку суд не розглядає та не оцінює правомірність діяльності кожного окремого депутата чи сесії вцілому при прийнятті рішень, як суб`єктів владних повноважень. Таким чином, у матеріалах справи відсутні документальні докази на підтвердження того, що історична пам`ятка архітектури національного значення шпихлір та винний погреб (охоронний номер 1107), про яку зазначають позивачі, розташована на конкретній земельній ділянці з кадастровим номером 211010000:05:001:0055 площею 0,0225 по [ADDRESS] . Окрім того, суд бере до уваги ст. 316 ЦК України, якою визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 4 статті 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Пунктом «а» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку громадянами України набувається на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі продажу. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейським судом з прав людини сформульовано позиції згідно з якою особа суб`єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів (чи органів місцевого самоврядування) при прийнятті останніми рішень чи укладенні відповідних договорів, а державні органи або треті особи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що державні органи при укладенні цих договорів припустилися помилки. Наведене прослідковується у рішеннях Європейського суду з прав людини по справам «Стретч проти Об`єднаного королівства Великобританії і Північної Ірландії» та «Федоренко проти України». Суд погоджується з доводами позивача, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Але, оспорюючи рішення Ужгородської міської ради №1874 від 29.10.2015р. позивачі жодним чином не наводить наявність у них дійсних прав чи охоронюваного законом інтересу на земельну ділянку по [ADDRESS] , які підлягають захисту або відновленню. Не заслуговує на увагу і та позиція, що позивачі є користувачами земельної ділянки по [ADDRESS] , адже жодного доказу з цього приводу суду не надано. Вказаний висновок суду зумовлює також відсутність необхідності у детальному аналізі, перевірки та дослідженні хронології подій щодо процедурних моментів прийняття відповідачем оспорюваних за предметом позову рішень, оскільки судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок ситуації, що склалася по справі. Таким чином, позивачами не доведено протиправність прийнятого Ужгородською міською радою рішення від 29 жовтня 2015 року «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» № 1874 про затвердження вартості та продаж [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 211010000:05:001:0055 площею 0,0225 га по [ADDRESS] , як протиправного, як і не доведено, що укладений договір купівлі-продажу даної земельної ділянки на підставі зазначеного рішення є незаконним, та не доведено, яким чином та які права чи інтереси позивачів порушено цим рішенням чи договором, стороною якого вони не виступають, що, на думку суду слугує підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Позивачі не довели суду наявність безпосереднього відношення (дійсного речового права) по відношенню до предмету спору, яким вони обґрунтовують своє право на звернення до суду з позовною заявою. Жодним доказом у справі не стверджується та обставина, що позивачі позбавлені права користування історичною пам`яткою, про яку вони зазначає в мотивувальній частині позовної заяви. Що ж\~до земельної\~ділянки за\~кадастровим номером\~211010000:05:001:0055\~по вулиці\~ [ADDRESS] \~то право власності на таку набуто [PERSON] у встановленому законом порядку та відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, її право власності є непорушним. В ході розгляду справи не встановлено, та не доведено, що [PERSON] чи інші особи, яким належить, на даний час земельна ділянка по [ADDRESS] , діяли неправомірно або незаконно при набутті права власності на таку ділянку, або, що використовують таку не за призначенням чи всупереч нормам закону. Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка по [ADDRESS] до прийняття Ужгородською міською радою спірного рішення №1874 від 29.10.2015р. протягом тривалого часу (з 2009 року) перебувала оренді [PERSON] , що підтверджується численними договорами оренди та викопіюваннями з генерального плану міста Ужгорода, погоджених головним архітектором відповідно. Позивачами не наведено доказів, того, що у зв`язку з прийняттям Ужгородською міською радою спірного рішення №1874 від 29.10.2015р. для них змінився режим користування цією земельною ділянкою по відношенню до того коли ця ж земельна ділянка перебувала на правах оренди у [PERSON] . Суд бере до уваги доводи третіх осіб у справі, що рішення Ужгородської міської ради від 29.10.2015р. №1874, яке є предметом оскарження у даній справі, вичерпало свою дію, оскільки на підставі вказаного рішення Ужгородською міською радою з [PERSON] вже було укладено договір купівлі продажу від 03.11.2015р. земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою Оленою Станіславівною, запис в реєстрі відповідно за №771. Варто зазначити, що оскарження рішення та теоретично можливе скасування в судовому порядку, не дає право позивачам на застосування реституції, не встановлює недійсність правочину, яка встановлюється тільки з підстав невідповідності ст. 203 ЦК України. Положення\~статті 16 ЦК України\~передбачають захист цивільних прав та інтересів судом та визначають способи такого захисту, і встановлюють, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ефективним засобом захисту є такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідком, спричиненим цим порушенням. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Такого правового висновку притримується Верховний Суд України, зокрема у своїх постановах від 25.12.2013 року у справі №6-78цс13, від 09.12.2015 року у справі № 6-849цс15 та в ухвалі від 01.04.2015 року у справі №6-5023св15. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Отже, скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття прав власності на земельну ділянку або укладення договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у такий спосіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Варто звернути увагу, що колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб`єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачі земельних ділянок у власність, укладення договору оренди) позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачами спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі №21-405а14 та від 24.03.2016 року у справі №916/187/15-г. Крім того, суд зважає, що відповідно п.11\~постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга\~статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України\~та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Частиною 1 статтею 1 протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~декларовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинно бути дотримано приписи справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. З огляду на вище наведене суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав в задоволенні позовних вимог, а відповідно і відсутні підстави для стягнення судових витрат в порядку норми ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed