Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із позовом до [PERSON], у якому просить стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 32091,71 грн. за договором б/н від 10.03.2006 року про надання кредиту у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, оскільки відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, також іншими витратами відповідно до умов Договору. Відповідач 25.11.2013 року подала письмове заперечення на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Свою позицію мотивувала тим, що насправді не укладала із позивачем письмовий договір 10.03.2006 року про надання кредиту у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Заяву, додану до позову, вона дійсно підписувала, але будучи запевненою працівниками банку, що таким чином відбувається реструктуризація попереднього кредиту. Підпис на другій сторінці документу було проставлено нею в той час як друга сторінка не була заповнена. Інформація про кредит на другій сторінці надрукована пізніше без її згоди. До такого висновку вона дійшла, оскільки текст надруковано нерівно. Після підписання заяви відповідач стверджує, що не отримувала жодних документів, кредитної картки та коштами не користувалася. Вона не ознайомлювалася і з Умовами та правилами надання банківських послуг. На цих підставах вважає договір нікчемним. А подані позивачем докази на підтвердження отримання нею кредиту вважає неналежними, оскільки «Условия…», додані до позову як обґрунтування укладення договору, вона не підписувала і не ознайомлювалася із ними, а підписана нею Заява не містить жодних відомостей про отримання кредиту тощо. Крім того відповідач звернув увагу на те, що строк дії кредитного ліміту визначено 31.03.2008 року, і вважає, що трирічний строк позовної давності за вимогами по кредитному договору, в тому числі однорічний строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки, вже минув. Тому просить суд застосувати загальний і спеціальний строки давності до вимог позивача. Відповідач звернув увагу і на неправомірне на її думку збільшення процентної ставки, що вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором. Представник позивача просив суд задовольнити вимоги позову на підставі повідомлених обставин та поданих доказів. В судовому засіданні представник відповідача вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними за обставин, наведених у письмовому запереченні, тому просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Після ознайомлення зі змістом письмового заперечення 25.11.2013 року позивач у порядку та у строки, визначені ст.131 ЦПК України, не подавав інших доказів на підтвердження оспорених відповідачем обставин, при цьому знаючи про свої процесуальні права, а також про наслідки неподання доказів у порядку та у строки, встановлені ст.131 ЦПК України. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, зокрема, Розрахунок заборгованості за договором, копію заяви про персональні дані, копію заяви клієнта банку, Условия и правила предоставления банковских услуг, оцінивши такі на предмет їх належності та допустимості, та достатності і взаємного зв'язку їх в цілому, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до правил, встановлених ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що відповідач отримала кредит у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку відповідно до укладеного між ними договору б/н від 10.03.2006 року, умови якого в подальшому відповідач належним чином не виконала. Позивач стверджує також, що договір між ним та відповідачем складається із заяви, підписаної відповідачем, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. Заперечуючи проти позову, відповідач заявила, що не отримувала платіжної картки, отримання якої є предметом договору, та відповідно не використовувала кредитні кошти, що нібито знаходилися на відкритому з цією метою рахунку. Дослідивши зміст заяви, наданих позивачем «Условий и правил предоставления банковских услуг» та інших доказів суд констатує, що досліджені докази не містять інформації про фактичне отримання відповідачем [PERSON] платіжної картки, ПІН-коду, чи інформації про використання держателем карти кредитних коштів (руху коштів на рахунку). Оцінивши подані позивачем докази у їх сукупності, суд констатує, що такі є недостатніми для підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Відповідачем заявлено клопотання про застосування спливу строків позовної давності до позовної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором. В силу приписів ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак з наданих суду доказів не вбачається порушення прав позивача. За таких обставин слід відмовити в задоволенні позовної вимоги, а не застосовувати наслідки спливу строку позовної давності. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на їх недоведеність.

Outcome: dismissed