Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Саданов Олександр Валерійович, Приватний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна про визнання заповіту недійсним. Стислий виклад позиції позивача Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати сторін - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі Договору міни від 22.07.1993 року. Як стверджує позивач, на момент смерті спадкодавець [PERSON] проживала разом з ним у спірній квартирі на перебувала на його утриманні, оскільки тяжко хворіла. Однак після її смерті сторонам по справі стало відомо про те, що за життя померлою був складений заповіт, який посвідчений 26.11.1993 року старшим державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-3510. Про існування зазначеного вище заповіту позивачу нічого не було відомо, тому він вважає що померла не підписувала зазначений вище заповіт, тому що тяжко хворіла, мала опікуна та як стверджує позивач, не могла стільки років нічого не казати про складений нею заповіт. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2019 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову поданої до подання позовної заяви. Заборонено органам нотаріату (державним нотаріусам, приватним нотаріусам, іншим органам і посадовим особам, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, з метою надання їм юридичної вірогідності) оформляти та видавати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2019 року було залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Саданов Олександр Валерійович, Приватний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна про визнання заповіту недійсним. Постановою Одеського апеляційного суду від 28.01.2020 року було скасовано зазначену вище ухвалу та справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.02.2020 року було прийнято до свого провадження дану цивільну справу суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Заверюха В.О.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2020 року було задоволено заяву позивача про відвід від розгляду даної справи судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Заверюха В.О.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.03.2020 року було прийнято до свого провадження дану цивільну справу суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Шевчук Ю.В.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.06.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Братінова І.П., який діє в інтересах відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.06.2021 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак адвокат Братінов І.П., який діє в його інтересах надав на адресу суду заяву, згідно якої просив залишити позовні вимоги позивача без розгляду, оскільки позивач не цікавиться розглядом справи. 08 липня 2019 року на адресу суду від адвоката Братінова І.П., який діє в інтересах відповідача [PERSON] було надано відзив, згідно якого він просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки обставини, на які посилається позивач не відповідають дійсності, адже їх спільна матір [PERSON] перебувала утриманні відповідача, він наймав жінку, яка допомагала померлій по господарству та у зимні місяці у період з 2011 року по 2017 рік він забирав матір до себе у м. Кишинів. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Саданов Олександр Валерійович не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності через велику завантаженість в роботі. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна не з`явилась, про дату та час судового засідання неодноразово повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд розглядає справу за відсутності сторін, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець, яка є матір`ю сторін по справі - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видано 25 жовтня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1267. Відповідно Лікарького свідоцтва про смерть №247 від 25.10.2018 року, смерть спадкодавця [PERSON] настала внаслідок хронічного порушення мозкового кровообігу та церебрального атеросклерозу. За життя померлою [PERSON] був складений заповіт, який посвідчений 26.11.1993 року старшим державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-3510, згідно якого належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] померла заповіла у рівний частках [PERSON] та [PERSON] . Зазначена вище квартира належала померлій [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі Договору міни від 22.07.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області та який зареєстровано в реєстрі за №2-1914. Відповідно до Довідки №127 від 11.12.2018 року, виданої КП «ЖЕО-1», в спірній квартирі була зареєстрована померла, а також позивач [PERSON] з дружиною [PERSON] та онукою [PERSON] . Згідно Довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №931196 вбачається, що померла [PERSON] була інвалідом І групи та потребувала стороннього нагляду. Згідно Довідки, виданої Управлінням соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради, відповідач [PERSON] перебував на обліку в управлінні відповідно до Порядку призначення компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи, а також престарілим, який досяг 80 річного віку з 19.12.2011 року по 08.02.2018 року та отримував допомогу по догляду за померлою [PERSON] . Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року, який діяв на час складання заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно ст. 541 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат», який діяв на час складання заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти. Згідно ст. 17 зазначено Закону нотаріальні дії можуть вчинятися в будь-якій державній нотаріальній конторі або виконавчому комітеті міської, селищної, сільської Ради народних депутатів на всій території Української РСР, за винятком випадків, коли згідно з законодавством Союзу РСР або Української РСР нотаріальна дія повинна бути вчинена в певній державній нотаріальній конторі або виконавчому комітеті певної Ради народних депутатів. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори або виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів. Статтею 19 Закону УРСР «Про державний нотаріат» передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій державні нотаріуси та інші службові особи, що вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадян, їх представників або представників державних установ, підприємств і організацій, колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій. При посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. В разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Відповідно до ст. 543 ЦК УРСР якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Суд звертає увагу сторін, що в діючому на момент виникнення спірних правовідносин та діючому станом на теперішній час законодавстві України встановлено презумпцію психічного здоров`я особи, для спростовування якої вимагається проведення посмертної судового-психіатричної експертизи, про проведення якої сторонами по справі заявлено не було. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України". Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (п. 16 Постанови Пленуму Веховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9). Судом встановлено, що заповіт був складений та посвідчений старшим державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Чухрай Т.Ю.. Даний заповіт містить підпис померлої [PERSON] , а також заповіт підписаний старшим державним нотаріусом та скріплений печаткою. Суд звертає увагу на те, що позиція позивача [PERSON] ґрунтується на твердженні щодо моральної неможливості складення спадкодавцем заповіту на користь його та відповідача та фальсифікації заповіту. На підтвердження даної позиції позивач мав надати до суду відповідні належні та допустимі докази. Натомість доказів щодо недійсності зазначеного вище заповіту стороною позивача [PERSON] до суду надано не було, не було також заявлено клопотання про призначення відповідних посмертних судових експертиз, які могли б встановити факт підробки підпису [PERSON] в оспорюваному заповіті або вчинення нотаріальної дії під примусом, шляхом обману чи через неможливість надання оцінки наслідків вчинення своїх дій, у зв`язку з чим суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним. Статті 15 та 16 ЦК України передбачають право на захист цивільних прав та інтересів та захист цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета І доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. - 79 ЦПК України). Частиною 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Саданов Олександр Валерійович, Приватний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна про визнання заповіту недійсним є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивач [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним. Щодо заявлених стороною відповідача [PERSON] вимог щодо стягнення з позивача витрат на надання правової допомоги, пов`язаних з розглядом даної справи, суд зазначає наступне. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1,3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Натомість до матеріалів справи стороною відповідача [PERSON] не додано документів, які б свідчили про оплату послуг адвоката та у прохальній частині відзиву не зазначено суму, пов`язаної з отриманням правової допомоги, яка підлягає стягненню з позивача у випадку відмови у задоволенні позовних вимог, тому вимоги відповідача [PERSON] щодо стягнення з позивача витрат, пов`язаних з отриманням правової допомоги, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, тобто вжиті ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2019 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed