Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що 09 серпня 2002 року під час перебування у шлюбі з відповідачем, ними на підставі договору купівлі-продажу придбана вказана вище квартира, правовстановлюючі документи оформлені на ім`я позивача. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 03 серпня 2019 року між сторони укладено договір про поділ майна подружжя, згідно із яким вона набула права приватної власності на дану квартиру. Відповідач [PERSON] у цій квартирі залишається зареєстрованим, проте він з квітня 2019 року в ній не проживає, забравши всі свої особисті речі. Факт реєстрації відповідача у вказаному житловому приміщенні позбавляє позивача права як власника на вільне розпорядження і користування належним їй на праві власності майном. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримує, просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій зазначав, що позов він визнає, проти його задоволення не заперечує, просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 35,2 м2, житловою площею 17,6 м2, що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 09 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Авраменко Н.А., зареєстрованого в реєстрі за № 6385, технічним паспортом на дану квартиру та укладеним сторонами договором про поділ майна подружжя від 03 серпня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрованим у реєстрі за № 3824. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2019 року у справі № 361/2955/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Із акту обстеження житлово-побутових умов від 23 квітня 2021 року, складеного депутатом Броварської міської ради Зінченком М.А., вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , однак у даній квартирі з 2019 року він не проживає без поважних причин. Згідно із відомостями, наданими суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 01 листопада 2002 року за адресою: [ADDRESS] . У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Пленум Верховного Суду України в абз. 6 п. 11 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначив, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі, позов визнав, визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved