Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

04 березня 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: - визнати припиненим Кредитний договір №1642/ФКВ-07 від 04.10.2007 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»); - визнати припиненим договір застави №1642/Zфкв-07 від 04.10.2007 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»). Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 04.10.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений кредитний договір за умовами якого позивачу були надані грошові кошти в сумі 8 436,00 доларів США строком до 30.09.2014 року зі сплатою 9,6% річних. В цей день також був укладений договір застави транспортного засобу. За договором від 30.06.2010 року право вимоги за кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк». В зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов кредитного договору, ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 17.05.2013 року у справі №761/9316/13 стягнуто заборгованість за кредитним договором. Рішення виконане в повному обсязі. Як зазначає позивач, звернувшись до суду з позовом, позивач скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості, а тому змінився порядок і строк виконання основного зобов`язання. А тому позивач вважає, що на підставі положень статей 599, 593 ЦК України та п.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про заставу», зобов`язання за кредитним договором та договором застави припинились. 04.08.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що позивачем не сплачено заборгованість за кредитом. Документи, які надані на підтвердження сплати заборгованості у відповідача викликають сумнів. А тому оскільки заборгованість за кредитним договором існує та не сплачена, відсутні підстави вважати що зобов`язання за кредитним договором та договором застави є припиненими. Також представник відповідача зазначає, що до відповідача на підставі договору про відступлення права вимоги №2273/К від 02.07.2020 року перейшло право вимоги за кредитним договором №1642/ФКВ-07 від 04.10.2007 року, укладеним з [PERSON] 25.08.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач уповноваженого представника в судове засідання не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. А тому враховуючи положення статті 223 ЦПК України та ту обставину, що відповідач надав відзив на позовні вимоги, суд вважав за можливе продовжити слухання справи у відсутність представника відповідача. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 04.10.2007 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - Банк) було укладено кредитний договір № 1642/ФКВ-07 з [PERSON] (далі - Позичальник) відповідно до умов якого Позичальнику було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 8 436,00 доларів США, разом з нарахованими відсотками в розмірі 9,6 % на місяць зі строком погашення до 30.09.2014 р. В цей же день, між Банком та позивачем на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був укладений договір застави транспортного засобу №1642/Zфкв-07. У зв`язку з неналежним виконанням Позичальником власних зобов`язань за кредитним договором, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 17.05.2013 року (справа №761/9316/13-ц) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості за кредитним договором № 1642/ФКВ-07 від 04.10.2007 р. у розмірі 61 180 грн. 68 коп. Як встановлено рішенням суду, 30.06.2010 р. між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк». Таким чином, АТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 1642/ФКВ-07 від 04.10.2007 р. Крім того, судом встановлено, що вимоги-попередження позивача про дострокове повернення кредиту відповідачами були залишені поза увагою. Станом на 25.04.2012 р., відповідно до розрахунку, за відповідачем [PERSON] виникла заборгованість по виконанню зобов`язань за кредитним договором, яка становить загальну суму - 61 180 грн. 68 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 49 610 грн. 65 коп., сума заборгованості за відсотками - 9 155 грн. 18 коп., сум комісії, передбаченої договором - 2 414 грн. 85 коп. Рішення суду набрало законної сили, стягувачу було видано виконавчий лист та розпочате примусове виконання вказаного рішення - ВП №59822630. В той же час постановою від 14.12.2020 року старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Савенковою О.В. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №761/9316/13-ц, виданого 07.10.2013 року Шевченківським районним судом м.Києва закінчене на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» - фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом та припинено чинність арешту майна боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Представник відповідача у відзиві заперечував факт сплати заборгованості і зазначав, що документи які надані до матеріалів справи як докази сплати заборгованості викликають сумнів. В той же час, оскільки рішення суду виконувалось державною виконавчою службою, то саме до повноважень державного виконавця належить перевіряти належність сплати заборгованості. В даному провадженні суд позбавлений можливості оцінити вказані документи, оскільки постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не є предметом розгляду даної справи та представник відповідача не надав суду доказів, що він не погоджується з такою постановою та звернувся до суду із скаргою про скасування її. А тому, оскільки постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не оскаржується, тому суд вважає її належним та допустимим доказом на підтвердження належного виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» був укладений Договір №2273/К про відступлення прав вимоги за умовами якого до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» перейшло право вимоги за рядом кредитних договорів, зокрема і за Кредитним договором №1642/ФКВ-07, укладеним з [PERSON] .. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Підстави припинення застави визначенні у статті 28 Закону України "Про заставу" відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Відповідач не надав виписки з особового рахунку позивача; а тому суд вважає, що відповідач не доводить належними та допустимими доказами наявність у позивача заборгованості у розмірі, вказаному відповідачем у відзиві (додаток до договору). Отже, пред`явлення ПАТ «Дельта Банк» позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто після зміни банком строку виконання основного зобов`язання право кредитодавця нараховувати інші передбачені договором платежі припинилося. До схожого за змістом правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Встановивши, що банк використав своє право надане йому частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Шевченківського районного суду м.Києва про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наслідками якого Шевченківський районний суд м.Києва ухвалив рішення, яке позивач виконав, що підтверджується постановою державного виконавця від 14.12.2020 року у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, суд вважає, що зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № 1642/ФКВ-07 від 04.10.2007 р.припинились. Оскільки основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням, суд вважає що наявні правові підстави для припинення застави за Договором застави транспортного засобу №1642/Zфкв-0711376515000 від 04.10.2007 року в частині припинення застави, як похідним від кредитного договору в силу припинення основного зобов`язання. Також варто зауважити, що банк, як кредитор за кредитним договором, відповідно до статей 6, 627, 1050 ЦК України, реалізуючи своє право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2013 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором №1642/ФКВ-07 від 04.10.2007 року із позичальника та поручителя, визначивши заборгованість у валюті України гривні, вказавши, що саме 61 180,68 грн. є повним розміром заборгованості. Подальше нарахування курсової різниці не ґрунтується на законі про що неодноразово зазначав Верховний Суд вирішуючи спори в аналогічних правовідносинах. У пунктах 6.28, 6.35 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. У постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/27064/15 зазначено, що підставою припинення зобов`язання за кредитним договором є не дата, зазначена в договорі як кінцевий строк сплати коштів, а, наприклад, постанова, винесена відділом державної виконавчої служби, про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу у зв`язку з погашенням боргу. Верховний Суд також зазначив, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню щодо розуміння повноти розміру заборгованості. У зв`язку з наведеним Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку про припинення іпотеки у зв`язку з повним фактичним виконанням забезпечувального зобов`язання, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження саме з таких підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved