Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовною заявою до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмили Анатоліївни (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), відповідно до якої просила суд визнати недійсним виконавчий напис № 743, виданий 12.06.2012 р. відповідачем 1 про стягнення з [PERSON] на користь відповідача 2 боргу в сумі 753698,42 грн., визнати за позивачем право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, [ADDRESS] та витребувати їх з незаконного володіння відповідача 2, стягнути судові витрати у справі. В подальшому позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивачем було залучено в якості співвідповідача [PERSON] та просила витребувати у відповідача 3 нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.07.1969 р. між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. За час шлюбу 19.06.2007р. подружжям було придбано за договором купівлі-продажу спірні нежилі приміщення. 02.03.2011 року між [PERSON] та відповідачем 2 було укладено договір позики грошових коштів у сумі 738168,90 грн. та іпотечний договір з предметом іпотеки - нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, [ADDRESS], зі строком виконання до 02.03.2012 року, які були посвідчені відповідачем 1. 12.06.2012 року приватним нотаріусом КМНО Тимошенко Л.А. було вчинено виконавчий напис № 743 про стягнення з [PERSON] на користь відповідача 2 суми боргу в сумі 753698,42 грн. Позивач, що вказаний виконавчий напис є недійсним, оскільки його вчинено з порушенням вимог законодавства України. Зокрема, нотаріус відповідно до положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України має право вчинити виконавчий напис після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Крім того, приватний нотаріус вчинила виконавчий напис не маючи підтвердження про отримання [PERSON] письмової вимоги, яку останній не міг отримати, оскільки 03.11.2011 року помер, і відповідно не маючи підтверджень про безспірність суми боргу, яка не відповідає іпотечному договору та договору позики і є більшою. Також відповідачем 1 при вчиненні виконавчого напису не було дотримано вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Нежилі приміщення після смерті чоловіка позивача входять до складу спадщини та належать позивачу з моменту її відкриття, тобто з [INFO]. Оскільки позивачем не вчинялось жодних договорів щодо відчуження спірного нерухомого майна, а відповідач 2 незаконно набула право власності на спірні нежитлові приміщення і зареєструвала за собою право власності, то це унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом. 20.11.2013 року відповідач 2 за договором купівлі-продажу продала спірне нерухоме майно [PERSON], яка набула його без достатніх на те законних підстав. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та просив їх задовольнити. Відповідач 1 в судове засідання не з'явився, надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що за умовами договору позики, зобов'язання повинно було бути виконано у строк до 02.03.2012р. 23.04.2012р. відповідачем 1 було надіслано [PERSON] заяву [PERSON] про невиконання останнім умов договору позики та попередження про початок процедури звернення стягнення у разі неповернення боргу боржником протягом 30 днів з дня одержання вказаної заяви. 10.05.2012р. вказану заяву було отримано позивачем. 12.06.2012 року відповідач 2 звернувся до відповідача 1 із заявою про вчинення виконавчого напису. Враховуючи п.10 договору позики грошових коштів, наявність у відповідача 2 оригіналу договору позики, а також відсутність будь-яких позначок на ньому про виконання боржником взятих на себе зобов'язань за договором, 12.06.2012 року був вчинений виконавчий напис. Позивач 10.05.2012 року отримала рекомендоване повідомлення від нотаріуса на ім'я її чоловіка, однак вона не зверталась до нотаріуса та не повідомляла про смерть чоловіка. Зазначила, що чинне законодавство не передбачає визнання недійсним виконавчого напису нотаріуса або закриття виконавчого провадження з підстав смерті боржника та анулювання боргу із настанням смерті боржника, і борг підлягає поверненню його спадкоємцями. Вважає вимоги необґрунтованими, просила вирішити позовні вимоги у відповідності до чинного законодавства. Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що вказані договори позики та іпотеки було укладені за згоди позивача. [INFO]. [PERSON] помер, однак зобов'язання що виникли на підставі вказаних договорів не є такими, що нерозривно пов'язані з особою боржника і повинні бути виконані спадкоємцем, тобто позивачем. Відповідач 2 правомірно набула у власність предмет іпотеки та зареєструвала його в БТІ. Позивач не оскаржував перехід права власності на підставі договору іпотеки. Представник відповідача 3 проти позову заперечував в повному обсязі, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що 20.11.2013р. між відповідачем 3 та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу спірних приміщень. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано належним чином, набуте відповідачем у правомірний спосіб та на законних підставах. Крім того, відсутні підстави і для задоволення вимоги позивача про витребування спірного нерухомого майна у відповідача 3, оскільки законодавство України не передбачає випадків витребування майна з незаконного чужого володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом випадок, коли право власності переходить на підставі дійсного іпотечного договору. [PERSON] помер, проте його зобов'язання за договором позики та іпотечним договором не є такими, що нерозривно пов'язані з особою боржника і не можуть бути припинені у зв'язку із його смертю. Крім того, позивач є спадкоємцем [PERSON], а тому після прийняття спадщини до неї перешли усі права та обов'язки померлого чоловіка за вказаними договорами і позивач зобов'язана була виконати зобов'язання за ними. Позивачу було відомо про наявну заборгованість за договором позики, відповідачем 1 надсилалась позивачу заява про виконання зобов'язань за вказаним договором, разом з тим вимоги, викладені в заяві позивачем було проігноровані. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, суд касаційної інстанції вказав, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновок Верховного суду України, викладений в Постанові від 17 квітня 2013 року по справі № 6-18цс13, не з'ясував, чи пред'являла [PERSON] до [PERSON], як спадкоємця майна померлого, вимоги про повернення суми боргу, у зв'язку з чим у неї б виникло право на звернення стягнення на предмет застави. Крім того, суд першої інстанції не з'ясував, чи можна вважати фактом одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень дружиною боржника. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів 2, 3, перевіривши матеріали справи, беручи до уваги висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 16.07.1969 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданого (а.с.9). За час шлюбу подружжям 19.06.2007 року було придбане за договором купівлі-продажу нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, [ADDRESS] (а.с.12-13). 02 березня 2011 р. між [PERSON] та відповідачем 2 був укладений договір позики грошових коштів у сумі 738168,90 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ складає 93000 доларів США (а.с.15). В матеріалах справи також наявна Згода одного із подружжя на розпорядження майном від 02.03.2011 року (а.с. 49), відповідно до якої позивач надала згоду на укладення та підписання договору позики грошових коштів та передачу в іпотеку спірних приміщень, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Тимошенко Л.А. , зареєстровано в реєстрі за № 338. В забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики грошових коштів того ж дня між [PERSON] та відповідачем 2 був укладений Договір іпотеки, предметом якого є нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, [ADDRESS] (а.с.16-18). Відповідно до п. 6.1. Договору іпотеки визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання по Договору позики в цілому або в його частині та невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов'язків, встановлених договором, в цілому або в тій чи іншій частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до п.6.3 Договору іпотеки може бути здійснено за рішенням суду, виконавчим написом нотаріуса, передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання по Кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Згідно п. 6.4 Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадку і порядку встановлених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. 23 квітня 2012 року на адресу боржника [PERSON] відповідачем 1 була направлена Заява відповідача 2 про виконання зобов'язань за Договором позики. Крім того, у вказаній заяві містилось і попередження про те, що в разі невиконання своїх зобов'язань за вказаним Договором протягом 30 днів відповідачем 2 буде розпочато процедуру звернення стягнення за рахунок майна, що було передано боржником за Договором іпотеки, від 02.03.2011р. (а.с. 50). Вказану Заяву 10 травня 2012 року було отримано особисто позивачем (а.с. 51). При цьому, суд вважає, що вказаний лист нотаріуса є повідомленням позивача як спадкоємця після смерті позичальника [PERSON] про необхідність виконання грошового зобов»язання. Зокрема, позивач знала про існування на настання 02.03.2012 року строку виконання вказаного зобов»язання її покійного чоловіка з огляду на надання згоди на укладення відповідних договорів позики грошових коштів та передачу в іпотеку нежитлових приміщень (а.с.49). Відповідно до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Будучи спадкоємцем за законом, у відповідності до вимог ст.ст.1223, 1269 ЦК України [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 23.02.2012 року (т.2 а.с.3) із наданням необхідного переліку документів. Статтями 87, 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 p., для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Судом встановлено, що 12 червня 2012 року на підставі Заяви [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. було вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь відповідача 2 неповернуті в строк до 02.03.2012р. на підставі Договору позики від 02.03.2011 року, грошові кошти у розмірі 738168,90 грн., зареєстровано в реєстрі за № 743 (а.с. 123). Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 1 оскаржуваний виконавчий напис було вчинено у відповідності до вимог ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат» та п. 10 Договору позики грошових коштів. За аналізу хронології вказаних подій вбачається, що позивач звернулась в лютому 2012 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а в травні 2012 року вона як спадкоємець після померлого отримала вимогу про необхідність погашення боргу, яку з огляду на відсутність заперечень в той час, прийняла як особа, що повинна відповідати за борги свого померлого чоловіка. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що приватним нотаріусом КМНО Тимошенко Л.А. було виконано умову щодо повідомлення боржника про усунення порушення виконання зобов'язання. Вказану вимогу отримав позивач, при цьому позивачем не було вчинено жодних дій та не було надано до суду жодних належним та допустимих доказів на підтвердження вчиненнях вказаних дій, які б свідчили про повідомлення нотаріуса про спірність суми заборгованості, смерть [PERSON] та про неможливість виконання зобов'язань за Договором позики та вчинення виконавчого напису. Щодо тверджень позивача про те, що зі смертю її чоловіка, зобов'язання за вказаними договорами позики та іпотеки припинились, у зв'язку з тим, що були нерозривно пов'язані з особою боржника, суд вважає за необхідне зазначити наступне. [INFO] року боржник, [PERSON], помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, актовий запис № 15317 (а.с. 10). Відповідно до вимог ст. 608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з чим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною п'ятою статті 3 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статті 1219, стаття 1282 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 17.04.2013 по справі № 6-18цс13. 23 лютого 2012 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] року чоловіка [PERSON] (а.с. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, враховуючи вище викладене, зобов'язання щодо повернення боргу за договором позики не є таким зобов'язанням, що нерозривно пов'язано з особою померлого [PERSON], та може бути виконано особами, які прийняли спадщину. Позивач посилається на ту обставину,що у зв'язку з тим, що відповідач 2 незаконно набула у власність вказане нерухоме майно. Вказана обставина також позбавляла можливості позивача отримати свідоцтво про право власності на спадщину. Крім того, позивачем не укладалось жодного договору щодо відчуження вказаного майна, тому воно вибуло із володіння позивача не з його волі, а тому в силу ст. 388 ЦК України, повинно бути витребуване у набувача - відповідача 3. Положеннями статті 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Положеннями п. 6.5 Договору іпотеки визначено, що за рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись в позасудовому порядку, передбаченому Застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке визнається Сторонами договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, та чинним законодавством України, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодавець цим Договором підтверджує свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателя Предмета іпотеки. При цьому вартість набуття у власність предмета іпотеки визначається на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Іпотекодавець підписанням цього Договору засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору, для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Пердмет іпотеки не вимагається. Цей договір має силу правовстановлюючого документу та засвідчує перехід права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя. Як вбачається з копії Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 04.04.2012р. власником спірних нежитлових приміщень був зазначений [PERSON] (а.с. 21). В судовому засіданні встановлено, що 27.12.2012 року відповідач 2 зареєстрував перехід права власності на предмет іпотеки, а саме нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з реєстру про державну реєстрацію прав. 20 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 4336 (а.с. 57). У відповідності до рекомендацій п.5 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що перехід права власності на предмет іпотеки до відповідача 2 та подальше відчуження вказаного нерухомого майна у власність відповідача 3 було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору іпотеки і Договору купівлі-продажу, а отже вимоги позивача в частині визнання права на спірні нежитлові приміщення та витребування їх з незаконного володіння не доведені, тому суд не вбачає підстав для їх задоволення в цій частині. Крім того, звертаючись до суду позивачка просить визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом 12 червня 2012 року за № 743, недійсним. Відповідно до положень Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є однією із форм нотаріальної дії. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат», передбачена можливість оскарження у судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідно до вимог ст.110 ЦПК України, позивач має право звернутись з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню або повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Чинним законодавством не передбачена можливість визнання такої нотаріальної дії як вчинення виконавчого напису, недійсною. Крім того, позивачем у відповідності до вимог ст.ст.10,58-60 ЦПК України не було доведено недійсність виконавчого напису нотаріуса в розумінні вимог ст.ст.203, 215 ЦК України. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису недійсним, не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed