Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що у червні 2012 року спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету [PERSON] було надано житлове приміщення у гуртожитку [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 13.06.2012 року відповідач був зареєстрований у гуртожитку, однак у надане житлове приміщення так і не вселився. На даний час фактичне місце проживання відповідача не відомо. Його майно та особисті речі в гуртожитку №3 не зберігаються. Посилаючись на положення статті 71, 72 ЖК України просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у гуртожитку. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що з січня 2010 року по сьогоднішній день працює на підприємстві позивача електрослюсарем. Не має свого житла та постійного місця мешкання, через це звернувся до профспілкового комітету для сприяння у надані місця у гуртожитку позивача. Прийнявши позитивне рішення, його зареєстрували у гуртожитку [ADDRESS], проте позивач так і не надав йому місце або кімнату у цьому гуртожитку, також не видав йому ордер на вселення. Відповідач підтвердив своє бажання вселитися у гуртожиток, якщо позивач надасть йому таку можливість та визначить кімнату для вселення. Вважає, що був позбавлений права проживати у гуртожитку, тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває у трудових відносинах із позивачем з 28.10.2010 року по теперішній час, працює на посаді електрослюсаря. У червні 2012 року спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету Відповідачу було надано житлове приміщення у гуртожитку [ADDRESS]. 13.06.2012 року на підставі цього рішення відповідач був зареєстрований у вказаному гуртожитку №3, проте фактично не вселився до нього, оскільки фактично позивачем не був виданий відповідний спеціальний ордер та не визначена житлова кімната, в яку можливо заселитися. Даний факт не оспорюється сторонами. Згідно довідки, виданої начальником дільниці гуртожитків [PERSON], відповідач був зареєстрований у вказаному гуртожитку, але на нього не був відкритий особовий рахунок та заборгованість перед позивачем відсутня. (а.с. 5). Згідно акту від 27.08.2013 року, складеному за участю начальника дільниці гуртожитків та сестри-господарки гуртожитку №3, відповідач не проживає у гуртожитку з 2012 року по теперішній час, майно його не зберігається. (а.с.8). Допитані у судовому засіданні начальник дільниці гуртожитків [PERSON] та сестра-господарка гуртожитку №3 [PERSON] пояснили, що відповідач фактично жодного дня не мешкав в гуртожитку, не вселявся до нього. Через те, що відповідач після реєстрації у гуртожитку не звернувся із заявою до них та керівництва про видачу ордера та виділення кімнати або койко-місця, його не було поставлено у чергу на заселення і йому не було забезпечено реальної можливості поселитися в гуртожитку. Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Статтею 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ст.ст. 71, 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням адміністрації відповідачу було надане житлове приміщення у гуртожитку №3, проте фактично [PERSON] не було забезпечено право на безперешкодне вселення у надане йому житлове приміщення. Не видано позивачем спеціального ордеру на житлову площу та не визначено конкретного приміщення (певної кімнати) в гуртожитку для реалізаціє можливості вселення в житлове приміщення. Позивач не дотримався приписів статті 129 ЖК України та п. 10 Постанови Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки», якими передбачено, що на підставі прийнятого рішення про надання жилої площі видається спеціальний ордер. На адміністрацію підприємства покладається обов'язок ведення обліку ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Натомість відповідач не втратив свого інтересу до житлового приміщення в гуртожитку №3, чого не заперечували обидві сторони спору. Також позивачем не доведено, що відповідач у разі свого не проживання у гуртожитку, проживав за іншою адресою саме за власним бажанням і без поважних причин. За таких обставин справи, суд знаходить поважними причини відсутності відповідача понад встановлені строки у житловому приміщенні гуртожитку [ADDRESS], в якому він зареєстрований. Крім того, порядок виселення з гуртожитків визначено статтею 132 ЖК України, згідно якої сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Станом на день прийняття рішення відповідач продовжує працювати у ПАТ «МЗВМ». Інших підстав для визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, передбачених статтею 132 ЖК України, судом не встановлено. Таким чином, враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed