Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

У червні 2016 року представник позивача в інтересах [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати за позивачем право власності на домоволодіння №24, яке розташоване по вул. Машинобудівній у м.Маріуполі житловою площею 43,4 кв.м., загальною площею 92,2 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина в тому числі і на житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. Вказаний будинок був побудований ним за життя. Право власності на вказаний будинок було оформлене на ім'я спадкодавця вже після його смерті та видане відповідне свідоцтво про право власності. Після смерті чоловіка [PERSON] зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Було заведено спадкову справу, але свідоцтва про право на спадщину так і не отримано. На момент смерті [PERSON] у нього та позивачки були неповнолітні діти які проживали разом з ними. Позивачка проживала з чоловіком та була зареєстрована з ним за однією адресою у спірному будинку, у зв'язку із чим прийняла спадщину, фактично вступивши в управління житловим будинком. У квітні 2016 року позивач звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріальна контора не має можливості повідомити та визначатися із колом спадкоємців після смерті [PERSON], оскільки спадкова справа передана на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву, доступ до якого відсутній. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, надавши суду заяви про розгляд справи без їх присутності, в яких зазначили, що не заперечують проти визнання права власності на спірне домоволодіння за їх матір'ю в цілому. Просили позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], який був чоловіком позивача, помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 31 березня 1980 року Іллічівським відділом РАЦС. [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] з 20.12.1973 року по день смерті [INFO], що підтверджується копією домової книги. Позивач з 20.12.1973 року по теперішній час проживає та зареєстрована за тією ж адресою. На момент смерті [PERSON], у нього та у позивача [PERSON] були неповнолітні син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Згідно витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою від 14.14.2015 року, після смерті [PERSON] 12.11.1980 року була зведена спадкова справа №585/1980. У зв'язку із цим на запит Іллічівського районного суду м.Маріуполя Третя маріупольська державна нотаріальна контора листом від 15.09.2016 року також повідомила про неможливість надати спадкову справу після смерті [PERSON] Відповідно до роз'яснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. У зв'язку із тим, що спадкодавець [PERSON] помер у 1980 році, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР. Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Згідно копії свідоцтва про шлюб на момент смерті [PERSON] він та позивач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, тому остання відноситься до спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] ву 1980 році та в силу положень статей 548, 549 ЦК УРСР вважається такою, що фактично прийняла спадщину. Також спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] в 1980 році є його діти - відповідачі справі, які на момент відкриття спадщини були малолітніми дітьми та проживали разом із батьками в будинку за адресою: [ADDRESS]. Проте вони із заявами про прийняття спадщини чи про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до нотаріальної контори не звертались. Доказів наявності інших спадкоємців першої черги матеріали справи не містять. Згідно статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно статі 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 15.04.2016 року спадкоємець за законом першої черги, [PERSON] - дружина спадкодавця, звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до постанови нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 15.04.2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. В обгрунтування відмови зазначено, що 12.11.1980 року було заведено спадкову справу №585/1980 до майна померлого [INFO] [PERSON]. На час його смерті залишилось спадкове майно у вигляді будинку [ADDRESS] з житловою прибудовою та усіма надвірними прибудовами. Вказана спадкова справа була передана на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву в м.Донецьк. Документи було передано згідно графіку прийому документів, затвердженого 29 грудня 2011 року заступником начальника головного управління юстиції у Донецькій області Шаповаловим А.М. Усі документи, прийняті на зберігання в Донецькій обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах архіву в м.Донецьк, доступ до яких відсутній. Нотаріус не може перевірити коло спадкоємців на час відкриття спадщини та н ім'я кого були видані свідоцтва про право на спадщину за законом чи/або заповітом. Отже, позивач позбавлена можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки спадкова справа після смерті чоловіка [PERSON] передана в Донецькій обласний державний нотаріальний архів, що розташований в м.Донецьк, доступ до якого на даний час відсутній у зв'язку із проведенням на території міста Донецьк антитерористичної операції. Тобто позивач зверталась до нотаріальної контори у встановленому законом порядку для оформлення спадкових прав після смерті чоловіка, але з огляду на постанову нотаріуса об'єктивно позбавлена можливості зробити це в досудовому порядку, у зв'язку із цим спадкові права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Судом встановлено, що вже після смерті спадкодавця [PERSON] на його ім'я було оформлено право власності на будинок [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11.10.2005 року, виданим на підставі рішення колегії Іллічівської районної адміністрації від 25.08.2005 року №220, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 28.04.2016 року на ім'я померлого [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок за вищезазначеною адресою. Отже, після відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину за законом отримане не було з тих підстав, що правовстановлюючі документи на той момент були відсутні, а право власності на ім'я спадкодавця було оформлено лише у 2005 році. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок. Відповідно до роз'яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який був чинний у 1977 році на час побудови спірного домоволодіння. За діючим на той час Цивільним кодексом України (від 1963 року) та підзаконними нормативними актами набуття права власності на нерухоме майно у фізичних осіб не пов'язувалось із обов'язковою державною реєстрацію цього права її власником, а достатнім є лише отримання всіх передбачених законодавством документів, які підтверджують виникнення права власності. В даному випадку у [PERSON] за час його життя у встановленому на той час законодавством порядку виникло право власності на збудоване ним домоволодіння [ADDRESS] яке було зареєстроване у встановленому порядку вже у 2005 році, а відтак після його смерті у 1980 році є спадковим майном та перейшло до його дружини [PERSON] Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 3.1. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 вказаного вище Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене у передбаченому законом порядку до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, а виникнення права власності на житлові будинки, споруди за раніше діючим законодавством (на час забудови до 1991 року) не залежало від державної реєстрації цього права. З наведеного слідує, що оскільки спадкодавець [PERSON] за час свого життя набув право власності на домоволодіння [ADDRESS] але спадкодавець не отримав такого свідоцтва за час свого життя, разом з тим це не може бути законною підставою для відмови у позові або перешкодою для захисту прав власності його спадкоємців на спадкове майно, яке залишилось після його смерті. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. За вищевикладених обставин позивач з об'єктивних причин позбавлена можливості захистити своє право власності на спадкове майно у встановленому досудовому порядку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що єдиним можливим способом захисту майнових прав позивача, як спадкоємця, є визнання за нею права власності на спадкове майно. З урахуванням цього вимоги позивача є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved