Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом в якому просив визнати укладеним договір між ним та відповідачем на виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт по встановленню локального устаткування збору і обробки даних ЛОУЗД. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, а саме: згідно уточнень від 05.05.2016 року просив визнати договір «Про улаштування вузла обліку» дійсним з 24.11.2015 року на умовах позивача (умови в протоколі розбіжностей, який впорядковує умови договору, щодо вимог нормативного акту обов»язкової дії Постанови НКРЕ № 170 від 27.02.2014 року); припинити дії або бездіяльність ПАТ «Кіровоградобленерго», які порушують право споживача, надане вищезазначеною постановою; зобов»язати відповідача надати рахунки для оплати послуг з улаштування вузлів обліку у відповідності до п.5 р.ІІ поточної редакції Постанови НКРЕ № 170 від 27.02.2014 року, листа НКРЕКП вих. № 1159/20.1/9-16 від 25.03.2016 року та заяв-повідомлень вх. № 207/04 від 02.11.2015 року, вх. № 735/02 від 25.02.2015 року; зобов»язати відповідача відшкодувати йому збитки в результаті монопольних (домінуючих) дій або бездіяльності, які порушили право споживача на компенсацію витрат за електроенергію в результаті встановлення генеруючи установок в сумі 5 828,06 грн., що підтверджується платіжними документами; відшкодувати на його користь судові витрати. Згідно уточнень від 24.06.2016 року просить у відповідності до п.2 ст. 361 ЦК України та п. 71 договору «Про виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт» від 23.11.2015 року визнати його дійсним (чинним) з 24.11.2015 року по 31.05.2016 року; зобов»язати відповідача у відповідності до п.4 ст. 361 ЦК України та п. 4.2 договору «Про виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт» від 25.11.2015 року сплатити на його користь штраф в сумі 10% від вартості договору за односторонню необґрунтовану відмову від виконання договірних зобов»язань; зобов»язати відповідача відшкодувати збитки, передбачені статтями 15, 16 ЦК України як способи захисту прав позивача, завдані йому в результаті невиконання вищезазначеного договору та постанови НКРЕ № 170 від 27.02.2014 року, дій або бездіяльності, які порушили право споживача на компенсацію витрат за споживання електроенергії в результаті встановлення генеруючи установок, зазначених в п. 3 постанови НКРЕ № 170 від 27.02.2014 року в сумі 5 828,06 грн., що підтверджується платіжними документами та відшкодувати з відповідача на його користь судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що з метою реалізації державної програми про впровадження відновлювальної енергетики він у своєму домоволодінні побудував сонячну електростанцію. Відповідно до Закону України «Про електроенергетику» та нормативних актів НКРЕ постанова № 170 пункт 1.6, перед початком функціонування відповідне обленерго повинен влаштувати вузол обліку, у відповідності до пункту 1.2 абзац 3 постанови, вузол обліку сукупність змонтованих та встановлених на одному щиті або в одній шафі приладів обліку, устаткування живлення кіл обліку (за необхідності), обмеження потужності та загальної комунікації, абзац 10 прилади обліку засоби вимірювальної техніки, у тому числі лічильники, трансформатори струму та напруги, кола обліку, які використовуються для визначення обсягу електричної енергії та величини споживання електричної потужності; згідно пункту 3.2 цього порядку прилад обліку має бути обладнаний інтерфейсом передачі даних про обсяги та напрямки потоків електричної енергії. Організація каналів передачі даних, зберігання та обробка інформації здійснюються за рахунок енергопостачальника. В зв»язку з цим він звернувся до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір. 16.11.2015 року відповідач направив йому проект договору на виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт по встановленню локального устаткування збору і обробки даних ЛОУЗД. Не погодившись з певними пунктами договору він 23.11.2015 року підписав два примірники договору та разом з протоколом розбіжностей відправив відповідачу його примірник, проте відповідач ухилився від підписання протоколу розбіжностей. Зазначає, що відносини, які виникли між ним та відповідачем врегульовано Господарським кодексом України, посилається на статті 1, 2 181, 187 цього Кодексу, статті 15, 16, 627, 649 ЦК України, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, надали суду свої заперечення та посилаючись на викладені в них обставини просили відмовити в задоволенні позову у зв»язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підтяв для його задоволення враховуючи наступне. Приписами ст. 15 ЦПК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов»язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої-п»ятої статті 13 цього Кодексу. Судом встановлено, що з метою реалізації державної програми про впровадження відновлювальної енергетики позивач у своєму домоволодінні побудував сонячну електростанцію. Відповідно до Закону України «Про електроенергетику» та нормативних актів НКРЕ постанова № 170 пункт 1.6, перед початком функціонування відповідне обленерго повинен влаштувати вузол обліку, у відповідності до пункту 1.2 абзац 3 постанови, вузол обліку сукупність змонтованих та встановлених на одному щиті або в одній шафі приладів обліку, устаткування живлення кіл обліку (за необхідності), обмеження потужності та загальної комунікації, абзац 10 прилади обліку засоби вимірювальної техніки, у тому числі лічильники, трансформатори струму та напруги, кола обліку, які використовуються для визначення обсягу електричної енергії та величини споживання електричної потужності; згідно пункту 3.2 цього порядку прилад обліку має бути обладнаний інтерфейсом передачі даних про обсяги та напрямки потоків електричної енергії. Організація каналів передачі даних, зберігання та обробка інформації здійснюються за рахунок енергопостачальника. В зв»язку з цим позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір. 16.11.2015 року відповідач направив ПАТ «Кіровоградобленерго» проект договору на виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт по встановленню локального устаткування збору і обробки даних ЛОУЗД, не погодившись з певними пунктами договору він 23.11.2015 року підписав два примірники договору та разом з протоколом розбіжностей відправив ПАТ «Кіровоградоленерго» його примірник. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на ст. 1 ГКУ, де зазначено, що цей кодекс визначає і регулює господарські відносини, що виникають в процесі організації та здійснення господарської діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 1 ГК господарськими визнаються відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання. Стаття 2 ГКУ окреслює вичерпний перелік субєктів господарювання до яких відносяться суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. В силу положень ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності, є господарсько-виробничими відносинами. Статтею 50 ЦК України передбачено право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. Згідно ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. У господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до єдиного державного реєстру. Під час здійснення господарської діяльності фізичні особи - підприємці реалізують свою господарську компетенцію, тобто сукупність господарських прав та обов'язків. При цьому решта прав та обов'язків фізичної особи, що становлять її правоздатність як людини, набуваються та виконуються нею поза межами здійснення нею господарської діяльності, в порядку реалізації нею її цивільної дієздатності, передбаченої Цивільним кодексом України, та регулюються ним. Останнє випливає зі змісту ч. 3 ст. 45 ГК України, відповідно до якої щодо громадян положення цього кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою. Стаття 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Стаття 4 ГК України розмежовує відносини у сфері господарювання з іншими видами відносин, зазначаючи, що не є предметом регулювання цього кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, одночасно вказуючи при цьому, що особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються саме Господарським кодексом України. Цивільно-правові відносини - врегульовані нормами цивільного права майнові та особисті немайнові відносини, учасники яких виступають юри¬дична рівними носіями прав та обов'язків. Відповідно до статей 1, 2 Цивільного кодексу Ук¬раїни зазначені правовідносини виникають у громадян між собою та юридичними особами. Стаття 24 ЦК України встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження (ст. 25 ЦК України). Цивільна дієздатність фізичної особи визначається її здатністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, у окремих випадках, вона обумовлена необхідністю досягнення людиною певного віку, але у будь-якому випадку вона не залежить від інших організаційних або формальних чинників, таких як її реєстрація у компетентних державних органах тощо (ст. 30 ЦК України). У ст. 1 Закону України «Про природні монополії»: споживач товарів це фізична або юридична особа, що придбаває товар. Кодекс, визначивши споживачів учасниками відносин у сфері господарювання, має на увазі юридичних осіб організації, які споживають результати господарської діяльності, незалежно від того, чи є вони господарюючими, чи негосподарюючими субєктами (споживачі енергії, природного газу тощо). Відповідно до цього не є учасниками відносин у сфері господарювання споживачі фізичні особи, права яких визначені окремим законодавством, зокрема Цивільним кодексом України, та іншими законами. Суд приходить до висновку, що позивач має намір вступити правовідносини з відповідачем як фізична особа, шляхом укладення договору про виконання будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт. Відповідно умов проекту договору, він за своєю суттю є договором підряду визначення якого міститься в ст. 837 ЦКУ, де зазначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Постанова НКРЕКП № 170 від 27.02.2014 року «Про затвердження Порядку продажу, обліку та розрахунків за електричну енергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання об'єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватних домогосподарств» на яку посилається позивач, регулює взаємовідносини саме фізичної особи побутового споживача, який продає енергопостачальнику за «зеленим» тарифом, встановленим Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Відтак, юридична особа має право обирати укладати правочин чи ні, право вибору контрагента та визначення умов договору. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору. Пропозиція укласти договір є правочином, так як і акцепт, а тому і акцепт і оферта мають свідчити про вираження волі та відповідати вимогам ст. 202 ЦК України. Водночас пропозиція укласти договір має відповідати вимогам ст. 641 ЦК України, а відповідь про прийняття пропозиції вимогам ст. 642 ЦК України. В ст. 638 Цивільного Кодексу України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У разі коли додаткова умова акцепту набуває значення істотної умови договору, у зв'язку тим, що одна із сторін наполягає на досягненні згоди з її приводу, застосуванню підлягає ч. 1 ст. 646 ЦК. З аналізу вимог ст. ст. 641, 642, 646 ЦК України вбачається, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Не прийняття акцептантом умов викладених в оферті або відповідь про згоду укласти договір на інших умовах, ніж було запропоновано, визнається відмовою від пропозиції. Неповнота та умовність акцепту призводить до відмови від одержання пропозиції. Відповідно до ч. 1 ст. 646 ЦК відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано умовах є відмовою від одержання пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію. Вказане кореспондується Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" де зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим необхідно правильно визначити момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ) ЦК . Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Як зазначив сам позивач сторонами не досягнуто згоди по умовам договору від 23.11.2015 року, а тому він є неукладеним. Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Згідно частини 7 статті 181 Господарського кодексу України, якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. ПАТ «Кіровоградобленерго» дійсно є природним монополістом в розумінні ст. 28 ГКУ, та відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про природні монополії» лише в сфері передачі електроенергії на території Кіровоградської області. При цьому, в усьому іншому, як в господарських відносинах з господарюючими субєктами, так і цивільних правовідносинах з фізичними особами підприємство зі сторонами має рівні права та обовязки. Статтею 8 Цивільного кодексу України передбачено якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У п. 2 цієї ж статті роз'яснюється: у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). На підставі вищевикладеного, в даному випадку застосовується абзац 5 п. 3.8 «Правил користування електричною енергією», затверджених постановою НКРЕ України від 31.07.1999 року № 28, де зазначено, що установлення, налаштування, заміна, модернізація та виведення з експлуатації розрахункових засобів обліку електричної енергії та/або локального устаткування збору та обробки даних виконуються за погодженням з електропередавальною організацією оператором засобів комерційного обліку (електропередавальною організацією або іншою організацією, яка має право на виконання таких робіт) на підставі заяви власника відповідного обладнання та за його рахунок (якщо такі дії планові або вимагаються нормативно-правовими актами) або за рахунок організації, на вимогу (за ініціативою) якої здійснюється установлення (заміна) розрахункових засобів обліку. Таким чином, оскільки ПАТ «Кіровоградобленерго» не є монополістом в сфері надання послуг по будівельно-монтажним роботам, відповідно положення частини 7 статті 181 ГКУ до нього не застосовуються. Виставлення рахунку (надсилання його іншій стороні) це проста оферта (пропозиція) укласти певний договір, яка ні до чого не зобов'язує. До того ж така пропозиція (оферта) повинна містити істотні умови договору й виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною в разі її прийняття (ст. 641 ЦКУ). Фактично в рахунку-фактурі потрібно вказати істотні умови договору. Використання рахунку-фактури як спрощеної форми укладення договору може застосовуватись при укладенні найпростіших договорів (які містять мінімальну кількість істотних умов). При цьому законодавцем чітко визначено перелік випадків, коли лише надання рахунку не є достатнім для вчинення правочину. Такий перелік визначений статтею 208 Цивільного кодексу України, де вказано, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, якою передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Можливість вчинювати правочини в усній формі пов'язується з тим, що у цьому разі збігається момент вчинення та виконання відповідного правочину, внаслідок чого відбувається й припинення зобов'язання, що виникло на основі такого правочину. Зокрема, така ситуація має місце у разі укладення договору роздрібної купівлі-продажу, за яким здійснюється одночасна сплата у повному обсязі покупної ціни продавцеві та передача останнім покупцю купленого товару. Однак, пунктом 3, розділу ІV Постанови НКРЕКП № 170 від 27.02.2014 року «Про затвердження Порядку продажу, обліку та розрахунків за електричну енергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання об'єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватних домогосподарств» (далі Постанова) взаємовідносини сторін визначаються, як улаштування вузла обліку, зокрема придбання, встановлення та підключення засобу обліку, обладнаного інтерфейсом передачі даних про обсяги та напрями перетоків електричної енергії (у тому числі із вбудованим або зовнішнім модемом GSM зв'язку, який є складовою локального устаткування збору та обробки даних), здійснюється електропостачальником за рахунок побутового споживача як замовника послуги з улаштування вузла обліку. Вказана сукупність дій не підпадає під визначення положень цивільного законодавства в частині спрощеного укладення договорів, шляхом видачі рахунку на сплату, зокрема передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, відповідно договір між сторонами повинен бути укладений в письмовій формі, як передбачає ч. 2 ст. 208 ЦКУ. Щодо посилання позивача, на те що відповідно п. 5 р. ІІ Постанови електропостачальник протягом 3 робочих днів надає побутовому споживачу рахунок для оплати послуг з улаштування вузла обліку, слід зазначити, що відповідно розяснень Міністерства юстиції викладені в листі від 30.01.2009 р. N Н-35267-18, яким актом слід керуватись у разі суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам Закону України, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу, тобто в даному випадку сторони повинні керуватись положеннями Цивільного кодексу, щодо обовязковості укладення письмової форми договору, яка передує видачі рахунку. Крім того, рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення витрат, які міг би отримати позивач. Кошти в сумі 5 828,06 грн. витрати понесені ним за отримання послуг ПАТ «Кіровоградобленерго» за спожиту ним електроенергію. Поясмнення, що ці кошти він міг би не нести є безпістввними. Крім цього, судом встановлено, що договір про надання послу між позивачем та відповідачем укладено 31.05.2016 року, а тому, в даному випадку, предмет позову взагалі відсутній.. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed