Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з первісним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] від 06.11.2007 року та стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 18 липня 2000 року він уклав шлюб з [PERSON] та разом тривалий час проживали в м.Рівне. Він був військовослужбовець на початку 2003 року отримав ордер на тимчасове заселення в квартиру за адресою [ADDRESS], а 04 жовтня 2006 року отримав ордер на право на зайняття вказаного житлового приміщення, яке вселився та приватизував. Донька дружини [PERSON] - [PERSON] після закінчення 9-го класу загальноосвітньої школи поступила на навчання у Львівський медичний коледж "МОНАДА" лікувальне відділення, на платній основі, через рік навчання, перевелась на стоматологічний факультет в цьому ж коледжі, після 5-го курсу перевелась на навчання на 4-й курс Львівського медичного інституту, також на платній основі, в 2008 році поступила на навчання Івано-Франківський Національний медичний Університет, та всі кошти на навчання він надав так як займався підприємницькою діяльністю та відновився до [PERSON] як до власної доньки. В той період часу у нього значно погіршилось стан здоров'я, він не міг пересуватися. Крім цього, його повідомили, що з приводу отримання ним квартири та іншими військовими проводиться перевірка, з приводу, начебто незаконного отримання ним оспорюваного житла, а він з цього переживав, оскільки житло отримав на законних підставах, а за станом свого здоровя ніяк він не міг протидіяти ьому. У той час його дружина [PERSON] запропонувала йому, щоб він подарував спірну квартиру її дочці [PERSON], а натомість вона його буде доглядатиме, житлом він буду забезпечений, так як проживатиму з нею в м. Рівне, також запевнила його, що після того як він подарує спірну квартиру, то вже ніхто не зможе її відібрати від нього. Крім того, запевнила його, що він може залишатися зареєстрованим у цій квартирі і у випадку потреби або коли пройде якийсь час і мине загроза відібрання, вони зможуть розірвати договір дарування. Внаслідок чого, 06.11.2007 року було укладено договір дарування однокімнатної квартири по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові укладений між ним та відповідачкою. Після чого, між ним та [PERSON] відносини погіршились, він став її непотрібен, а тому вони розірвали шлюб. В той ча він залишився без будь-якого житла, та місця проживання, вимушений знімати житло або жити у знайомих. Тому вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] [PERSON] є недійсним, так як укладений внаслідок обману зі сторони [PERSON] та її дочки [PERSON], а тому він змушений звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов, в яком просила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою № 69 в будинку № 5к по вулиці Княгині Ольги у місті Львові. Свої вимоги мотивує тим, що 06.11.2007 року вона набула квартиру по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові на підставі договору дарування. Вказаний договір був укладений у письмовій формі, відповідав волевиявленню сторін та був посвідчений нотаріально. При укладенні вказаного Договору дарування, приватним нотаріусом було роз'яснено сторонам усі вимоги цивільного законодавства та наслідки укладення цього правочину. З моменту переходу права власності, до сьогоднішнього дня відповідач не проживав за адресою реєстрації, тобто в спірній квартирі, що він сам і стверджує у первісній позовній заяві та у судовому засіданні. Таким чином вважає що відповідачем визнається, що останній протягом тривалого часу, більше ніж шість місяців не користувався вказаною квартирою, як житлом, а тому не підлягає доказуванню. Окрім того, відповідач не є її родичем, та не являється членом її сім'ї, щодо квартири, а тому не має права проживання у такій квартирі. З огляду на вищенаведене, вважає, що його слід визнати таким, що втратив право користування житлом на підставі ст.ст.71 ,72 ЖК України, а тому просить зустрічний позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні первісний позов підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеним у позові та до письмових пояснень та просили суд визнати недійсним договір дарування квартири по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] від 06.11.2007 року та стягнути судові витрати. Проти зустрічного позову [PERSON] заперечили повністю, просили відмовити в задоволенні такого зустрічного позову за безпідставністю позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив повністю позов [PERSON]. та просив відмовити в задоволенні такого позову. Зустрічний позов підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у зустрічному позові, просив суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою № 69 в будинку № 5к по вулиці Княгині Ольги у місті Львові. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Свідок [PERSON] бувша дружина позивача, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що вона жила із позивачем [PERSON] з 18 липня 2000 року у шлюбі у м.Рівне, але коли [PERSON] знайшов коханку та пішов із дому, а тому шлюбні стосунки в них погіршились. Однак в шлюбі в них була нормальна сімя. Позивач дуже любив [PERSON], підтримував та виховав як свою рідну дочку. [PERSON] навчалась у м.Львові, а тому [PERSON] сам запропонував укласти договір дарування квартири по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові, та 06.11.2007 року нотаріусом йому розяснено всі його права щодо укладеного правочину та умов при укладенні такого не було, та те що [PERSON] ніхто не водив в оману при укладенні договору дарування даної квартири. Крім цього, в [PERSON] ніхто не хотів із військовослужбовців відібрати квартиру по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові, перевірки ніякої не було та таку квартиру він отримав на законних підставах. Свідок [PERSON] друг позивача, допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що йому відомо, що [PERSON] проживав разом із [PERSON] у м.Рівне. [PERSON] дуже любив [PERSON], вихорував та матеріально підтримав її та при цьому позичав у нього гроші для цього. Вважає, що [PERSON] обдурили при укладенні договору дарування даної квартири, однак він його відмовляв від наміру подарувати квартиру по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові, але [PERSON] його не послухав та уклав договір дарування квартири від 06.11.2007 року. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON] та [PERSON], розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справ і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що у первісному позові [PERSON] та у зустрічному позов [PERSON] слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 06.11.2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстрований в реєстрі № 7312(а.с.26). Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за №20332281 від 23.09.2008 року, що обдарована [PERSON] зареєструвала за собою право власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до вказаного договору дарування квартири від 06.11.2007 року, чим фактично прийняла дар у свою власністю(а.с.27). Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.(ч. 2 ст. 719 ЦК України). Копія договору яка міститься у матеріалах справи, та документи надані відповідачем, підтверджують факт укладення такого договору. Договір відповідає формі та вимогам які передбачені законодавством України. За своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, не може укладатися під умовою і не покладає на обдаровуваного будь-якого обов'язку щодо вчинення в майбутньому певних дій крім випадку, передбаченого ст. 725 ЦК України. Згідно з\~ЦК України\~особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (\~статті 215 - 235 ЦК України). Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Предметом спору є визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених\~ст. 230 ЦК України. Згідно з ч. 1\~ст. 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1\~ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсними. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за\~ст. 230 ЦК України. Згідно п. п. 19, 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення У відповідності до положень ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки . Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], звертаючись до суду з вказаним позовом, просив визнати недійсним довір дарування саме з підстав, передбачених\~ст.230 ЦК України. При цьому, у позовній заяві вона також посилалася на положення\~ст.229 ЦК України, якими передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Однак суд бере до уваги виходячи із заявлених позовних вимог те, що [PERSON] вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири з підстав помилки не заявлено, а тільки заявлено щодо визнання недійсним договору дарування квартири з підстав обману. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, визнання правочину недійним, припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до положень ст.ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зі змісту\~ст. 230 ЦК України\~вбачається, що саме позивач, як сторона, яка діяла під впливом оману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману і сам факт обману. Із змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що такий укладений та посвідчений у в приміщенні нотаріальної контори, жодних умов щодо покладення на відповідача будь-яких обов'язків не передбачалось. Зміст договору був підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена. Нотаріусом розяснювалася їх суть та правові наслідки, порушень закону при їх укладені допущено не було. Відповідно до п.7 договору дарування, [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного, а також не є зловмисним. Обовязків обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру договір не передбачав. Договір дарування зареєстровано у встановленому законом порядку. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про здійснення відповідачем обманних дій по відношенні до позивача [PERSON] при укладанні даного договору. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] добровільно виявив волевиявлення щодо дарування своєї квартири [ADDRESS] в 2007 році [PERSON] щодо чого 06.11.2007 року підписав договір дарування вказаної квартири. Крім цього, [PERSON] більше 7 років з моменту укладення договору, не ставив питання про визнання укладеного ним договору дарування недійсним у звязку із тим, що він діяв під впливом обману з боку відповідача [PERSON] та її матері [PERSON], вказане і свідчить про те, що до цього він не заперечував своє волевиявлення на укладення договору в 06.11.2007 року, тобто про відсутність обману при укладенні договору. Дану обставину також не було доведено позивачем та його представником вході судового розгляду. Покази свідка [PERSON] нічим не підкріплені і не є достатньо переконливими щодо ведення позивача в оману при укладення договору дарування квартири [ADDRESS], тому з вище наведених причин не можуть бути прийняті судом та при підписанні договору дарування присутнім такий свідок не був. При цьому, позиція відповідача [PERSON] підтверджується в судовому засіданні допитаним свідком [PERSON]. Суд вважає, що такі пояснення свідка є логічними, вірними та не спростовуються іншими матеріалами справи. Якихось достовірних доказів про те, що [PERSON] був введеним при цьому в оману щодо обставин які мають істотне значення суду не надано. Надані пояснення позивача [PERSON] та його представника в суді щодо ведення його в оману при укладенні договору дарування квартири, суд вважає надуманими в зв'язку з можливим погіршенням на даний час його особистих стосунків із бувшою дружиною [PERSON] З огляду на вимоги п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд вважає, що позивач не довів, а суд на встановив того факту, що 06.11.2007 року під час укладення договору дарування позивач перебував під впливом обману з боку відповідача [PERSON] та її матері [PERSON] не довів наявність умислу в діях відповідача [PERSON] та її матері [PERSON]. Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири по вул. Кн. Ольги,5-К/69 в м.Львові укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] від 06.11.2007 року не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до\~ст.71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Як зазначено у\~ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Судом та матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], та те, що у вказаній квартирі є зареєстрований [PERSON], що не заперечується сторонами у справі. У той же час, ст.ст.71,72 ЖК України\~стосується збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем житла у державному житловому фонді. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою № 69 в будинку № 5к по вулиці Княгині Ольги у місті Львові на підставі ст.ст.71,72 ЖК України. Як зазначено у\~ст.405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей\~405,\~406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні [PERSON] не заявляла вимог про визнання [PERSON], таким, що втратив право на користування житлом на підставі ст.405\~ЖК України\~у поєднанні із ст.386,\~391 ЦК України. За таких обставин, у суду немає правових підстав для задоволення вимог [PERSON] з підстав, передбачених ст.ст.71,72 ЖК України, а тому вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою № 69 в будинку № 5к по вулиці Княгині Ольги у місті Львові задоволенню не підлягають. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги встановлені судом обставини, у первісному позові [PERSON] та у зустрічному позові [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed