Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

18.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому вказав, що він з 26.05.1994 року є наймачем кв. [ADDRESS] . Разом з ним у якості членів сім`ї проживали відповідачі які були зареєстровані у квартирі. Однак 02.04.2011 року його донька зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу відповідачі виїхали на інше постійне місце проживання до м . Київ, вивезли усі свої речі, та з тих пір у квартирі не проживають, оплату комунальних послуг не здійснюють. Перепон у користуванні житловим приміщенням відповідачі не мали, та ухиляються добровільно знятися з реєстраційного обліку, перестали бути членами його сім`ї. Позивач вимушений нести додаткові витрати по оплаті за житло, та наявність реєстрації відповідачів чинить йому перепони у приватизації квартири і отримання субсидії. На підставі ст. 107 ЖК України просить суд визнати відповідачів такими що втратили право користування спірною квартирою. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2018 року, відкрито провадження по справі, та встановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. 23.11.2018 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому вказано, що відповідач [PERSON] вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. 26.05.1994 року відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і тоді було 16 років. У квартирі вона проживала разом із позивачем та відповідачем [PERSON] життя у квартирі з позивачем було не стерпним. Він дозволяв собі висказувати образливі слова. З позивачем виникали конфлікти(сварки) з приводу проживання у квартирі. Позивач провокуючи постійні конфліктні ситуації, створив нестерпні умови для проживання, а в подальшому вигнав відповідачів з квартирі, у зв`язку із чим змусив сім`ю відповідача винаймати інше помешкання. Своїми діями позивач спричинив несприятливі умови проживання у квартирі, чим порушив права відповідачів на нормальне та постійне місце проживання. Крім того, позивач не є власником вказаної квартири, але лише таким же наймачем як і відповідачі. Крім того, позивач посилається на розходи за комунальні послуги які він несе, як єдиний мешканець квартири, але оплата за послуги з постачання теплової енергії здійснюється згідно площі квартири, сплата за електропостачання та водовідведення здійснюється згідно показникам лічильників, тобто кількість мешкаючи у квартирі не впливає на розмір оплати за комунальні послуги. Просить у позові відмовити. 27.12.2018 року до суду від позивача, надійшов уточнений позов, відповідно до якого вказано, що він є відповідальним наймачем квартири [ADDRESS] . Разом з ним в квартирі проживали, та були зареєстровані: донька [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] 02.04.2001 року зареєструвала шлюб з [PERSON] Після обрання шлюбу відповідачка забрала усі свої речі зі спірної квартири та разом зі своїм сином виїхала з квартири на інше постійне місце проживання до міста Київ. З 2011 року відповідачі без поважних причин в квартиру не поверталися. Перешкод у користуванні житловим приміщенням їм ніхто не чинив. Фактично відношення з відповідачами були перервані з моменту їх виїзду, саме з цього моменту вони перестали бути членами його сім`ї. Більше семи років відповідачі спірним житлом не користувалися, повністю припинили виконувати обов`язки члена сім`ї, передбачені ст. 64 ЖК України, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. За час відсутності відповідачів він сам підтримує квартиру в належному стані, сплачує квартплату та комунальні послуги. Відповідачі не цікавилися спірним житлом, не приймали участі в догляді квартири, не сплачують квартирну плату та комунальні послуги, не поверталися до спірної квартири самі, та не повертали своїх речей. Реєстрація відповідачів в спірній квартирі перешкоджає йому вільно користуватися житловим приміщенням та він вимушений нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховуються на відповідачів. Просить суд визнати [PERSON] , та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з виїздом на інше місце проживання. 22.02.2019 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, у якому, окрім мотивів первісного відзиву, вказано, що в квартирі залишились речі відповідачів, це меблі, побутові речі, шафа з деяким одягом, та інші речі, які є в нормальному стані та придатні для користування. Довідка з місця роботи відповідача [PERSON] надавалась позивачу для надання її в обслуговуючи компанії для того щоб на тимчасово відсутніх осіб не нараховувались комунальні по слуги, тим самим позивач повинен був сплачувати за отримані комунальні послуги тільки за себе. 22.02.2019 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, у якому, вказано, що відповідач [PERSON] вважає що позов не обґрунтований. Так він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де проживав разом із позивачем та відповідачем [PERSON] 01.09.2018 року він вступив на денну форму навчання до Державного університету телекомунікації на факультет менеджменту та підприємництва, строк закінчення навчання 30.06.2022 року. Після вступу до вищого навчального закладу в квартирі залишились його речі а саме: ліжко, шафа з деяким одягом, та інші речі, які є в нормальному стані та придатні для користування. Після закінчення навчання він має намір повернутися до квартири для постійного проживання. Третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, до суду не з`явилась, самостійних вимог не заявлено. Сторони заперечень проти розгляду справи за відсутності третьої особи не заявляли. У судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача про відмову від клопотання про об`єднання позовів. У судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідачів про відмову від клопотання про зупинення провадження по справі. У судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги з мотивів викладених в уточненій позовній заяві. У судовому засіданні представники відповідачів просили у позові відмовити, та пояснили, що відповідачі не проживають у квартирі з поважної причини, а саме за характером роботи і навчання, та мають намір повернутися до квартири, та іншого житла не мають. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з родиною сторін по справі знайома з 1998 року, товаришували, спілкувались. Років 7 - 8 назад, відповідачка разом з чоловіком і дитиною переїхала до столиці, хотіла знайти там роботу і забезпечити своїй дитині навчання. Зараз вони спілкуються не часто, не зустрічаються. Відповідачка вивезла з квартири свої речі, а саме: комп`ютер, диван, інструменти. Свідок знає, що відповідачка проживала у кімнаті яка без балкону, і там був диван, шафа - купе, комп`ютер, та кімната була зачинена. Суд, розглянувши надані документи та матеріали, вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] з 26.05.1994 року, і відповідачі [PERSON] з 28.11.1995 року, [PERSON] з 16.06.2001 року(а.с.9, 16, 17, 29). Відповідач [PERSON] з 01.09.2018 року є студентом денної форми навчання Державного університету телекомунікацій, Навчально - наукового інституту менеджменту та підприємництва, з терміном навчання по 30.06.2022 року(а.с.5, 90-91). Згідно до листа запрошення від 20.07.2012 року за № 415, «ДАТАГРУП» запропонувало [PERSON] , з вересня 2012 року, посаду у своїй компанії. Відповідно до довідки № 138 від 05.07.2018 року, відповідач [PERSON] працює в ПрАТ «ДАТАГРУП»(м. Київ) з 24.09.2012 року (а.с.6). Суду не надано будь яких фактичних доказів укладення [PERSON] трудового договору на невизначений строк. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відповідачами [PERSON] і [PERSON] , права власності на нерухоме майно не зареєстровано(а.с. 56, 59). Відповідачами надані вибірні квитанції про сплату платежів за період з червня 2004 року по серпень 2009 року, де вказаний об`єкт [ADDRESS] , та платники - [PERSON] , [PERSON] (а.с.69-86), які, на переконання суду, не відносяться до періоду мотивування позовних вимог, в частині не проживання відповідачів, вказаних позивачем у позові. Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 2 від 12.04.1985 року, із змінами, «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання(повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи, у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК України такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселення на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п. 3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. № 477 "Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи"). (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 10 березня 1989 р. № 2) Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Згідно з нормою ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом. Матеріалами справи, та у судовому засіданні встановлено, що фактично відповідачі не проживають у спірній квартирі за характером роботи та навчання, за їх твердженнями мають намір повернутися до місця реєстрації, іншого житла не мають, і судом протилежного не встановлено. Належних доказів, а також фактичних даних про обрання відповідачами іншого постійного місця проживання, перевезення туди своїх речей, інформування про це інших осіб, суду не надано. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Посилання позивача на не сплату відповідачами коштів на утримання спірної квартири, суд відхиляє, так як позивач не довів належними доказами факти відмови відповідачів приймати участь у сплаті комунальних платежів, та відповідно його звернення до відповідачів з цього приводу. Згідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Також позивачем не доведено, що реєстрація відповідачів в спірній квартирі перешкоджає йому будь яким чином вільно користуватися житловим приміщенням. З огляду на наведене, суд не має правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed