Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

04.03.2016 року [PERSON] звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона була власником квартири [ADDRESS]. У 2004 році вона надала довіреність на розпорядження вказаною квартирою [PERSON], яка, в свою чергу, подарувала квартиру [PERSON] Позивач зазначає, що [PERSON] отримала довіреність він неї шляхом обману і зловживанням довіри. Внаслідок неграмотності та того, що позивач не у повній мірі розуміла свої дії, має поганий зір, довіреність на відчуження квартири, за її словами, дала помилково. Просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 16.06.2004 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач до суду не прибула, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом установлено, що 03.04.2004 року [PERSON] нотаріальною довіреністю уповноважила [PERSON] бути її представником щодо дарування на імя [PERSON] належної [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с.31). 16.06.2004 року між [PERSON], від імені якої на підставі зазначеної довіреності діяла [PERSON], та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS]. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 646. В тексті довіреності від 03.04.2004 року зазначено, що [PERSON] діяла вільно, довіреність підписала у присутності нотаріуса, її особу було встановлено, а дієздатність перевірено. Позивач не зазначила в позові конкретну норму закону, яка могла би бути підставою для визнання правочину недійсним. При обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на ст. 203 ЦК України (загальні вимоги для чинності правочину) та на ст. 215 ЦК України (в якій перелічені всі можливі підстави для недійсності правочину). Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Приписами ст. 717 ЦК України, встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, довіреність була добровільно підписана, а відтак, позивач добровільно надала повноваження [PERSON] на відчуження квартири шляхом її дарування. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ст. 230 ЦК України). Згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Договір дарування, відповідно до ст. 717 ЦК України, є одностороннім правочином, недійсність якого не може бути визнана судом у зв'язку із введенням однієї зі сторін в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, позивач фактично посилається на обставини, що можуть бути підставою для визнання недійсним правочину усного договору доручення, на підставі якого видана довіреність від 03.04.2004 року, а не укладеного від її мені договору дарування. Щодо обставин його недійсності у позові нічого не зазначено. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду належних та переконливих доказів того, що вона дійсно не мала наміру здійснювати дарування квартири, довіреність на імя [PERSON] видавалася нею під впливом обману чи зловживання довірою. З наданих у якості доказів медичних документі (а.с.9-25) не вбачається на який саме хворобливий стан страждала позивач у 2004 році, та яким чином ці обставини могли вплинути на наміри щодо укладання правочину. Не є належними доказами недійсності правочину й квитанції, відповідно до яких [PERSON] сплачувала комунальні послуги, оскільки вони не створюють жодних наслідків, а лише підтверджують ніким не оспорюваний факт її проживання в [INFO]. Отже, суд вважає, що позивач вчинила цілеспрямовані дії щодо дарування належної їй квартири відповідачеві та не надала належних та допустимих доказів про те, що оспорюваний договір дарування, чи довіреність на підставі якого такий укладений, вчинені під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних умовах. [PERSON] була уповноважена на дарування квартири, а відтак мала всі повноваження дарувальника лише з тими обмеженнями, що відчужувати спірну квартиру вона могла лише [PERSON] З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цивільного позову. У зв'язку з відмовою у позові, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача, тому сума сплаченого судового збору розподілу не підлягає.

Outcome: dismissed