Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

21 квітня 2021 року позивач [PERSON] в особі представника адвоката Власенко Л.В. звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить визнати [PERSON] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим в [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.12.2020 року позивач є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . 30 травня 2005 року позивач розірвав шлюб з відповідачкою, яка з 2002 року з ним не проживає, але зареєстрована у зазначеному будинку. З 2002 року відповідачка проживає в м. Одесі та має власну квартиру, однак відмовляється від зняття з реєстрації у будинку, що належить позивачу. Факт реєстрації відповідачки у спірному будинку створює для позивача цілий ряд незручностей, він не може отримати субсидію, сплачує за відповідачку комунальні послуги та не може розпорядитися своєю власністю. Представник позивача зазначає, що відповідачку належить визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки остання не проживає у будинку та не користується ним більше одного року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Власенко Л.В. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач визнав ту обставину, що спірний будинок був збудований під час шлюбу з відповідачкою, за спільні кошти. Представник відповідачки адвокат Куйтуклу В.Д. позов не визнав з підстав викладених у відзиві (а.с. 51-54). Послався на те, що 26 жовтня 1974 року сторони зареєстрували шлюб. В період шлюбу вони збудували житловий будинок по [ADDRESS] , в якому проживали разом. У червні 2002 року [PERSON] разом з дітьми пішла від нього та почала проживати окремо. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від З0 травня 2005 року шлюб між ними розірваний. У квітні 2021 року відповідачці [PERSON] стало відомо, що позивач [PERSON] 6 квітня 2005 року оформив на себе право власності на весь будинок за [ADDRESS] . Проте зазначений будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як співвласник цього будинку позивачка не може бути визнана такою, що втратила право користування ним. Представник Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, якого належним чином повідомили про день, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (а.с.33). Ухвалою суду від 07 червня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.42). Вислухавши позивача [PERSON] та його представника адвоката Власенко Л.В., представника відповідачки адвоката Куйтуклу В.Д., дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За частиною 1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 30 травня 2005 року у справі № 2-323-2005, яке набрало законної сили 01 липня 2005 року, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26 жовтня 1974 року. Зазначеним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано ( а.с.9). Архівний витяг від 13.08.2021 № 148 Архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області підтверджує, що рішенням загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу "Путь Ілліча" с. Фараонівка Саратського району Одеської області від 08 січня 1976 року (протокол № 4) [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 0,05 га для будівництва будинку (а.с.81). У технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS] зазначено, що будинок збудований у 1975 році, а господарські споруди в 1990-1991 р.р. (а.с.10-16). Рішенням Фараонівської сільської ради Саратського району Одеської області від 06.06.2005 року за № 42 за заявою [PERSON] вирішено оформити за останнім право власності на весь житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по [ADDRESS] (а.с.77). 10 червня 2005 року Фараонівською сільською радою [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на будинок [ADDRESS] , форма власності приватна, частка 1/1, яке було зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.78-79). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 238239399 від 22.12.2020, право приватної власності позивача [PERSON] на вищевказаний житловий будинок зареєстроване 17.12.2020 року, форма власності приватна, розмір частки 1/1 (а.с.17). Отже, судом встановлено та відповідачем не оспорюється, що будинок розташований по [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Паспорт відповідачки серії [NUMBER] , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 12 серпня 1996 року, та витяг з облікової карки погосподарського обліку Фараонівської сільської ради Саратського району Одеської області, підтверджують, що відповідачка зареєстрована у зазначеному будинку (а.с.7,20). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. У позовній заяві позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщення, розташованим за адресою: [ADDRESS] , на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, посилаючись на те, що остання не проживає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте суд встановив, що положення частини другої статті 405 ЦК України не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Житловий будинок по [ADDRESS] збудований сторонами під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому відсутні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування зазначеним будинком. Факт реєстрації за позивачем права власності на весь зазначений будинок не є підставою, з якою закон пов`язує припинення права власності відповідачки на вказане майно. Відповідно до частин 1, 2 ст.141 ЦПП України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed