Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, посилаючись на те, що сторони з вересня 2001 року стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS]. Саме з цього часу сторони почали вести спільний бюджет та господарство. 05.06.2003 на спільні кошти сторонами був придбаний будинок [ADDRESS] в якому вони стали проживати разом. 26.03.2004 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Проте спільне життя у сторін не склалося, з вересня 2005 року сторони почали проживати окремо, а 28.11.2005 шлюб між ними було розірвано. Однак у вересні 2006 року вони помирилися та стали проживати разом без реєстрації шлюбу. Після чого разом вирішили побудувати будинок на території домоволодіння [ADDRESS]. У 2009 році було закінчено будівництво домоволодіння та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2009 було визнано право власності за позивачем та відповідачем по ? частині за кожним на вищезазначене домоволодіння. В цьому домоволодінні позивач проживав разом з відповідачем до 30.03.2014. В листопаді 2010 року за спільні кошти сторони придбали автомобіль REXTON, державний номерний знак [NUMBER], який у грудні 2011 року був проданий. За кошти від продажу вказаного автомобіля сторони придбали автомобіль MITSUBISHI PAJERO WAGON, який був оформлений на відповідача у зв'язку з тим, що чинне на той час законодавство дозволяло реєстрацію транспортного засобу в м. Дніпропетровську тільки на особу, яка мала реєстрацію в м. Дніпропетровську, а позивач має реєстрацію в м. Києві. У квітні 2013 року сторони на спільні кошти придбали автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER T5, який також був оформлений на відповідача з вищезазначених підстав. На початку 2014 року між сторонами почали виникали сварки на побутовому рівні, а тому вони вирішили розійтися та проживати окремо. Оскільки відповідачка у добровільному порядку не бажає поділити спільне майно, то позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01.09.2006 по 30.03.2014; визнати за позивачем право власності на ? частину автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER T5, фургон малолітражний-В, кузов [NUMBER], червоного кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; визнати на позивачем право власності на ? частину автомобіля MITSUBISHI PAJERO WAGON, легковий-універсал-В, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], білого кольору, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який зареєстрований на [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.2-3, 99-104). Ухвалою суду від 02 вересня 2014 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки - залишена без розгляду (а.с.138). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримав і, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, пояснивши, що з позивачем по справі у них ніколи не було спільного бюджету. Спірні автомобілі вона купувала за свої особисті кошти, так само як і автомобіль «МАN» позивач купив за його особисті кошти. Вона не заперечує того, що в деяких документах наявне прізвище позивача [PERSON], оскільки якісь речі він купував за її проханням та за її кошти. Крім того, відповідач не заперечувала що вони з позивачем спілкувалися, приймали участь у спільних святах, оскільки мали відносини коханців. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, пояснивши, що позивачем не доведено факт спільного проживання з відповідачем з 01 вересня 2006 року по 30 березня 2014 року. Вислухавши сторони по справі, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 березня 2004 року. 28 листопада 2005 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.5). Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 01.09.2006 по 30.03.2014, він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою по справі. Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до положень ч. 5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він з відповідачкою весь зазначений час проживали разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, що їх відносини носили усталений характер, що притаманний подружжю, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Посилання позивача на пояснення свідків не може бути прийнято до уваги, оскільки допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили, що бачили сторони разом по місту роботи, в домоволодінні [ADDRESS]. Однак, жоден із свідків не надав пояснень, які б підтвердили ведення спільного господарства, спільний бюджет та наявність відносин, притаманних подружжю, висновки свідків про спільне проживання сторін носять суб'єктивний характер. Крім того, відповідач не заперечує, що у них з позивачем існували гарні відносини, оскільки вони тривалій період знайомі. Суд також звертає увагу на те, що позивач є співвласником домоволодіння [ADDRESS], а відтак має право користування даним домоволодінням і його проживання та знаходження в ньому, як він зазначає, достеменно не свідчить про існування сім'ї між сторонами по справі в розумінні вимог Сімейного Кодексу України. Що стосується придбання спірного майна, то рухоме майно, право на яке позивач просить визнати і за ним, було придбано у різні роки. Позивачем не надано доказів, що саме в цей період він з відповідачем проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет і майно придбано за спільні кошти. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, в даному випадку - право на майно. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Цивільний процесуальний кодекс України передбачає право суду встановлювати факти, що мають юридичне значення відповідно до положень ст. 256 цього Кодексу, але це можливо за певних умов, а саме: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення. Позивач просив встановити юридичний факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з метою визнання автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER T5, фургон малолітражний-В, кузов [NUMBER], червоного кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та автомобіля MITSUBISHI PAJERO WAGON, легковий-універсал-В, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], білого кольору, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], спільним майном. Оскільки суд дійшов висновку, що підстав передбачених законом для визнання зазначених автомобілів спільним сумісним майном сторін по справі - [PERSON] та [PERSON] немає, то цей висновок фактично виключає необхідність встановлення юридичного факту проживання останніх однією сім'єю без укладення шлюбу, оскільки його встановлення не тягне за собою виникнення права власності. Враховуючи вищезазначене, надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність достеменних доказів проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] в період з 01 вересня 2006 року по 30 березня 2014 року та придбання спірного рухомого майна за спільні кошти, а відтак позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України cудові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed