Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2004 року реєстраційний № 3-2365, та визнати за нею та відповідачкою право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями - по 1/4 за кожною. Уточнивши позовні вимоги позивач просила суд визнати недійсною відмову [PERSON] від спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON], визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2004 року реєстраційний № 3-2365, визнати за позивачем право власності на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON], яка складається з 1/8 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що позивач є донькою [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті матері позивач вважала, що вона та її сестра - відповідач [PERSON] були єдиними спадкоємцями за заповітом. Коли відкрилася спадщина [PERSON] почала вмовляти [PERSON] відмовитися від спадщини на її користь, посилаючись на те, що це дозволить уникнути значних ускладнень при нотаріальному оформленні спадщини. В нотаріальній конторі позивачу не було роз'яснено її права, в зв'язку із чим вона підписала відмову від права на спадщину. Позивач вважає, що відповідач її обманула, оскільки їй не було роз'яснено її право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки в 2004 році вона була непрацездатною за віком. Лише із матеріалів справи позивач дізналася, що заповіт матері був складений лише на відповідача. З посиланням на вимоги ст.ст. 225-229-231, 233, 1235, 1241, 1268, 1274 ЦК України позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, надали пояснення по суті позовних вимог так, як про це зазначено вище в даному рішенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреностей, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та пояснив, що згідно заповіту, посвідченого 28 червня 1994 року 12 ХДНК, після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем є [PERSON] Окрім того, між сторонами не існувало домовленостей про оформлення права на спірну нерухомість лише на користь [PERSON], до того ж позивач подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь відповідача. Позивач вважає, що між нею та відповідачем було досягнуто угоди про володіння та розпорядження спірною частиною житлової будівлі і при укладені даної угоди позивач була введена в оману відповідачем, проте доказів на підтвердження вказаного суду не надано. Представник третьої особи 12 ХДНК - державний нотаріус Товстолужська О.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі та пояснила, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа і видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом дочці померлої - [PERSON] При цьому, сестра спадкоємиці - [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву про відмову від належної їй частини у спадщині на користь [PERSON] Також нотаріус пояснила, що обставин написання даної заяви вона не пам'ятає, проте наполягала, що в кожному випадку, особам які мають право на обов'язкову частку у спадщині таке право роз'яснюється, з роз'ясненням того, що у разі відмови від спадщини, така відмова є безумовною. До того, ж померла залишила заповіт, де єдиною спадкоємицею зазначено [PERSON], в зв'язку із чим заява [PERSON] від 04 червня 2004 року стосується саме відмови від обов'язкової частки у спадщині. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, заслухавши свідків, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO], про що цього ж дня Міським відділом реєстрації актів громадянського стану № 4 Харківського обласного управління юстиції видано свідоцтво про смерть [NUMBER] та зроблено актовий запис № 2545 (а.с.55). 28 червня 1994 року нотаріусом 12 ХДНК за реєстровим № 3-2460 посвідчено заповіт [PERSON], яка на випадок своєї смерті все її майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося та взагалі все те, на що вона буде мати право на день своєї смерті за законом, заповіла своїй донці [PERSON] (а.с.22). 07 грудня 2004 року 12 ХДНК за реєстровим № 3-2365 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем майна [PERSON], яка померла [INFO] є [PERSON], яка мешкає в [ADDRESS]. Спадкове майно на яке видане свідоцтво складається з: 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель при ньому, що знаходиться у [ADDRESS]. На земельній ділянці площею 785 кв.м. знаходиться жилий будинок літ. А-1 жилою площею 49,8 кв.м. та надвірні будівлі при ньому (а.с.68). Відповідно до п. 4 Перехідних положень ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пленум Верховного Суду України у п. 1 Постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (ст. 1235 ЦК України). Згідно положень Глави 89 ЦК України оформлення права на спадщину відбувається шляхом одержання свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Верховний Суд України роз'яснив, що іншими підставами, про які йдеться у ст. 1301 ЦК України можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Згідно положень ст. 1241 ЦК України непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до п.2 ч.1 ст.1200 ЦК, яка на підставі ч.1 ст.8 ЦК підлягає застосуванню до спірних відносин, непрацездатними особами є особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом. Статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування» (в редакції закону станом на час смерті спадкодавця) для жінок визначено пенсійний вік 55 років. Мати позивача померла [INFO]. Позивач [PERSON] народилася [INFO] і на день смерті матері їй виповнився 71 рік. Отже на день відкриття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті матері позивачки, остання досягла пенсійного віку, встановленого законом для жінок, у зв'язку із чим мала право на обов'язкову частку у спадщині, в зв'язку із її непрацездатністю. Проте, у матеріалах спадкової справи, копія якої була витребувана судом, міститься заява [PERSON] від 04 червня 2004 року про відмову від належної їй частині у спадщині на користь її сестри [PERSON] (а.с. 51). З положень ст. 1273 ЦК України вбачається, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Посилання позивача на те, що у вищевказаній заяві не зазначено, що вона відмовилася від права на обов'язкову часту у спадщині, суд не приймає з тих підстав, що спадкування обов'язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому ст.ст. 1268-1269 ЦК України. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що у визначений законом шестимісячний термін з дня смерті спадкодавця [PERSON] зверталася до нотаріальної контори із заявою про відкликання відмови від спадщини і прийняття спадщини (обов'язкової частки) після смерті матері. Доводи позивача про її юридичну необізнаність і обман з боку відповідача в наслідок чого вона вимушено підписала заяву про відмову від належної їй частині у спадщині на користь [PERSON], а також доводи про протиправність дій державного нотаріуса - матеріалами справи не підтверджені. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивачка. Посилання позивача на те, що відмова від спадщини була написана нею під впливом обману, належними та достовірними доказами по справі не доведені, як того вимагають приписи ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України. Посилання позивача на те, що їй нотаріусом не було роз'яснено її права на обов'язкову частку у спадщині, суд сприймає критично, оскільки немає підстав вважати, що [PERSON] відмовилася від права на спадщину за заповітом чи за законом на загальних підставах, коли єдиним спадкоємцем за заповітом була її сестра - відповідач [PERSON] У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позивач відмовилася саме від обов'язкової частки у спадщині після смерті її матері. Окрім того, твердження позивача, що в порушення вимог ст. 1274 ЦК України вона - спадкоємець за законом, не могла відмовитися від права на спадщину на користь спадкоємця за заповітом - своєї сестри [PERSON], не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки можливість переходу спадкового майна, охопленого заповітом, до інших осіб, крім спадкоємців за заповітом, не відповідала б волі заповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги належними та достовірними доказами по справі не доведені, як того вимагають приписи ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, в зв'язку із чим у задоволенні позову відмовляє. На підставі ст.ст. 215, 229, 230, 1200, 1217, 1233, 1235, 1241, 1274, 1301 ЦК України,

Outcome: dismissed