Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

14.11.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання неправомірним невиконання рішення суду про відновлення телефонного зв`язку, відшкодування моральної шкоди (а.с. 1-3). Ухвалою судді Наумової О.С. від 15.11.2019р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. 5). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він тривалий час мешкає у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . За весь час проживання користувався міським телефоном за номером [NUMBER], сплачував за послуги телефонного зв`язку Дніпропетровській філії ПАТ «Укртелеком», з яким з 1998 року укладений договір на надання послуги зв`язку. У вересні 2017 року телефонний зв`язок зник. На його чисельні звернення зв`язок так і не відновлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.07.2019р. по справі № 201/194/19 (провадження № 22-ц/803/5558/19) зобов`язано відповідача відновити телефонний зв`язок, але рішення суду досі не виконане. З вересня 2017 року позивач має два дорогих радіотелефону «Панасонік», які не може використовувати, що створює для позивача незручності, унеможливлює спілкування з родичами, друзями, що спричиняє йому тривалі моральні страждання. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10 000 грн. + 100 грн. за кожний наступний день, починаючи з дня пред`явлення позову (14.11.2019р.). На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 4 - 6, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 23, 1166, 1167, 1172 ЦК України, просив визнати неправомірним невиконання відповідачем постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 22.07.2019р. по справі № 201/194 19 про зобов`язання відновити телефонний зв`язок за номером [NUMBER], стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. + 100 грн. за кожен наступний день, починаючи з 14.11.2019р. і до винесення судом рішення по справі. У позові позивач також вказав, що не заперечує щодо розгляду справи без його участі, з огляду на те, що справа є нескладною. Також просив постановити стосовно відповідача окрему ухвалу та направити її на виконання до правоохоронних органів. Відповідач позовні вимоги не визнав. 13.12.2019р. представник відповідача - Левченко О.А. (діє на підставі довіреності від 17.12.2018р. - а.с. 28) надав відзив на позовну заяву (а.с. 9-27), в якому не погодився із доводами позивача, посилаючись на те, що предметом спору є невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили, а не захист прав споживача. Позивач не скористався механізмом виконання рішення у порядку статей 1 - 5 Закону України «Про виконавче провадження», а одразу звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду (провадження № 61-15140ск 19). Відносини щодо відновлення послуг електрозв`язку не входять до переліку справ, рішення у яких підлягають негайному виконанню (ст. 430 ЦПК України). Крім того, відповідно до п. 22 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.02.2012р. підключення до телекомунікаційної мережі кінцевого обладнання здійснюється у погоджений з абонентом день і час, як правило, за його безпосередньої присутності, а також проводиться перевірка справності такого обладнання. Отже, підключення до телекомунікаційної мережі оператора не має абсолютного характеру, а залежить від істотної умови надання телекомунікаційних послуг - технічної можливості п. 19 Правил), відсутності наявного особистого погодження позивача згідно з п. 22 Правил. На сьогоднішній день ані на письмові звернення, ані на звернення за вказаним абонентом мобільним телефоном № [NUMBER] вказаного погодження позивача відповідач не отримував, що підтверджується наявним у відповідача листуванням. Навпаки, зі змісту звернень позивача вбачається, що позивач не конче потребує стаціонарного зв`язку, а має альтернативу у вигляді мобільного зв`язку, але бажає отримати 50 000 грн., у стягненні яких рішенням суду по справі № 201/194/19 відмовлено. На думку відповідача, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди мають штучний характер, суперечать наявним правовим висновкам суду у спірних правовідносинах, тим самим суперечать інтересам судочинства. У контексті вказаного звертає увагу на правову позицію Верховного Суду щодо пріоритету спеціального закону «Про телекомунікації» перед законом «Про захист прав споживача» при відмові в відшкодуванні моральної шкоди унаслідок припинення надання телекомунікаційних послуг споживачу, викладену у постанові Верховного Суду № 336/7861/16-ц від 24.07.2019р. (провадження № 61-34823св18). Вважав, що позивач не надав доказів наявності шкоди, протиправної поведінки ПАТ «Укртелеком» та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою ПАТ «Укртелеком», тому відсутні загальні підстави для відшкодування шкоди. На підставі вищезазначеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач надав відповідь на відзив (а.с. 31), в якій вказав, що відповідач дійсно пропонував йому альтернативний телефонний зв`язок, але він відмовився, оскільки зв`язок є безпровідним, а тому - менш надійним в роботі. Наявні у нього радіотелефони «Панасонік» з альтернативної зв`язком не працюють. Номер мобільного телефону, який він вказує у позові та у заявах є робочий, вдома він ним не користується. Отже, його сім`я з вини відповідача досі позбавлені телефонного зв`язку у квартирі з вересня 2017 року. Виконавчий лист на виконання вищевказаної постанови суду він поки не отримував, в органи виконавчої служби не подавав, адже це є його правом, а не обов`язком. Сподівається, що відповідач добровільно виконає рішення суду або укладе з ним «мирову угоду», яке влаштовує обидві сторони, що він неодноразово пропонував у своїх письмових зверненнях. У разі відшкодування відповідачем всіх витрат, збитків та моральної шкоди, позивач не наполягатиме на відновленні зв`язку і виконання рішення суду. Вважав, що відповідач допускає халатність, яка призводить до крадіжки кабелів, ухиляється від свого обв`язку із надуманих причин. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважаю, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2019р. по справі № 201/194/19 (провадження № 2/201/1448/2019) відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Укртелеком» про визнання неправомірними дій щодо тривалої відсутності телефонного зв`язку та послуг доступу до мережі Інтернет, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.07.2019р. по справі № 201/194/19 (провадження № 22-ц/803/5558/19) рішення суду першої інстанції в частині відмови в зобов`язані відновити телефонний зв`язок за номером [NUMBER], - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано ПАТ «Укртелеком» відновити телефонний зв`язок за номером [NUMBER], який встановлений за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. У цій справі судами встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований у квартирі з 27.06.1988р. [PERSON] проживає у квартирі з 1985 року, має телефон з номером [NUMBER]. У квітні 1998р. встановив додатковий телефон з номером [NUMBER], а його син [PERSON] підключив послугу доступу до мережі Інтернет по телефонній лінії з номером [NUMBER], яка надавалася відповідачем, як Інтернет-провайдер. 10.04.1998р. позивач уклав з Обласним підприємством електронного зв`язку «Дніпротелеком» договір № 77111 про надання послуг електронного зв`язку за номером [NUMBER]. ПАТ «Укртелеком» є правонаступником цього підприємства. Між сторонами існують договірні правовідносини з надання та отримання послуг телекомунікаційного зв`язку, які регулюються умовами договору, нормами ЦК України, Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про телекомунікації», Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012р. та іншими нормативно правовими актами. Суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до п. 1.3. Умов, розміщених на web-сайті ПАТ «Укртелеком», ці умови є публічною офертою. Позивач не вказує у позові, що він звертався до відповідача з повідомленням про незгоду з Умовами, з наміром розірвати договір, а тому, враховуючи приписи п. 4.2.4 Умов, позивач є таким, що не розірвав договір та продовжив користуватись послугами, а отже, своїми діями підтвердив згоду із змінами та/або доповненнями до цих Умов. Отже, підписавши договір про надання послуг електрозв`язку, який є договором приєднання і може змінюватися надавачем послуг в односторонньому порядку, продовжуючи користуватися цими послугами, позивач погодився з тими умовами і правилами надання послуг, які знаходяться на веб-сайті Укртелекому: http//www.ukrtelekom.ua, тарифами на ці послуги, а також, зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах і порядку надання телекомунікаційних послуг ПАТ «Укртелеком». Відповідно до копії витягу з авторизованої системи розрахунків, у період з травня 2017р. по серпень 2017р. [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) абонентська плата з червня 2017р. не нараховувалась (згідно з п. 5.15. Умов), а протягом трьох місяців (з червня по серпень 2017р.) відповідачем нараховувався штраф на користь абонента у розмірі 25 % добової абонентної плати шляхом перерахунку нарахувань (відповідно до п. 40 Правил і п. 7.7.3. Умов). Проте й після перерахунку в автоматичному режимі за абонентом [PERSON] станом на серпень 2017р. була наявна на рахунку [NUMBER] несплачена заборгованість за попередній період роботи телефону з номером [NUMBER] на загальну суму 19,46 грн. Позивачем не представлено суду доказів здійснення оплати за послуги зв`язку за указаний період взагалі, а станом на червень 2018р. заборгованість погашена лише за рахунок зарахування штрафів на користь абонента. У період, коли позивачеві послуги зв`язку не надавалися, відповідачем зроблено перерахунок абонентської плати, що є належним виконанням договірних зобов`язань (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про телекомунікації», п. 40 Правил, п.п. 4.1.11., 7.7.4. Умов). З обігової картки абонента [PERSON] судом першої інстанції було встановлено, що останнє звернення позивача і відповідь на нього зафіксовані авторизованою системою оператора 04.09.2017р. Останнє відновлення зв`язку здійснено 15.02.2019 р., а вже 21.02.2019р. авторизованою системою оператора зафіксовано викрадення кабелю невідомими особами (Акт № 77 від 21.02.2019р.). Позивач після 21.02.2019р. не звертався до Укртелекому письмово чи усно (згідно з п. 6 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про телекомунікації», ч. 27 п. 35 Правил і п. 4.1.11 Умов) із заявою про відновлення послуг зв`язку. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про наявність обов`язку відповідача відновлювати телефонний зв`язок, оскільки послуги не надавалися у зв`язку з наявною заборгованістю станом на серпень 2017р., а потім - в лютому 2019р. через викрадення лінійних споруд, що виключає відповідальність перед абонентом, передбаченої Законом України «Про телекомунікації». Відмовляючи у задоволенні вимог про відновлення доступу до мережі Інтернет, суд першої інстанції посилався на те, що договір на послуги доступу до мережі Інтернет укладав син позивача - [PERSON] . Крім того, всупереч вимогам ст. 83 ЦПК України позивач не представив суду ані договір на послуги доступу до мережі Інтернет, ані жодних відомостей про дату його укладення, а тому суд позбавлений був можливості визначити характер спірних правовідносин, що існують між сторонами, або ж визначити правосуб`єктність сторін у даному спорі. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди. Не погоджуючись цілком із висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважав, що наявні всі правові підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , зокрема, щодо зобов`язання ПАТ «Укртелеком» відновити телефонний зв`язок за номером [NUMBER], виходячи з того, що згідно із п.2.1.2. укладеного між сторонами спору договору № 77111 від 10.04.1998р. на надання послуг електрозв`язку, підприємство зв`язку зобов`язується забезпечити безперебійну роботу телефонного зв`язку та вживати заходи по усуненню пошкодження в термін відповідно до діючих норм. Надання послуг телефонного зв`язку хоча і припинено не з вини ПАТ «'Укртелеком», але відповідач має обов`язок, відповідно до умов укладеного між сторонами спору договору, забезпечувати абоненту безперебійне та якісне надання послуг телефонного зв`язку. А позивач, як споживач вказаних послуг, має право на отримання послуг телефонного зв`язку. Наявність у позивача абонентської заборгованості в розмірі 19,46 грн. не може слугувати підставою для відмови в задоволенні вимог у вказаній вище частині позову, оскільки вона не є суттєвою. Поновлення телефонного зв`язку, про який було відомо було відповідачу, про що свідчать матеріали справи, є його обов`язком. Відмова в поновленні є крайньою мірою і можлива лише за наявності умов, передбачених договором. Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови відповідача відновити телефонний зв`язок та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано ПАТ «Укртелеком» відновити телефонний зв`язок за номером [NUMBER]. Водночас колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відновленні телефонного зв`язку за номером [NUMBER] та послуги доступу до мережі Інтернет, оскільки договір на телекомунікаційні послуги за вказаним телефонним номером укладено з [PERSON] , а син позивача- [PERSON] підключив послугу доступу до мережі Інтернет по телефонній лінії за номером [NUMBER], яка надавалася відповідачем, як Інтернет-провайдер. Отже, позивач не є споживачем вказаних послуг. Також, колегія суддів погодилася із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання неправомірними дій щодо тривалої відсутності телефонного зв`язку та послуг доступу до мережі інтернет та відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке. Згідно з п. 7.3. Умов Укртелеком не несе майнової відповідальності перед Абонентом, передбаченої Законом України «Про телекомунікації» за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань з надання телекомунікаційних послуг унаслідок дії обставин непереборної сили (землетрус, пожежа, повінь, ураган тощо), викрадення чи пошкодження зловмисниками лінійних та станційних споруд, що використовуються Укртелекомом, або якщо неможливість надання Послуг виникла з вини Абонента. Відповідно до п. 41 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №295 (із змінами), оператор, провайдер не несе відповідальності перед споживачем за ненадання або неналежне надання послуг у разі: 1) використання споживачем кінцевого обладнання, яке не відповідає вимогам законодавства, є несумісним з мережею оператора, або порушення вимог інструкції виробника з використання кінцевого обладнання; 2) несанкціонованого втручання у роботу телекомунікаційних мереж, пошкодження абонентської проводки або лінії, викрадення телекомунікаційного обладнання чи пошкодження зловмисниками лінійних та станційних споруд; 3) дії непереборної сили (землетрус, повінь, ураган тощо); 4) вини споживача в інших випадках, встановлених законом. Оператор, провайдер не несе відповідальності за зміст інформації, що передається телекомунікаційними мережами, технічними засобами телекомунікацій. Враховуючи те, що вини відповідача у відсутності телефонного зв`язку немає, оскільки послуги не надаються через викрадення лінійних споруд (Акт №77 від 21.02.2019 р.), тобто не з вини відповідача, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання неправомірними дій відповідача щодо тривалої відсутності телефонного зв`язку. Крім цього, у період, коли позивачеві послуги зв`язку не надавалися, відповідачем зроблено перерахунок абонентської плати, що є належним виконанням договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ "Про телекомунікації", п. 40 Правил та п.