Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси з травня 2015р. перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначено, що 01.08.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 року перейменований на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та [PERSON] укладено Договір кредиту №665/Ф03.14/174 відповідно до якого Позивач зобов`язався надати Відповідачу окремими частинами у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості 40000,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1. договору кредиту та кінцевим поверненням всієї заборгованості за договором кредиту до 31.07.2018 року зі сплатою 14 процентів річних. 18.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 року перейменований на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та [PERSON] укладено Договір кредиту №665/Ф03.14/51 відповідно до якого позивач зобов`язався надати Відповідачу окремими частинами у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості 99900,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1. договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї суми заборгованості за договором кредиту до 17.03.2018 року зі сплатою 13,5 процентів річних. В якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Договором кредиту №665/Ф03.14/, між позивачем та відповідачем 01.08.2008 року укладено Іпотечний договір, запис в реєстрі №1803. В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Договором кредиту №665/Ф03.14/51 між позивачем та відповідачем 18.03.2008 року укладено Іпотечний договір, запис в реєстрі №604. Відповідно до п.1.1. договорів іпотеки відповідач передав в іпотеку позивачу у якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договорами кредиту, наступне нерухоме майно: нежиле приміщення під [ADDRESS] . Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором №665/Ф03.14/174 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 07.05.2015 року становить 73457,56 доларів США. Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором №665/Ф03.14/51 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 07.05.2015 року становить 143536,92 доларів США. У зв`язку із зазначеним позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами кредиту в розмірі 216994,48 доларів США за курсом на день ухвалення рішення, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме: нежиле приміщення під [ADDRESS] за Публічним Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк», ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид мана, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2015 року (суддя Нікітіна С.Й.) відкрито провадження по справі. У зв`язку з рішенням Дисциплінарної палати від 22.08.2017 року № 2503/0дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та внесення подання Вищої Ради Правосуддя про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, на підставі наказу в. о. керівника апарату суду Чукова Л.В. від 06.09.2017 року № 151/а про передачу нерозглянутих справ, та на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний авто розподіл справи. 22.09.2017 року зазначена справа надійшла в провадження судді Домусчі Л.В. на підставі протоколу авторозпділу від 21.09.2017 року. Ухвалою суду від 05.09.2017 року її прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 10.01.2018 року представником відповідача Сакун Г.П. було подано заперечення проти позову, відповідно яких, зазначено, що позовні вимоги не визнають, оскільки Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 16.12.2011 року по справі №611/11 задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по договору кредиту №665/Ф03.14/174 від 01.08.2008 року у сумі 390311,00 гривень. У зв`язку з чим на думку представника відповідача вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором №665/Ф03.14/174 від 01.08.2008 року вже задоволені, порушене право поновлено, судове рішення про стягнення боргу прийнято. При цьому суд не може одночасно стягнути суму боргу за кредитним договором та звернути стягнення на предмет іпотеки. На виконання зазначеного рішення представником позивача направлено заяву до Дніпровського районного суду м. Києва про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Суддею Дніпровського районного суду м. Києва Вернидубовим Я.І. 13.03.2012 року винесено ухвалу про відкриття провадження за вказаною заявою. Стосовно наданого позивачем розміру боргу, представник звернув увагу на розрахунок заборгованості, в якому період заборгованості вказується без врахування строків позовної давності. Крім того, відповідач звернувся до позивача з заявою про надання копій протоколів кредитного комітету про рішення, що прийняв за результатами розгляду постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків справи №611/11 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості у розмірі 390311,43 грн. Станом на 25.09.2017 року відповіді на заяву від позивача не надходило. 19.11.2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно якої зазначено, що враховуючи наголошення відповідача на наявність рішення Третейського суду від 16.12.2011 року по справі №611/11, стягнення з [PERSON] заборгованості, АТ «Укрсоцбанк» бажає уточнити свої позовні вимоги з врахуванням присудженої суми до стягнення.(т.2 а.с.1-2). Відповідно таблиці заборгованості станом на 09.11.2018 р. сума заборгованості за кредитом 304868,97 грн.; сума заборгованості за відсотками, нарахованими в період 03.07.2012-08.11.2018 р. 357587,90 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 102131,10 грн.; пеня за несвоєчасне погашення відсотків 87155,62 грн.; 3% річних на заборгованість за кредитом та відсотками, нарахованими в період 03.07.2012-08.11.2018 р. 99856,01 грн., інфляційні витрати 510070,96 грн. Загальна сума заборгованості 1461670,56 грн. У зв`язку з чим, просив викласти прохальну частину позовної заяви у наступній редакції. Звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення під номером [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Договором кредиту №66/Ф03.14/174 від 01.08.2008 року в розмірі 1461670,56 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, ціну встановити не нижчу ніж 1440008,00 гривень згідно наданому висновку про вартість майна від 04.10.2018 року. Стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 3654,00 грн. В підготовче судове засідання 10.12.2018 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. В матеріалах справи є заява від представника банку про закриття підготовчого засідання по справі. Також до суду 10.12.2018 року надійшла електрона заява, якою відповідачка просила відкласти розгляд справи, у зв`язку з її виїздом на лікування за кордон. Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання, зважаючи, що відповідач приймає участь у справі через свого представника [PERSON] , який належним чином повідомлений про час розгляду справи та не повідомив суд причини своєї неявки, а також враховуючи строку проведення підготовчого засідання по справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 року закрито підготовче засідання по цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та призначено до судового розгляду на 12.03.2019р. 10.01.2018р. до суду надійшли заперечення проти позову (а.с.197). за яким просив відмовити у задоволенні позову, та просив застосувати строки позовної давності щодо розрахунку заборгованості. 16.01.2019р. на адресу суду надійшла заява представника позивача про проведення судового засідання у його відсутності. 12.03.2019р. в судове засідання представник позивача не з`явився, з`явився представник відповідача адвокат Сокун Г.П., який надав свої пояснення та просив відмовити у задоволенні позову, при цьому посилався на рішення третейського суду від 16.12.2011р. і що відповідач і досі не заперечує проти його виконання, але у зв`язку з відмовою позивача приймати до оплати вказану суму тому й не можуть його виконати. У зв`язку з першою неявкою представника позивача суд оголосив перерву до 29.05.2019р. В судове засідання з`явився представник відповідача [PERSON] , представник позивача до суду не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без його участі. Згідно ст. 223 ЦПК України суд ухвалив проводити судове засідання без участі представника позивача. Представник відповідача підтримав подані заперечення, пояснив, що банк вже поновили своє порушене право звернувшись до Третейського суду, також зазначив, що вже сплатили судовий збір за третейським рішенням та банк відмовляється отримати борг за цим рішенням. Розгляд справи було відкладено у зв`язку з тим, що представник відповідача зазначив про проведення переговорів щодо реструктуризації боргу. В судове засідання 29.05.2019 року сторони по справі не з`явились, представником позивача надана заява про проведення судового засідання без його участі та уточненні позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представником відповідача надано заяву про розгляд справи без його участі. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За вказаних обставин, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 06.06.2019 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи судом встановлено, що 01.08.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 року перейменований на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та [PERSON] укладено Договір кредиту №665/Ф03.14/174, відповідно до якого Позивач зобов`язався надати Відповідачу окремими частинами у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості 40000,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1. договору кредиту та кінцевим поверненням всієї заборгованості за договором кредиту до 31.07.2018 року зі сплатою 14 процентів річних. (а.с. 7-13). До цього договору також укладено додаткову угоду від 22.05.2009р. В якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Договором кредиту №665/Ф03.14/174, між позивачем та відповідачем 01.08.2008 року укладено Іпотечний договір, запис в реєстрі №1803. (а.с. 14-16). 18.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 року перейменований на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та [PERSON] укладено Договір кредиту №665/Ф03.14/51 відповідно до якого позивач зобов`язався надати Відповідачу окремими частинами у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості 99900,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1. договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї суми заборгованості за договором кредиту до 17.03.2018 року зі сплатою 13,5 процентів річних. (а.с. 17-25). В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Договором кредиту №665/Ф03.14/51 між позивачем та відповідачем 18.03.2008 року укладено Іпотечний договір, запис в реєстрі №604. (а.с. 25-27). Відповідно до п.1.1. договорів іпотеки відповідач передав в іпотеку позивачу у якості забезпечення виконання свої зобов`язань за Договорами кредиту, наступне нерухоме майно: нежиле приміщення під [ADDRESS] , яке їй належить згідно договору купівлі-продажу від 29.11.2007р. реєстр. №6384. Судом встановлено, що у жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання посилаючись на те, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.10.2010 року визнано за АКБ СР «Укрсоцбанк» обов`язок несення валютних ризиків знецінювання гривні по відношенню до долара США по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №665/Ф03.14/51 від 18.03.2008 року з 18.03.2008 року. Визначено суму заборгованості за [PERSON] перед АКБ СР «Укрсоцбанк» у розмірі 438661,44 грн.. Зобовязано АКБ СР «Укрсоцбанк» привести договір про надання відновлювальної кредитної лінії №665/Ф03.14/51 від 18.03.2008 року до відповідності його визначенням у гривні суми заборгованості за [PERSON] у розмірі 438661,44 грн.. Рішення набрало законної сили 15.11.2010 року. Разом із тим, виконавчий лист не отримувала, оскільки вела переговори з керівництвом банку про добровільне виконання рішення. Крім того, на протязі 2012 року 2015 року, у зв`язку з хворобою матері, стягувач перебувала в Російській Федерації. Таким чином, з незалежних від стягувача причин, виконавчий документ не було пред`явлено до виконання в строк встановлений законом. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2015 року заяву [PERSON] задоволено, поновлено строк на пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-920/2010 від 08.10.2015 року , та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.05.2016р. залишена без змін. Ухвалою ВССУ від 06.06.2017р. у прийнятті касаційної скарги Укрсоцбанку відмовлено. Крім того судом встановлено, що відповідно Рішення Третейського суду при Асоціації українських банків від 16.12.2011 року по справі 611/11 позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту №665/Ф03.14/174 від 01.08.2008р. в сумі 390 311,43 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» третейський збір в сумі 4303,11 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили. При цьому судом було встановлено, що заборгованість існує станом на 13.12.2010р. оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання. (а.с.126-128). Згідно ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 13.03.2012р. (справа №2604/6093/2012) було відкрито провадження за заявою позивача (банка) про видачу виконавчого листа. Крім того судом встановлено, що відповідачка зверталась до позивача з заявами від 05.05.2017р. про перерахування кредиту від 18.03.2008р. і намір на добровільне виконання рішення третейського суду і від 12.10.2017р. 14.03.2018р. (а.с.147-150,183,226). Також згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 10.04.2017р. вбачається що за кредитним договором від 01.08.2008р. було перераховано 966,65 долл. США, остання сплата за тілом 30.01.2009р. і за відсотками-06.01.2010р. (а.с.152). Відповідно квитанції №18554287 [PERSON] сплатила третейський збір за рішенням по справі 611/11 від 16.12.2011 року на суму 4303,00 грн. та звернулась до директора Одеської обласної філії «UniCreditBank» (ПАО «Укрсоцбанк») яким просила надати уточненні банківські реквізити (рахунок) у гривні для добровільного виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 16 грудня 2011 року по справі №611/11 шляхом сплати (погашення) грошового боргу у сумі 390311,43 грн..(а.с.223-226). Відповідно наданого позивачем звіту № ВА 181004-010 складного ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ» 04.10.2018р., ринкова вартість з використанням порівняльного та дохідного підходу нежилих приміщень [ADDRESS] та належать [PERSON] згідно договору купівлі-продажу реєстр №6384 від 29.11.2007 року, складає (без урахування ПДВ) 1440008,00 гривень. (курс НБК за 1 долл США 28,320055 грн.) (т.2 а.с. 9 -77). Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] вбачається , що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 26.09.2012р. а/з №2012 та вона змінила прізвище на [PERSON] , (а.с.59 т.1). Як вбачається з позову та розрахунку заборгованість становить 1 461 670,56 грн. і складається з : за кредитом у розмірі 304 868,97 грн., за відсотками в період з 03.07.2012р. по 08.11.2018р. у розмірі 357 587,90 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 102 131,10 грн., пеня а несвоєчасне погашення процентів у розмірі 87 155,62 грн., та 3% річних на заборгованість за кредитом та відсотками, нарахованими за період з 03.07.2012р. по 08.11.2018р.. , інфляційні витрати у розмірі 510 070 грн. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Також вважає можливим застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018р. по справі № 444/9519/12 про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що у зв`язку з недотримання позичальником встановлених кредитним договором із додатковими до нього угодами терміну повернення кредиту та внесення плати за кредитним, у останнього виникла заборгованість, тому в 2011 року банк звернувся до Рішення Третейського суду при Асоціації українських банків із позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором із відповідача , та постановлено рішення від 16.12.2011 року по справі 611/11 , що набрало законної сили. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Звертаючись 21.05.2015 року до суду з відповідним позовом, та надавши уточнення 19.11.2018р. ,представник банку посилався на те, що незважаючи на рішення суду від року 16.12.2011р. зобов`язання за кредитним зобов`язання залишається невиконаним, тому просили стягнути з відповідача заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотек шляхом з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).с Суд вбачає, що ПАТ «Укрсоцбанк», використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2011 року до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника , за яким судом постановлено рішення. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги банку. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також інші обумовлені в договорі платежі (комісію та пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа N 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа N 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц). Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. З огляду на викладене суд вбачає, що дострокове стягнення кредиту відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, ч.2 ст. 1054 ЦК України є наслідок неналежного виконання боржником своїх кредитних зобов`язань. Це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. У подальшому при невиконанні рішень суду у кредитора виникає право стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання не припинилися. У ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється в силу його виконання, проведеного належним чином (а не в силу ухвалення рішення суду). При цьому, суд керується положеннями ч.1 ст. 1050 ЦК України та виходить із того, що стягнення суми процентів за ст. 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення за положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України - заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. За правилом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Крім того, статтею 39 Закону України «Про іпотеку» визначено що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, суд вбачає, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, має бути встановлений дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, з урахуванням положень частини другої статті 625, частини другої статті 1050 ЦК України, а також наявність правових підстав та міру відповідальності кожного з відповідачів, з огляду на наявність обставин щодо зміни строку виконання основного зобов`язання. При цьому, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 по справі №310/11534/13-ц висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1674цс17. З огляду на викладене суд приймає до уваги твердження сторони відповідача щодо нарахованої суми заборгованості 3% річних за період 03.07.2012р. по 08.11.2018р. у розмірі 99 856,01 грн. та інфляції 510 070,96 грн. про те, що банк звернувся до суду з відповідним позовом із пропуском строку позовної давності. Крім того, статтею 39 Закону України «Про іпотеку» визначено що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, суд вбачає, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, має бути встановлений дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, з урахуванням положень частини другої статті 625, частини другої статті 1050 ЦК України, а також наявність правових підстав та міру відповідальності кожного з відповідачів, з огляду на наявність обставин щодо зміни строку виконання основного зобов`язання. При цьому, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 по справі №310/11534/13-ц висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку що вказана в позові сума заборгованості, як підстава для звернення стягнення на предмет іпотеки, не є обгрунтованою оскільки розрахована за умовами кредиту, які після набрання законної сили рішення третейського суду не можуть вже застосовуватись, а щодо нарахування 3% річних та індексу інфляції також без врахування строку позовної давності. У зв`язку з викладеним суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з вказаного в позові обґрунтування та підстав . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати також не підлягають стягненню із відповідача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні представник відповідача заявив до суду клопотання про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed