Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в інтересах [PERSON] за дорученням до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, договору купівлі-продажу дійсним та поділ майна, зазначивши, що її син [PERSON] з відповідачкою [PERSON] 02.07.2005 р. уклав шлюб від якого у них народився син [PERSON] [INFO] У 2008 р. вони вирішили придбати будинок, в якому мали намір проживати сімєю. Грошів у них вистачило лише на недобудований будинок, якій вони планували добудувати самостійно. З метою придбання будинку [PERSON] продав належну йому на праві приватної власності квартиру за адресою: [ADDRESS], капітальний гараж, автомобіль, а батьки відповідачки у свою чергу продали належну їм квартиру. Загальна сума, за яку було придбано будинок № 23 по вул.. Зоряній в с. Хортиця склала 62\~000,00 дол. США. У зв'язку з тим, що будинок був без даху, буз вікон, не були здійснені внутрішні роботи та він не був придатний для житла, фактична угода купівлі-продажу відбулася шляхом передачі відповідачці [PERSON] коштів за будинок, передачі будинку у користування [PERSON] та оформлення на ім'я [PERSON] генеральної довіреності на право оформлення та розпорядження спірним будинком. За рахунок спільних коштів Петрови виконали певну частину будівельних робіт, а саме: перекриття другого поверху та даху; проведення електропостачання; проведення водопостачання; встановлення газового котлу та газопостачання; були встановлені вікна, двері; проведені внутрішні роботи та почали мешкати в будинку. За браком коштів, відповідачка [PERSON] не бажала оформити належним чином право власності на будинок, який вони фактично придбали у [PERSON], тому на теперішній час всі правовстановлюючі документи оформлені на неї. [PERSON] вважає, що фактично виконані усі умови договору відчуження, а саме Петрови передали [PERSON] кошти за будинок, а вона в свою чергу передала їм будинок, але у зв'язку з тим, що [PERSON] ухиляється від реєстрації правовідносин належним чином, він вимушений був звернутися до суду за захистом свого права. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити повністю, зазначивши, що будинок придбаний у шлюбі за сумісні кошти, тому підлягає поділу. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що позовні вимоги позивача ні чим не підтверджені, ні яких доказів ні укладання договору купівлі-продажу ні передачі грошей суду не надано. Окрім того, пояснив, що договір купівлі-продажу будинку повинен укладатись в письмовій формі, посвідчуватися в нотаріальному порядку та в подальшому з обовязковою державною реєстрацією, чого сторонами зроблено не було. Факт реєстрації позивача та відповідача в спірному будинку не впливає на суть спору, тому з цих підстав договір купівлі-продажу не може бути визнаний судом дійсним. Відповідач [PERSON] на неодноразові виклики до суду не з'явилася, пояснень не надала. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та недоведеними, виходячи з наступного. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 657, ч. 2 ст. 220 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Проте ч. 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації, з моменту державної реєстрації. Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Оскільки момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, то у разі недодержання зазначених вимог закону правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Тому такий договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. Роз'ясненнями, наданими у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними" акцентовано увагу на неприпустимість застосування ст. 220 ЦК до правочинів, укладення та правомірність яких пов'язана з нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. Посилання на будь-які утруднення, які нібито виникали при вирішенні питання про нотаріальне посвідчення договору про відчуження нерухомого майна, не є підставою для висновку про те, що зазначений договір може вважатися дійсним всупереч викладеним вище положенням закону. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що родина [PERSON] придбала недобудований будинок, який в подальшому добудували і на теперішній час він придатний до житла також не є підставою для визнання цього договору дійсним. Посилання представника позивача про те, що як позивач так і відповідач були зареєстровані в цьому будинку про що свідчать штампи в паспортах не впливають на суть спору і не можуть буди доказами щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На теперішній час, відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано 13.07.2015 р. за [PERSON], тобто вже під час розгляду справи судом, тому підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку № 23 по вул. Зоряній в с. Хортиця Запорізького району Запорізької області немає. Ні яких інших доказів щодо обставин на які посилаються представники позивача в обґрунтування своїх позовних вимог суду не надано, тому не має підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не доведено тих обставин на які він посилається в позовних вимогах. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed