Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

[PERSON] 30.04.2013 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, штрафних санкцій, втрати від інфляції та судових витрат, в якій зазначає, що у 2007 році в Старосамбірському районі познайомився з відповідачем, який скуповував пиломатеріали на лісопереробних цехах Старосамбірського району. Він неодноразово купував у нього пиломатеріали та розраховувався за них. У грудні 2009 року відповідач отримав від нього пиломатеріали на суму 20000 гривень. Частину коштів відповідач оплатив йому одразу, а решту коштів в сумі 13750 гривень зобов'язався повернути протягом двох місяців.Однак всупереч домовленості між ними, оплату за придбані пиломатеріали відповідач не провів, суму заборгованості не повернув і ухиляється від її повернення до цього часу. 16.09.2011 року він звернувся у Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області із заявою на неправомірні дії стосовно відповідача. Також звертався із письмовою заявою у прокуратуру Залізничного району м.Львова, проте йому повідомлено про можливість звернення у суд у порядку приватного звинувачення. Врегулювати спір у позасудовому порядку не вдалося. Просить стягнути з відповідача в свою користь суму основного боргу 13750 гривень 00 копійок, три відсотки річних від простроченої суми - 1209 гривень 25 копійок та суму інфляційних нарахувань - 2028 гривень 11 копійок. В подальшому, неодноразово, позивач вносив уточнення до позовної заяви в сторону зменшення розміру позовних вимог, а саме: просить стягнути з відповідача борг у сумі - 4100.00 гривень, три відсотки річних від простроченої суми - 3 гривні 82 копійки та суму інфляційних нарахувань - 271 гривню 61 копійку. Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали суду пояснення, аналогічні, викладені в позовній заяві, та в запереченні на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.69-70), додатково пояснивши та уточнивши, що під час передачі пиломатеріалів він - [PERSON], з відповідачем жодних розписок, договорів чи інших документів не складали, [PERSON] розрахувався з ним гривнями, але повернув йому не повну суму, винен ще 4100.00 гривень, а 9650.00 гривень повинен повернути знайомий [PERSON] - [PERSON]. Просили позов задовільнити. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, хоч був належно повідомлений про час і місце слухання справи, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та суду пояснив, що обставини, викладені у позовній заяві, мали місце та визнав наявність боргу [PERSON] перед позивачем у сумі 4100 гривень, однак, просив у задоволенні позову відмовити у зв'язку із спливом строків позовної давності - застосувати положення ч.4 ст. 267 ЦК України, виходячи з того, що сторонами строк виконання основного зобов»язання чітко визначено, що і підтверджується позовною заявою позивача, а саме - 28 лютого 2010 року, таким чином граничний строк позовної давності - 01.03.2013 року, а позивач звернувся до суду із позовом 30.04.2013 року. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, чого не заперечували сторони, що позивачем було надано відповідачу пиломатеріали на суму, близько, 20 000 гривень. Відповідачем частину коштів було оплачено позивачу зразу, а решту коштів - 4100.00 гривень відповідач зобов'язався повернути позивачу протягом двох місяців. Дана домовленість жодними письмовими документами, укладеними між сторонами, посвідчена не була, борг відповідач позивачу не повернув. В судовому засіданні не було здобуто доказів на підтвердження точної дати - дня, місяця, року передачі позивачем пиломатеріалів відповідачу, також не було подано доказів на підтвердження того, коли ж позивачу стало відомо про порушення його права відповідачем. З долучених документів, які знаходяться у справі, ці дати є різні. Із заяви (а.с.5) відомо, що 16.09.2011 року позивач звернувся у Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з заявою про прийняття заходів до громадянина [PERSON], який скористався його довірою і заволодів його коштами в сумі 13750 гривень в кінці літа 2009 року. Із матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи, які долучені до справи, із пояснень позивача, які відбиралися працівниками міліції, відомо, а саме: від 16.09.2011 року, що сторони познайомилися у грудні 2008 року, в кінці літа 2009 року і в грудні 2009 року відповідач купив у позивача пиломатеріали, де недоплатив йому 13750 гривень, зобов»язавшись повернути їх до кінця грудня 2009 року, а пізніше до кінця літа 2010 року, а ще пізніше до кінця літа, а ще пізніше до весни 2011 року; від 09.02.2012 року, що сторони познайомилися в 2007 році, в цей період позивач продав відповідачу пиломатеріали на суму , близько, 20000 гривень, частину грошей йому відповідач повернув, а 4100 гривень зобов»язався повернути згодом, більше пиломатеріалів відповідач у нього не купляв, грошей не повертав, а в грудні 2009 року познайомив його з [PERSON], якому позивач продав пиломатеріали, а останній йому не доплатив 9650.00 гривень; від 14.02.2012 року, що сторони познайомилися в 2007 році. У позивача в цей час була пилорама, з якої він продав у березні 2008 році відповідачу пиломатеріали, близько, на 20000.00 гривень, частину коштів відповідач йому виплатив, а 4100.00 гривень зобов»язався повернути на протязі 2-3-х місяців, які так і не повернув. В листопаді 2009 року відповідач познайомив позивача з [PERSON], якому позивач реалізував пиломатеріали, але останній йому не доплтив 9650.00 гривень. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні до ухвалення рішення суду заявлено клопотання про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заяву стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивач та його представник заперечували проти застосування судом позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог, проте поважності причин пропуску строку позовної давності не довели. Посилання позивача на те, що строк позовної давності він відраховує з 16.09.2011 року, коли він звертався у Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, суд не бере до уваги, оскільки, хоча в судовому засіданні і виникла розбіжність у даті кінцевого строку виконання боргового зобов'язання (позивачем в позовній заяві зазначено двомісячний термін, а згодом, в ході слухання справи вказав строк 10 днів), то з пояснень [PERSON], які він давав двічі в судовому засіданні, відомо, що при предачі пиломатеріалів у грудні 2009 року ними було домовлено строк остаточного розрахунку у два місяці. А отже, на момент звернення до суду, а саме: 30.04.2013 року минув строк, передбачений ст. 257 ЦК України. Позивачем та його представником не надано жодного доказу на підтвердження того, що строк для звернення до суду з позовом ним пропущено з поважних причин. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність застосувати встановлену ЦК України позовну давність до заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог, у зв'язку з чим у позові слід відмовити. Тому,

Outcome: dismissed