п. 4.1.11., 7.7.4 Умов. Таким чином, оскільки не було встановлено факта порушення відповідачем прав [PERSON] , як споживача послуг, рішення в частині відмови у відшкодуванні моральної коди є законним. Розглядаючи даний спір, суд виходить з того, що неможливість відшкодувати моральну шкоду, якщо це не передбачено договором або законом, роз`яснено судам Верховним Судом України у пункті 2 постанови Пленуму від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з відповідними змінами). Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 24.07.2019р. по справі № 336/7861/16-ц (провадження № 61-34823 св 18). Водночас, позивач, виходячи зі змісту його позову та відповіді на відзив, вважає, що відповідач заподіяв йому моральної школи тривалим не виконання рішення суду, який відповідача зобов`язано відновити телефонним зв`язок. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За положенням статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 28 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Судом установлено, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 22.07.2019р. по справі № 201/194/19 в частині зобов`язання ПАТ «Укртелеком» відновити позивачеві [PERSON] телефонний зв`язок за номером [NUMBER], який встановлений за адресою: [ADDRESS] , набрала законної сили з моменту проголошення, тобто з 22.07.2019р. Як вказує відповідач, і не заперечувалося відповідачем у позові та відповіді на відзив, виконавчий лист позивачем не отримувався і до органу виконавчої служби не пред`являвся у порядку Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У позовній заяві позивач вказав, що бездіяльністю відповідачів з виконання рішення суду йому завдано моральної шкоди, оскільки останні не забезпечили своєчасне, належне виконання рішення суду в частині відновлення телефонного зв`язку. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. За ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, АРК або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 21, 1173 та 1174 ЦК шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Законів «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин), з аналізу норм яких можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців, відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 08.11.2017р. по справі №761/13921/15-ц. На час розгляду даної справи Закон України «Про державну виконавчу службу» витратив чинність у зв`язку із прийняттям Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VIII. У свою чергу, статтями 75, 76 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VIII передбачена відповідальність у виконавчому провадженні. Так, згідно зі ст. 75 Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ст. 76 Закону за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу, як виконання судового рішення. У своїх рішеннях ЄСПЛ указує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система договірної держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним щодо однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні ст.6 конвенції (§63 рішення від 28.07.99 у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», §40 рішення від 19.03.97 в справі «Горнсбі проти Греції»). У § 28 рішення ЄСПЛ від 11.12.2008р. в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. ЄСПЛ у § 100 рішення від 15.10.2009р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Позивач, звертаючись із позовом до ПАТ «Укртелеком», якого зобов`язано рішенням суду вчинити певні дії, вказував, що він не звертався до органу виконавчої служби за примусовим виконанням рішення, тому цей орган не залучений ним відповідачем по справі. Разом із тим, виходячи з вищенаведених положень закону, сама по собі наявність рішення суду, винесеного на користь позивача не створює для відповідача бездіяльність в частині його невиконання, оскільки остання є предметом доказування у справі за участю відповідних органів виконавчого провадження та осіб, з вини яких рішення не виконане. З урахуванням викладеного, приходжу до висновку, що судом позивачем не доведено і під час розгляду справи не установлено допущення бездіяльності з боку ПАТ «Укртелеком» щодо тривалого невиконання рішення суду. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст. 23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяною небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Враховуючи викладене, а також відсутність порушень прав позивача з вини відповідача, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Щодо клопотання позивача в частині постановлення окремої ухвали стосовно відповідача та направлення виконання до правоохоронних органів для притягнення винних осіб до відповідальності, вважаю за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Згідно із ч. 5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. З огляду на вищенаведене та установлені обставини справи, суддя не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed