Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ «Українська залізниця», від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» просить про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,31 га, що знаходиться в с.Нова Любомирка, Рівненського району Рівненської області, шляхом зобовязання відповідача [PERSON] демонтувати сарай, що знаходиться за адресою: вул.Привокзальна, 2 в с.Нова Любомирка, Рівненського району Рівненської області, а також стягнути з останньої судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що рішенням виконкому Ровенської районної Ради депутатів трудящих № 82 від 26.02.1970 року у постійне користування управління Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР по лініях Ровно-Сарни, Ровно-Ковель, Ровно-Здолбунів затверджено землі на території землекористувань згідно додатку № 1 та видано Акт на право користування землею, згідно з яким у постійне користування Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР в Ровенському районі відведено 679,2 гектарів землі. В подальшому Управлінням Львівської Державної залізниці на адресу Олександрійської сільської ради Рівненського району направлено лист № НЗН-10/4003 від 18.11.2005 року, в якому Управління не заперечує щодо вилучення із земель Львівської залізниці земельної ділянки площею 0,31 га в межах смуги відведення ст.Любомирськ дільниці Рівне-Сарни на км. 20+880 20+970 з правої сторони по ходу кілометрів на відстані 25 м та 45 м відповідно від осі головної колії для потреб Олександрійської сільської ради. У відповідь рішенням Олександрійської сільської ради № 290 від 20.12.2005 року надано згоду на передачу Львівської залізницею вказаної земельної ділянки в землі запасу сільської ради (землі житлової та громадської забудови). Однак, 26.12.2013 року постановою Рівненського окружного адміністративного суду рішення Олександрійської сільської ради № 290 від 20.12.2005 року визнано протиправним та скасовано. 19.02.2014 року ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду вказану постанову залишено без змін. На підтвердження власних доводів позивачем долучено до позовної заяви копію Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою (а.с.22), з якого вбачається, що на підставі розпорядження голови Рівненської райдержадміністрації № 352 від 17.05.2007 року Державне територіально-галузеве обєднання «Львівська залізниця» є постійним користувачем земельної ділянки площею 95,2839 га, що розташована на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Крім того, позивач зазначає, що земельна ділянка орієнтовною площею 0,31 га перебуває на обліку земель за ДТГО «Львівська залізниця», що підтверджується довідкою Управління Держземагентства у Рівненському районі Рівненської області (а.с.25). Позивач вказує, що на даний час його право постійного користування земельною ділянкою орієнтовною площею 0,31 га порушується, оскільки на вказаній земельній ділянці знаходиться господарська будівля, а саме сарай, зведений за відсутності правовстановлюючих документів та належить відповідачу [PERSON] разом із квартирою № 2 у житловому будинку № 2 по вул. Привокзальна в с.Нова Любомирка Рівненського району, що також знаходяться на даній земельній ділянці. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Від представника відповідача [PERSON], адвоката [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, врахувавши письмові заперечення на позовну заяву. Заслухавши думку учасників процесу, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та заперечення на позовні вимоги, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири № 2 у житловому будинку № 2 по вул. Привокзальна в с.Нова Любомирка Рівненського району на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 186 та посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.47-48). Вказана квартира складається із однієї жилої кімнати, жилою площею 12,5 кв.м., загальною площею 26,2 кв.м. та прилеглих до неї будівель і споруд: ? Б сарай (шлак); ? В вбиральня (цегла); ? Г погріб (цегла). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3956683 від 24.06.2004 року, власником квартири № 2 у житловому будинку № 2 по вул. Привокзальна в с.Нова Любомирка Рівненського району є [PERSON] (а.с.46). Відповідач у справі [PERSON] та власник квартири згідно договору купівлі-продажу [PERSON] є однією особою, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Допитана в якості свідка в судовому засіданні 31.10.2017 року відповідач [PERSON] пояснила суду, що вона придбавши квартиру, отримала можливість користуватися сараєм, яким користувався попередній власник. Даний сарай нею не зводився, а тому заперечує щодо демонтажусамочинно збудованого сараю. У запереченнях на позовну заяву представник відповідача у справі, адвокат [PERSON] зазначає, що Державному територіально-галузевому обєднанню «Львівська залізниця», правонаступником якого є позивач, на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, виданого на підставі розпорядження голови Рівненської райдержадміністрації № 352 від 17.05.2007 року, належить земельна ділянка площею 95,2839 га, що розташована на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Представник відповідача зазначає, що згідно викопіювання, 0,31 га земельної ділянки, на якій розташовані господарські споруди, якими користується відповідач [PERSON], знаходяться поза межами земельної ділянки площею 95,2839 га, що в свою чергу свідчить про те, що користування відповідачем земельною ділянкою жодним чином не порушує права позивача у користуванні нею з метою забезпечення функціонування залізничного транспорту. Крім того, нежитлову будівлю, яка позначена на схематичному плані присадибної ділянки як «VI» (сарай) на думку представника відповідача не можна вважати самочинним будівництвом з боку останньої та зобовязувати її знести цей обєкт, оскільки право власності на вказаний нежитловий обєкт відповідачем було набуто на підставі вищезгаданого договору купівлі-продажу. Позивачем не доведено у чому саме полягають перешкоди з боку відповідача у здійсненні ним права постійного користування земельною ділянкою. Позивачем не наведено правових наслідків недобросовісного або нерозумного здійснення відповідачем свого права власності, як і не встановлено таких обставин судом. Тому поведінку відповідача у даному випадку суд вважає добросовісною і розумною, як того вимагає ч.5 ст.12 ЦК України. Суд погоджується з доводами представника відповідача з приводу того, що право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права, як визначено у ст.125 Земельного кодексу України. Оформлення речових прав на земельну ділянку здійснюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст.126 ЗК України). В свою чергу\~землекористувачі є платниками земельного податку відповідно до норм ст.269 Податкового кодексу України є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Докази на підтвердження факту державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,31 га, що знаходиться в с.Нова Любомирка, Рівненського району Рівненської області та сплати податку позивачем у встановленому законом порядку, як землекористувачем, у матеріалах справи відсутні. В ході встановлення фактичних обставин справи у суду не виникло сумнівів у правомірності володіння відповідачем нежитлової будівлі, яка позначена на схематичному плані присадибної ділянки як «VI» (сарай). Право власності на даний обєкт нерухомого майна набуто відповідачем за договором купівлі-продажу, укладеного у встановленому законом порядку з дотриманням вимог, зокрема нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Згідно з положеннями ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Суд дослідив, що відповідач здійснює своє право власності в межах, визначених договором. Вчинення відповідачем дій, спрямованих на порушення прав позивача, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає, що доводи представника відповідача є слушними і заслуговують на увагу суду, тому з ними слід погодитись, відмовивши позивачеві у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed