Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що [INFO] їх батько [PERSON], після смерті якого, відповідно до ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS], та земельна ділянка, на якій розташований зазначений будинок. Будинок належав померлому на підставі свідоцтва про право на прийняття спадщини за законом, яке він отримав після смерті його батька - [PERSON]. Після смерті батька позивачі, як спадкоємці першої черги, звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. з заявами про прийняття спадщини. Але їм стало відомо, що 11 серпня 2014 року [PERSON], склав заповіт на користь відповідача [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Довбнею І.В., реєстраційний номер №884. Позивачі зазначили, що у день підписання заповіту [PERSON] перебував у вкрай тяжкому та пригніченому стані, у зв'язку із онкологічною хворобою, що супроводжувалося постійними сильними болями. Згідно листа №401 від 23.03.2015 року Київського міського клінічного онкологічного центру, [PERSON], 1956 року народження, звернувся до лікаря-хірурга-онколога поліклініки КМКОЦ 11.08.2014 року по направленню Інституту отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка з діагнозом - рак гортані вестибулярного відділу, метастази в лімфовузли шиї ст. IV N4N2MX кл. гр. II. ПГЗ № 5096 від 06.08.2014 року - плоско клітинний незароговівший рак, а тому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що є підставою для визнання заповіту недійсним. З цих підстав, позивачі просили суд визнати недійсним заповіт, підписаний [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], який був посвідчений 11 серпня 2014 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Довбнею І.В., за реєстровим номером 884. У судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що спадкодавець [PERSON] дійсно перед смертю хворів на тяжку хворобу, проте це не впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. На їхню думку, позивачами та їх представником не обґрунтовано підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 13 серпня 2014 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS], та земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок. Будинок належав померлому на підставі свідоцтва про право на прийняття спадщини за законом, яке він отримав після смерті його батька - [PERSON]. Спадкоємцями за законом першої черги є сини померлого [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. 11 серпня 2014 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Довбнею І.В. та зареєстрований в реєстрі за №884, яким заповів [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він законом матиме право. Відтак, спадкування після смерті [PERSON] повинно здійснюватись за заповітом. Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При складенні заповіту особу заповідача [PERSON] було встановлено, дієздатність його перевірено, форму та порядок посвідчення заповіту додержано. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом в судовому засіданні було роз'яснено позивачеві його процесуальні права. Згідно зі змістом частини третьої статті 213 ЦПК України ухвалене судом рішення обґрунтовується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Однак позивачами та їх представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 11 серпня 2014 року спадкодавець [PERSON] перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Доводи позивачів та їх представника ґрунтуються на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні його позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215, 225, 1233, 1236, 1257 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та,

Outcome: dismissed