Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 19.10.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 55,8 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 21.01.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 113. Після отримання права власності на вказану нерухомість АТ КБ «ПриватБанк» намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення із зазначеного вище будинку. На виконання положення ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР позивачем було направлено відповідачам письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, а отже у позивача не залишилось іншого вибору, крім звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, та прохала їх задовольнити, додавши, що кредит [PERSON] надавався на придбання нерухомості, а тому, оскільки [PERSON] втратив право власності на будинок, то й втратив право користування нею, а тому правова вимога нового власника будинку про виселення колишніх власників (користувачів) житлового будинку без надання їм іншого житлового приміщення, є законною та обґрунтованою. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав повністю, зазначивши, що спірний житловий будинок був придбаний відповідачем [PERSON] до укладення договору іпотеки і не за рахунок кредитних коштів. Оскільки предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредитних коштів, при цьому позивач не надав відповідачам іншого постійного жилого приміщення, то вимога про виселення не підлягає до задоволення на підставі ст.109 ЖК УРСР та ст.40 ЗУ «Про іпотеку» . Вислухавши представника відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, 21.01.2008 року між відповідачем [PERSON] як іпотекодавцем з однієї сторони та позивачем АТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем з іншої сторони був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 113. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 71267025 від 24.10.2016 року, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю., 19.10.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 55,8 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , що перебував в іпотеці на підставі договору іпотеки від 21.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г. та зареєстрованого у державному реєстрі під номером 113. 05.02.2019 року позивачем АТ КБ «ПриватБанк» була підготовлена претензія відповідачам з вимогою протягом тридцяти днів з моменту її отримання добровільно звільнити приміщення за адресою: [ADDRESS] із одночасним зняттям з реєстраційного обліку, відповідачам претензія направлена згідно з реєстром згрупованих поштових відправлень 15.02.2019 року та чеком від 15.02.2019 року. Як встановлено судом вимоги банку щодо звільнення відповідачами житла, зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку задоволені не були. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15. Зазначену правову позицію підтвердила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Як встановлено судом та вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 196632383 від 17.01.2020 року переданий в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був придбаний відповідачем [PERSON] 05.05.2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., реєстровий номер 1199, тобто, задовго до укладення 21.01.2008 року між відповідачем [PERSON] та банком договору іпотеки. Доказів протилежного позивачем суду не надано. Виходячи з цього, вище вказаний об`єкт нерухомого майна було придбано не за кредитні кошти, надані АТ КБ "Приватбанк", а тому, виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням. Це відповідає також правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Доводи представника позивача про те, що кредит [PERSON] надавався на придбання нерухомості, а тому положення частини другої статті 109 ЖК України не підлягає застосуванню до цих правовідносин, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, проте позивачем не доведено, що іпотечне майно придбане за кредитні кошти. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] втратив право власності на житловий будинок, то й втратив право користування нею, а тому правова вимога нового власника будинку про виселення колишніх власників (користувачів) будинку є законною та обґрунтованою, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не арґументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. При цьому, в матеріалах позову відсутні відомості про надання відповідачам іншого житлового приміщення, згідно вимог ч.2 ст.109 ЖК Української РСР та ст.ст.39,40 Закону «Про іпотеку». Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла не вбачається, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих від позивача кредитних коштів, при цьому позивач як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи в суді не зазначив інше житло, яке має бути надано відповідачам одночасно з виселенням з будинку. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову стягненню з відповідачів не підлягає і сплачений позивачем судовий збір, відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed