Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

07.06.2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором б/н від 05.06.2007 року в розмірі 29837,50 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.06.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1200,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві про надання кредиту. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 «Умов та Правил надання банківських послуг». [PERSON] зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку, встановленому договором та «Умовами та правилами надання банківських послуг», а у разі порушення строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, він зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову. Свої зобов'язання за договором відповідач не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 30.04.2018 року складає 29837,50 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача, і судові витрати по справі. Відповідач 27.07.2018 року надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строків позовної давності, вказавши, що у позивача виникло право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом з моменту несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, яка була видана на три роки. Після закінчення строку дії отриманої ним картки, він нову картку не отримував, а з позовною заявою позивач звернувся 07.06.2018 року, тобто поза межами строку позовної давності. Крім того, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому одночасне застосування за одне і те ж саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те ж саме порушення, що суперечить вимогам ст.61 Конституції України. Також відповідач заявив 31.07.2018 року клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження, в якому заперечив здійснення ним 30.10.2015 року платежу по кредиту у розмірі 340,32 грн. У відповіді на відзив від 17.08.2018 року представник позивача зазначив, у даних кредитно-правових відносинах дія договору пролонгується кожні 12 місяців і карткових рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначений на самій картці. Кредитний договір чинний і заперечення відповідача нічим не обгрунтовані. Стосовно вимог про стягнення штрафу і пені, то при укладенні кредитного договору між Банком і клієнтом діє принцип свободи договору, і підписуючи договір, позичальник погоджується на його умови. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій, а в межах одного виду відповідальності може застосовутись різний набір санкцій. Заборона на застосування штрафу і пені прямо не випливає із закону або із суті відносин сторін, і дозволяє здійснити відповідне регулювання в договорі. Так штраф є відповідальністю позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, а пеня відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Стосовно строку позовної давності він зазначає, що відповідно до умов кредитного договору , договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом вказаного строку одна із сторін не проінформує іншу про припинення його дії, він автоматично пролонгується на той же строк. Отже договір чинний і продовжує свою дію, тому позивачем дотримано строк позовної давності при зверненні до суду. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов'язання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Представником відповідача адвокатом [PERSON] 27.08.2018 року подано клопотання про витребування доказів, а саме витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» підтвердження сплати [PERSON] платежу 30.10.2015 року в сумі 340,32 грн., оскільки вказані кошти він не сплачував, і ніяких осіб на сплату вказаної суми він не уповноважував. Ухвалою суду від 27.08.2018 року вказане клопотання було задоволено і витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» докази на підтвердження здійснення [PERSON] 30.10.2015 року платежу у розмірі 340,32 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору від 05.06.2007 року. Представник позивача подав в позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та його представник позов не визнали з вищевикладених підстав, просили розглянути справу без їх участі, про що подали до суду заяву. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Вивчивши матеріали справи, надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 05.06.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1200,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Він підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві про надання кредиту. Відповідно до п.3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг відповідач дав згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 «Умов та Правил надання банківських послуг». [PERSON] зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку, встановленому договором та п.6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», а у разі порушення строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, він зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову (п.8.6.). Свої зобов'язання за договором відповідач не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість за користування кредитом станом на 30.04.2018 року у розмірі 29837,50 грн., з яких: 1945,47 грн. - заборгованість за кредитом, 21282,50 грн. -заборгованість по процентам за користування кредитом, 4712,51 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн.- штраф (фіксована частина) 1397,02 грн.- штраф (процентна складова), які позивач просить стягнути з відповідача і судові витрати по справі. Згідно зі ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в строк, відповідно до умов договору. Як зазначено в ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст.ст. 1049, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач порушував умови договору, кредитні кошти не повертав, внаслідок чого суд вважає, що вимоги позивача є правомірними. Разом з цим, відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог банку, посилаючись на те, що строк позовної давності минув, останній платіж по кредиту він здійснив 23.01.2009 року, а позов пред'явлено до суду 07.06.2018 року. Внесення коштів на рахунок 30.10.2015 року в розмірі 340,32 грн. заперечує. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки встановлюється в один рік (ст.258 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частинами 1, 5ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 614 цс 14). Як вбачається із розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви, остання проплата боржником здійснена 30.10.2015 року у сумі 340,32 грн., яку відповідач заперечує. Ухвалою суду від 27.08.2018 року позивача зобов'язано за клопотанням представника відповідача надати в судове засідання докази на підтвердження здійснення [PERSON] 30.10.2015 року платежу в розмірі 340,32 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору від 05.06.2007 року. Станом на 08.01.2019 ухвала суду про витребування доказів банком не виконана, зазначені докази суду не надані. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч. 1, 5 ,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Таким чином, позивачем не доведено факт вчинення відповідачем [PERSON] дій, спрямованих на сплату заборгованості по кредитному договору від 05.06.2007 року, які свідчать про переривання строку позовної давності, враховуючи, що строк дії картки скінчився 06.2010 року, а платіж проведений 30.10.2015 року. Докази щодо продовження терміну дії картки, її перевипуск, а також інформація про те, за рахунок яких коштів та яким чином проводилось погашення заборгованості по вказаному кредитному договору 30.10.2015 року відсутні. Отже, трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 24.01.2009 року, з наступного дня останнього платежу за кредитом, і закінчується 24.01.2012 року. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Враховуючи, що позивач звернувся до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права лише 07.06.2018 року, із пропуском строку позовної давності звернення до суду, в своїй позовній заяві питання про поновлення пропущеного строку позовної давності не ставив та поважних причин пропуску строку не зазначив, у той час, як відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що, відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. У відповідності до ст.141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed