Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним посилаючись на те, що їй належить 5/24 кв. [ADDRESS] , інші 19/24 частини належать відповідачу на підставі договору дарування від 14.08.2008 року . Даний договір укладений між відповідачем, [PERSON] та [PERSON] ( матір`ю позивача). Відповідач обманним шляхом змусила підписати [PERSON] зазначений договір, яка в силу похилого віку та безпорадного стану не розуміла, який документ підписує. Договір дарування є вкрай невигідним , оскільки мати постійно потребувала сторонньої допомоги та підтримки, а тому крім відповідача та [PERSON] , є інші особи, які б моги її доглядати та отримати квартиру у спадок. Спірний договір укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану [PERSON] ,він не відповідає внутрішній волі сторони дарувальника та життєвим обставинам, що склалися. Про зазначений договір позивачу стало відомо у 2017 році, а тому просила поновити строк звернення до суду та визнати договір дарування від 14.08.2008 року недійсним. Ухвалою суду від 18 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження. 09 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Витребувано з Першої міської клінічної лікарні м. Полтави медичну картку на ім`я [PERSON] , у приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу належним чином засвідчену копію договору дарування та документи, що стали підставою для його укладення. 20 листопада 2018 року ухвалою суду по справі призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. Ухвалою суду від 13 лютого 2019 року витребувано з Комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Управління охорони здоров`я Полтавської міської ради» оригінал медичної картки на ім`я [PERSON] 14 лютого 2019 року ухвалою суду по справі призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги пославшись на викладені обставини, письмові пояснення та пояснила, що це її внутрішня впевненість та суб`єктивна думка, що відповідач обманним шляхом змусила [PERSON] підписати договір. Мати перебувала у важкому безпорадному стані, похилому віку , а тому не усвідомлювала значення своїх дій , не розуміла юридичні наслідки, вважала, що підписувала договір пожиттєвого утримання, та як наслідок натомість від договору дарування нічого не отримала. Також з 2007 року її стан здоров`я значно погіршився, вона мала ряд захворювань, постійно зверталась за медичною допомогою, приймала ліки. Будь-якої необхідності в укладенні договору дарування не було. Просила задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що у ході судового розгляду повно та всебічно доведено обґрунтованість позовних вимог . Крім того, суду направлено медичну документацію на ім`я [PERSON] , що є ще одним доказом на доведення позиції позивача. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, пославшись на їх безпідставність та пояснила, що позивач у 2008 році знала про укладення договору дарування. У зв`язку з тим, що квартира була подарована відповідачу, позивач образилась та не спілкувалась ні з матір`ю, ні з нею. На час укладення договору та у подальшому, [PERSON] за станом здоров`я не потребувала допомоги та догляду, у 2010 році зверталась до суду з позовом щодо виплат за статусом дитини війни. Онкологічна хвороба у неї виявлена за один день до смерті. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала за недоведеністю та безпідставністю. Позивачем пропущений строк зернення до суду з даним позову, оскільки остання знала про укладений договір з 2008 року . Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Гризунова О.В. в судове засідання не з`явилась, надала письмові пояснення відповідно яких зазначила, що сторонами для посвідчення договору дарування від 14.08.2008 року надані документи , які відповідали вимогам чинного законодавства, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не виявлено. Сумнівів у тому, що фізичні особи, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, не усвідомлють значення, зміст, правові наслідки цієї дії, а також підозр, що вони діяли під впливом насильства не було. Під час посвідчення договору дарування сторонам роз`яснено норми сімейного, цивільного та податкового законодавства, щодо посвідчення даного договору та правових наслідків такого правочину, Правила користування приміщеннями житлових будинків, про що вказано в тексті договору. Просила справу розглянути у її відсутність, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [PERSON] та рідною бабою [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2008 року та свідоцтва про право власності від 17 червня 2019 року, які видані Другою Полтавською державною нотаріальною конторою за [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частину та 1/12 частину кварт.[ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 червня 2008 року , яке видане Другою Полтавською державною нотаріальною конторою Відюк І .О. належить 5/24 частини кварт.[ADDRESS] . Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно договору дарування від 14 серпня 2008 року [PERSON] - 7/12 частини, [PERSON] -5/24 частини безоплатно передали у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняла у власність 19/24 частини кв. [ADDRESS] . За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач зазначає , що відповідач обманним шляхом змусила [PERSON] підписати договір дарування, остання в силу похилого віку та безпорадного стану не усвідомлювала значення своїх дій, такий договір укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану та договір є вкрай невигідним для дарувальника, не відповідав внутрішній волі сторони дарувальника та життєвим обставинам, що склалися. Також позивач вважає, що [PERSON] при укладенні договору дарування нотаріус не роз`яснював наслідки та зміст даного правочину. Дана угода протирічить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, грубо порушує права позивачки, тому не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В укладенні такого договору не було потреби. Позивач з посиланням на ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 230, ст.233 ЦК України просить визнати договір дарування від 14 серпня 2008 року недійсним. Судом не можуть бути прийняті до уваги зазначені позивачем обставини на обґрунтування заявлених позовних вимог з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За частиною 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проаналізувавши зміст договору дарування від 14 серпня 2008 року, суд дійшов висновку, що зміст даного правочин не суперечить вимогам визначеними Цивільним кодексом України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Посилання позивача, що [PERSON] мала можливість подарувати чи заповідати належну їй частину квартири іншим онукам, чи своїм дітям - позивачу та [PERSON] , не може розцінюватись як не відповідність даного договору інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Аналогічна норма закріплена у статтях 317, 319 ЦК України. За таких обставин, як саме розпорядись своєю власністю, кому та яким чином передати майно вирішує власник на власний розсуд. Договір дарування не може бути визнаний недійсним, як такий що суперечить моральним засадам з підстав, вчинення подарунку одному із онуків, а не всім у рівних частинах, чи іншим особам з ближчим ступенем родинних зв`язків. [PERSON] за час життя не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, а тому мала повну цивільну дієздатність укладаючи договір дарування. Як убачається з матеріалів справи, спірний договір був укладений та посвідчений приватним нотаріусом з дотриманням останнім, встановленого законом порядку. Договір підписаний всіма учасниками та сторони договору своїми підписами підтвердили, що укладення цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є усвідомленим, умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін, цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання, зміст ст. 65 СК, ст.ст.234,235,717-728 ЦК України сторонам роз`яснені. Також роз`яснені норми податкового законодавства, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків. ( а.с.12 -13 т.1). Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У судовому засіданні позивачем не доведено відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України щодо відсутності волевиявлення її матері [PERSON] на укладення договору дарування частини квартири своїй онуці - відповідачу по справі. Також суд звертає увагу, що за життя [PERSON] не оспорювала укладений нею договір дарування. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, другою статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16. Позивач у судовому засіданні не довела належними та допустимими доказами відсутність у сторін оспорюваного правочину наміру створити правові наслідки укладеного договору, які ним обумовлювалися. За ч.6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У судовому засіданні позивач підтвердила, що вона є працездатною особою, а тому положення ч.6 ст. 203 ЦК України не підлягає застосування щодо визнання договору дарування недійсним. Таким чином, у судовому засіданні не знайшло підтвердження , що в момент вчинення правочину - договору дарування , стороною ( сторонами) зазначеного договору недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Ч.1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Тому посилання позивача, що вчиняючи договір дарування, [PERSON] навзаєм нічого не отримала є такими, що не відповідають вимогам закону та поняттю договору дарування взагалі. Позивачем не доведено, що на час укладення договору дарування, [PERSON] неправильно сприймала фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, які дійсно були і мають істотне значення. Так, на час вчинення договору дарування [PERSON] було 72 роки, проте допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили, що остання у 2008 році за своїм віком та станом здоров`я розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: Свідок [PERSON] пояснила, що знала [PERSON] з 2007 року, кожного дня бачились, спілкувались, бувала у неї в гостях. Остання скаржилась на [PERSON] , яка до неї не ходила через образу за подаровану відповідачу квартиру. Будь-яких змін у поведінці [PERSON] не було, все розуміла. Відповідач зі своєю матір`ю приходили та приносили продукти харчування. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживала по-сусідству з [PERSON] , вони товаришували, приходила до неї в гості. [PERSON] почувала себе нормально, була «у адекватному стані» (при здоровому глузді) до самої смерті, все розуміла. Самостійно писала, підписувала, розуміла свої дії та не потребувала допомоги. З її слів знає, що позивач не заперечувала щодо дарування квартири відповідачу, яка є її хрещеницею. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач є її онукою. З [PERSON] вона спілкувалась, дружила. У її присутності [PERSON] повідомила позивача про дарування квартири відповідачу і остання не була проти, але потім змінила свою позицію. За час життя [PERSON] була у нормальному стані, її стан не змінювався ні в рік укладення договору дарування, ні у послідуючі роки. Також характеризує її як розумну, толкову жінку, що перебувала при здоровому глузді. Пояснення свідка [PERSON] , який є чоловіком відповідача не стосувались подій 2008 року, оскільки останній не був знайомий з [PERSON] Знав її з 2014 року , були гарні відносини, бував у неї щотижня. Характеризує її як добру, адекватну, грамотну, чуйну жінку, яка усвідомлювала значення своїх дій, розуміла, що відбувалося навколо неї. Він з відповідачем допомагали їй в силу її віку, приносили продукти. Свідок [PERSON] пояснив, що з 2013-2014рр. не спілкувався з [PERSON] , яка була його тещею. У 2017 році бачився з [PERSON] , коли приїхав до неї. Двері квартири були відкриті. Вона лежала на кроваті, була худою, не впізнала його. Потім була госпіталізована до лікарні, свідок з позивачем привозили продукти харчування, позивач та її сестра [PERSON] чергували біля матері. Стан [PERSON] покращився, для неї найняли сиділку. За час життя його теща вживала ліки у великій кількості. [PERSON] давала їй психотропні препарати. Характеризує її як грамотну жінку, яка орієнтувалась у житті, користувалась мобільним телефоном, була нормальною, проте із певною дивакуватістю. Мала забудькуватість . Відповідно до медичної картки, що була у неї вдома, три роки не викликала лікаря. Щодо стану здоров`я [PERSON] у період 2007 -2008 роках,свідок [PERSON] надавав суперечливі пояснення . Також суд приймає до уваги ту обставин, що між сторонами склались неприязні стосунки у зв`язку з спірним договором, вказані обставини не заперечувались ні самими сторонами , ні свідком [PERSON] . У судовому засіданні не встановлено, а саме позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] на час укладення оспорюваного договору дарування перебувала у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги , як і на підтвердження неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якими обґрунтовувались позовні вимоги про визнання договору недійсним з підстав його укладення під впливом помилки. За ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Позивач , як особа, яка оскаржує правочин у судовому засіданні має довести , що за відсутності тяжкої обставини правочин - договір дарування не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Проте позивачем у судовому засідання не доведено, що станом на 14 серпня 2008 року [PERSON] страждала на тяжку хворобу чи крайня нужденність примусили останню укласти договір дарування належної їй частини квартири на вкрай невигідних умовах . У своїх пояснення позивач посилалась, що спірний договір, [PERSON] вчинила в стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій. Відповідно до норм ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК». Позивач у судовому засіданні стверджувала, що її мати за час життя хворіла на кардіосклероз, ішемічну хворобу серця, артроз,остеохондроз, мала проблеми з пам`яттю, у 2009 році була прооперована із діагнозом катаракта. ЇЇ медична картка містить записи щодо постійного звернення до лікарів зі скаргами на стан здоров`я. Позивач немає оригіналу даного документу, а лише скановану копію, яку надала суду. Відповідно до акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 279 від 01 липня 2019 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент укладення та підписання договору дарування 14 серпня 2008 року, будь-яким психічним розладом не страждала і могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 229-242 т.1). Позивачем надано суду клопотання про визнання даного доказу недопустимим/неналежним/ недостовірним , як такого що складений із порушенням вимог «Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о», яка затверджена згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 28.07.2014 р. № 527 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 959/25736. Експертами не враховані письмові пояснення позивача. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз`яснено, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений. Проаналізувавши акт експертизи, суд приходить до висновку, що експертами враховані всі матеріали цивільної справи та надана медична документація, висновок відповідає вимогам чинного законодавства, а тому клопотання позивача не підлягає задоволенню. Копія медичної картки на ім`я [PERSON] , що надана позивачем суду, взагалі не може прийматись судом як належний доказ у розумінні ст.77-79 ЦПК України, оскільки належним чином не завірена, не встановлено її походження та, як наслідок, внесення записів до неї. Суду не надано оригіналу даної медичної картки для можливого дослідження чи направлення до експертного закладу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, виходячи зі встановлених обставин та вищенаведених вимог закону, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування від 14 серпня 2008 року з мотивів, викладених позивачем, оскільки позивачем належними доказами не доведено, що в момент укладення оспорюваного договору, дарувальник не усвідомлював характер та наслідки вчинюваних ним дій, як і того, що укладення такого договору відбулось під впливом тяжких для дарувальника обставин і на вкрай невигідних умовах та за відсутності підстав визначених ч.1 статті 215, ч.1-3, 5,6 статті 203, статті 225, статті 230, статті 233 ЦК України. У судовому засіданні позивач підтвердила, що це є її суб`єктивне бачення, яке базується на внутрішній впевненості щодо підстав визнання договору дарування недійсним. Отже, доводи позивача в їх сукупності зводяться до невірного розуміння позивачем вимог чинного законодавства, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, носять характер припущень, оскільки спростовані матеріалами справи та не мають документального підтвердження. До того ж, позивач звертається з позовними вимогами щодо визнання у повному обсязі договору дарування недійсним, хоча в даному договору два дарувальника здійснили дарунок: [PERSON] та [PERSON] . З яких підстав договір дарування в частині здійснення дарунку [PERSON] на користь [PERSON] також має бути визнаний недійним, позивач взагалі ні в своїй позовній заяві, ні в судовому засіданні не навела жодних підстав. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки заявлені позивачем позовні вимоги є не доведеними, тому суд дійшов до висновку про відмову у їх задоволенні саме з підстав не доведеності, а не у зв`язку з пропуском позовної давності, на яку посилались відповідачі, обґрунтовуючи заперечення проти позовів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed