Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Харківська міська рада звернулось до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою (уточнена позовна заява від 21.09.2015 № 8976/9-15) про визнання недійсними договору дарування нежитлових приміщень від 18.07.2008 № 2270 , за яким [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху №№ 44-: 45 загальною площею 40,9 кв.м в літ «А-5» по [ADDRESS] ; визнання недійсними договору дарування нежитлових приміщень від 18.07.2008 № 2268, за яким [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху №№ 25-: 43 загальною площею 101,2 кв.м в літ «А-5» по [ADDRESS] ; визнання за Харківською міською радою право власності на нежитлові приміщення цокольного поверху в літ. «А-5» №№ 25-: 43, 44-: 45 загальною площею 142,1 кв.м по [ADDRESS] ; витребування на користь Харківської міської ради із володіння [PERSON] нежитлові приміщення №№ 44-: 45 загальною площею 40,9 кв.м в літ. «А-5» по [ADDRESS] ; витребування на користь Харківської міської ради із володіння [PERSON] нежитлові приміщення №№ 25-: 43 загальною площею 101,2 кв.м в літ «А-5» по [ADDRESS] ; судові витрати стягнути солідарно з відповідачів на користь Харківської міської ради. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.02.2015року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2019 задоволено заяву Харківської міської ради від 03.1.2018 № 6810/9-18 про забезпечення позову, заборонено вчинення будь-яких дій щодо державної реєстрації (перереєстрації) права власності на нежитлові підвальні приміщення цокольного поверху № 44-45 площею 40,9 кв.м. та № 25-43 площею 101,2 кв.м., в літ. «А-5» по [ADDRESS] . У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, проти прийняття заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. 01.02.2017 представник відповідача [PERSON] надав суду письмову заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до додатку № 2 рішення Харківської міської ради від 24.11.2004 № 181/04 «Про комунальну власність м. Харкова» житловий будинок по [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова. До комунальної власності територіальної громади міста Харкова було прийнято і всі допоміжні приміщення призначені для обслуговування вказаного житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №188 від 22.07.2007 КП «Жилкомсервіс» визначено балансоутримувачем житлового фонду територіальної громади м. Харкова. На підставі розпорядження начальника управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 28.02.2007 балансоутримувачем житлового будинку за вказаною адресою визначено КП «Жилкомсервіс», що підтверджується актом приймання-передачі основних фондів (житловий фонд) та довідкою про балансову приналежність житлового будинку комунальної власності. Рішенням Господарського суду Харківської області від 01.07.2018 у справі № 53/138-08 позовні вимоги ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] до Харківської міської ради про визначення права власності на нежитлові приміщення цокольного поверху в літ. «А-5» №№ 25-:-43, 44-:45 загальною площею 142,1 кв.м. у багатоквартирному житловому будинкупо [ADDRESS] задоволені в повному обсязі. Вказане рішення Господарського суду Харківської області стало підставою для передачі майна комунальної власності у приватну власність. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.09.2012 у справі № 53/138-08 апеляційну скаргу КП «Жилкомсервіс» задоволено та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 18.07.2008 [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування нежитлових приміщень, реєстраційний № 2270 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М., передає у власність [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху №№44-:-45 загальною площею 40,9 кв.м в літ. « А-5» по [ADDRESS] . 18.07.2008 [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування нежитлових приміщень, реєстраційний № 2268 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М., передає у власність [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху №№ 25-:-43 загальною площею 101,2 кв.м в літ. « А-5» по [ADDRESS] . 19.07.2008 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, реєстраційний № 2291 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М., передає у власність [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху №№ 25-:-43 загальною площею 101,2 кв.м в літ. « А-5» по [ADDRESS] . 20.07.2008 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, реєстраційний № 2293 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М., передає у власність [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху №№44-:-45 загальною площею 40,9 кв.м в літ. «А-5» по [ADDRESS] . 12.07.2011 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, реєстраційний № 411 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Горбатюк І.В., передає у власність [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху №№44-:-45 загальною площею 40,9 кв.м в літ. « А-5» по [ADDRESS] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.08.2018 № 135729374нежитлове підвальне приміщення цокольного поверху № 44-45 площею 40,9 кв.м. в літ. «А-5» по [ADDRESS] від 25.02.2015 № 174 на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2015 № 174, перебуває у приватній власності [PERSON] , а нежитлові приміщення цокольного поверху №№ 25-:-43 загальною площею 101,2 кв.м в літ. « А-5» по [ADDRESS] підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2008 № 2291, перебуває у приватній власності [PERSON] . Статтею 1291 Конституції Украни передбачено,що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства. Застосування відбувається через практику (рішення ЄСПЛ, яка згідно зі ст.. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Єврепейского суду з прав людини» застосовується українськими дами, як джерело права. Так, п.53 рішення від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» Суд нагадав, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить утручання в право на мирне володіння майном, що викладене в §1 ст.1 Першого протоколу до конвенції. Відповідно до приписів частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, правомочність щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада. Факт набуття територіальною громадою міста Харкова в особі Харківської міської ради права власності на вказаний житловий будинок та підвальні приміщення, що розташовані у ньому, здійснений на підставі нормативно-правових актів України, рішення Харківської міської ради від 24.11.2004 № 181/04 «Про комунальну власність м. Харкова» та підтверджується належними доказами та фактичними обставинами справи. Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга ст. 319 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до правового висновку викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18): «Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права». Враховуючи те, що підставою для набуття права власності на нежитлові приміщень цокольного поверху в літ. «А-5» №№ 25-: 43, 44-: 45 загальною площею 142,1 кв.м по [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] було рішення Господарського суду Харківської області від 01 липня 2008 року по справі № 53/138-08, яке в подальшому постановою апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2012 року було скасовано, а отже обставини щодо безпідставності набуття права власності на спірні приміщення відповідачами, є встановленими. Крім того, вищезазначене підтверджує факт вибуття нежитлових приміщень цокольного поверху в літ. «А-5» №№ 25-: 43, 44-: 45 загальною площею 142,1 кв.м по [ADDRESS] із власності територіальної громади м. Харкова не по волі власника. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.327 Цивільного кодексу Україниу комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до п. 10 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнанняправочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Оскільки, незаконність набуття права власності на нежитлових приміщень цокольного поверху в літ. «А-5» №№ 25-: 43, 44-: 45 загальною площею 142,1 кв.м по [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] встановлено постановою апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2012 року по справі № 53/138-08, а тому укладанні договори дарування від 18.07.2008 № 2270 та від 18.07.2008 № 2268 між вище вказаними особами та [PERSON] , та подальші неодноразово укладені цивільно-правові (договори купівлі-продажу від 19.07.2008 № 2291, від 20.07.2008 № 2293 та від 12.07.2011 № 2293, від 25.02.2015 № 174), є недійсним. Таким чином, вищевказані цивільно-правові угоди відповідно до яких неодноразово відбувався перехід права власності на спірні нежитлові приміщення,протирічать положенням Цивільного законодавства України, а тому є також недійсними, оскільки були укладені на підставі недійсних правочинів - договорів дарування від 18.07.2008 № 2270 та від 18.07.2008 № 2268. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що нежитлові приміщення цокольного поверху в літ. «А-5» №№ 25-: 43, 44-: 45 загальною площею 142,1 кв.м по [ADDRESS] , повинні бути повернуті Харківській міській раді, як належному власнику від останніх набувачів [PERSON] та [PERSON] . Посилання відповідача щодо того, що позовну заяву подано з пропущенням строку позовної давності, суд вважає необґрунтованими. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Рішення Господарського суду Харківської області від 01.07.2008 у справі №53/138-08 було оскаржено за апеляційною скаргою КП «Жилкомсервіс», в ухвалі про прийняття апеляційної скарги до провадження від12 червня 2012 було поновлено строк на апеляційне оскарження та встановлено: «що про спірне рішення КП "Жилкомсервіс" стало відомо 30.05.2012 року у зв`язку з розглядом колективної скарги мешканців будинку [ADDRESS] ». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки, Апеляційним судом було встановлено, що про порушене право позивачу стало відомо 30.05.2012, то строк позовної давності спливає 30.05.2015. Харківська міська рада звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав 25.12.2014 з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними, витребування на користь Харківської міською ради майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності у межах строку позовної давності.

Outcome: approved