Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просив скасувати розпорядження Городнянської районної державної адміністрації від 20.02.2003 року № 46 «Про визнання виданих членам КСП «Дельта» сертифікатів на право на земельну частку (пай) такими, що втратили чинність». Посилається на те, що вказане розпорядження порушує Конституційне право на землю, що набувається та використовується громадянами виключно на підставі Закону і що згідно із статтею 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками. У доповненнях до позовної заяви позивач зазначає, що, видавши сертифікати на право на земельну частку (пай), держава офіційно визнала і підтвердила таке право позивача. З метою виділення земельного паю на місцевості в натурі, він звертався за захистом до Городнянського районного суду і рішенням від 11.07.2001 року суд зобов'язав Макишинську сільську раду доручити Городнянському районному відділу земельних ресурсів внести пропозиції щодо виділення паю на місцевості. 11.08.2001 року вказане рішення набрало законної сили, однак владою не виконано. Натомість 20.02.2003 року прийнято оскаржуване позивачем розпорядження Городнянської районної державної адміністрації № 46 «Про визнання такими, що втратили чинність сертифікатів на земельні частки (паї)» без надання позивачу права відстояти свої права на вільне розпорядження землею та вчинення володільцем дій, передбачених Законом. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Вказував, що він відстоював свої права в судах господарської юрисдикції, а згодом в органах внутрішніх справ і в органах прокуратури, в тому числі, шляхом подання звернень до Генеральної прокуратури України. На сьогоднішній день його права не відновлені, а оскільки розгляд земельних спорів відноситься виключно до компетенції суду, просить захистити його права шляхом винесення рішення про скасування розпорядження Городнянської районної державної адміністрації від 20.02.2003 року № 46 «Про визнання виданих членам КСП «Дельта» сертифікатів на право на земельну частку (пай) такими, що втратили чинність». Представник відповідача позов не визнав, послався на те, що оскаржуване позивачем розпорядження прийнято відповідно до Постанови Київського господарського апеляційного суду від 27.11.2002 року і що воно має силу преюдиції в інших справах. Крім того, посилаючись на норми ст. 267 ЦК України просить застосувати наслідки пропущення строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] Представник третьої особи - Макишинський сільський голова у розв'язанні позову покладається на розсуд суду. Вказує, що розпаювання земель «Дельта» проводилось без погодження з сільською радою, землі знаходяться за межами населеного пункту на території Макишинської сільської ради. На сьогоднішній день ці землі площею 198,2241 га (рілля) надані в оренду ФГ «Макишинський сад» для товарного сільськогосподарського виробництва. Представник третьої особи - відділу Державного агентства земельних ресурсів у Городнянському районі позов [PERSON] вважає таким, що не ґрунтується на Законі. Звертає увагу суду, що середній розмір земельного паю в Городнянському районі становить 5-6 га, і залежить від трудової участі відповідної особи, а розмір паю вказаний у сертифікаті, на який посилається позивач, визначений як 40 га. Крім того, список осіб (пайщиків) є Додатком до Державного акту на право колективної власності, який є нечинним, а тому не можуть бути чинними і права, які походять від нього. У позові просить відмовити. Дослідивши усі заявлені у справі докази, встановивши обставини, якими обґрунтовуються заявлені у справі позовні вимоги, характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, суд прийшов до висновку, що у позові слід відмовити. Так, суд бере до уваги, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади. У пункті .3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», врегульовано, що земельні спори громадян з органами державної влади та органами місцевого самоврядування з питань надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства розглядаються за правилами цивільного судочинства. Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК. У подальшому вирішення питання про припинення права користування земельною ділянкою мало відбуватися з дотриманням законного порядку, в тому числі забезпечення права на судовий захист При цьому відповідно до пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. N 7-рп/2009 ( v007p710-09 ) органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законів інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Рішення та висновки КСУ мають пряму і негайну дію, а у випадках, передбачених Конституцією України, і зворотну дію. Правова природа рішень КСУ щодо офіційного тлумачення положень Конституції та законів України полягає в їх з'ясуванні і роз'ясненні, інтерпретації, установленні дійсного змісту, тобто у певній констатації. Метою офіційного тлумачення КСУ є юридичний засіб забезпечення правильного й однакового розуміння й застосування положень Конституції. Тому межі «зворотної дії» рішень Конституційного Суду України визначаються моментом набрання чинності самими положеннями Конституції та законами України, що інтерпретуються, адже в процесі застосування правової норми, яка не змінювалася, її зміст залишається тим самим (незмінним) і офіційними тлумаченнями тільки встановлюється те розуміння, яке вклав у неї законодавець. Позивачем фактично оскаржується розпорядження органу виконавчої влади з посиланням на аналогію у застосуванні, оскільки виключно судом мали вирішуватись земельні спори і що право на земельну частку (пай) за сертифікатом виникло у позивача в день видачі відповідного акту. Разом з тим, суд у відповідності до положень ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених ними вимог. Межі, визначені позивачем у позові і охоплюють вимоги по скасуванню розпорядження № 46 від 20.02.2003 року, що походить від Городнянської районної державної адміністрації, Чернігівської області та стосується визнання нечинним сертифікату, виданого, в тому числі, на ім'я [PERSON], тобто фактично стосується акту індивідуальної дії. З розпорядження № 46 від 20.02.2003 року Городнянської районної державної адміністрації (а.с. 3) встановлено, що у відповідності з Постановою Київського господарського апеляційного суду від 27.11.2002 року по справі № 8/224 і розпорядження Городнянської районної державної адміністрації № 31 від 03.02.2003 року , яким визначено недійсними Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Дельта», земельні ділянки, що визначались таким державним актом загальною площею 201 га (рілля) передані до земель запасу та сертифікати серії ЧН № 0194465, ЧН № 0194464, ЧН № 0194463, ЧН № 0194462, ЧН № 0194466 визнано такими, що втратили чинність. При цьому, у судах господарської юрисдикції питання недійсності розпорядження Городнянської районної державної адміністрації про передачу земель КСП «Дельта» у колективну власність розглядалось протягом кількох років і остаточно розв'язано постановою Київського апеляційного господарського суду 11.07.2011 року (справа № 10/136 (8/224) (а.с. 107-110), у відповідності до якого залишено без змін рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.11.2010 року. Наведеним рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.11.2010 року позовні вимоги Чернігівського природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Макишинської сільської ради задоволено частково, визнано розпорядження Городнянської районної державної адміністрації № 56 «Про передачу земель колективному сільськогосподарському підприємству «Дельта» для сільськогосподарського використання» недійсним, а провадження щодо визнання недійсним державного акта на право колективної власності від 28.03.1997 року припинено. Із пояснень позивача у судовому засіданні встановлено, що про оскаржуване ним у порядку цивільного судочинства розпорядження № 46 від 20.02.2003 року (акт індивідуальної дії) він дізнався під час перегляду постанови Господарського суду в апеляційній інстанції (аудіофайл звукозапису судового засідання у справі № 732/1661/14). Таким чином, з часу розгляду справи у господарській юрисдикції ( 11 липня 2011 року), де позивач дізнався про розпорядження № 46 від 20.02.2003 року до моменту звернення з позовом до Городнянського районного суду про його оскарження в порядку цивільного судочинства (за штампом поштового відділення 20.10.2014 року, а.с. 4) минуло більше ніж три роки. Цивільним кодексом України не передбачено заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Разом з тим, статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки і сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому йдеться про винесення рішення судом першої інстанції, оскільки саме ухваленням ним свого рішення закінчується судовий розгляд спору (ч. 3 ст. 208 ЦПК України). Представник відповідача, подавши заперечення проти позову, послався на сплив позовної давності (а.с.48-49) і ця заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Заяв від позивача про поновлення строку позовної давності не надходило. Тому, хоч позивач і мав право за принципом юридичної рівності прав учасників земельних відносин на розгляд судом загальної юрисдикції його спору з відповідачем щодо припинення раніше підтвердженого права на земельну частку (пай), однак таке право він мав протягом строку визначеного Законом і таким своїм правом не розпорядився. Крім того, право судового захисту індивідуальне. Доручень ведення справи в суді від інших фізичних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яких стосується спірне розпорядження, позивач не має. З цих підстав розгляд цивільної справи проводився в межах, що стосується підтверджених та реалізованих на власний розсуд прав позивача [PERSON] А з урахуванням вище викладеного в його позові слід відмовити. Згідно з частиною 1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. А тому вибір позивача відстоювати свої права у судах господарської юрисдикції та в органах МВС і органах прокуратури не зупиняє загальних строків позовної давності встановлених Цивільним кодексом.

Outcome: dismissed