Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до суду з урахуванням уточнень, просив ухвалити рішення про повернення банківського вкладу з урахуванням індексу інфляції, семи відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що до 1992 року ним були внесені грошові кошти на рахунки Ощадбанку, які довірені відповідачу на збереження. Разом з тим, після його звернення до відповідача з проханням повернути йому вклади, відповідач відмовився повертати кошти, а тому позивач вважає, що зазначеною відмовою були порушені його права та просить задовольнити пред'явлені вимоги. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач має грошові кошти на рахунках [NUMBER]; [NUMBER]; [NUMBER]; [NUMBER] Ощадного банку України, які внесені до 1992 року, що підтверджується копіями ощадних книжок, які містяться в матеріалах справи. Факт внесення грошових коштів на вищевказані рахунки до 1992 року підтвердив позивач у судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути внесені ним грошові кошти на вказані рахунки. Разом з тим, відповідачем було відмовлено позивачеві у поверненні коштів. Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 р. регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлені зобов'язання держави щодо компенсації вкладів громадянам, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження залучені в період до 02.01.1992 р. в установи Ощадбанку колишнього СРСР, що діяли на території України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян. Установи Ощадного банку України на виконання вимог ст. 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» провели одноразову індексацію вкладів громадян і на індексовані суми, що в даний час знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадбанку, видали вкладникам компенсаційні ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету. При цьому, вказаним Законом не передбачено індексації банківських вкладів, окрім вказаної у законі одноразової компенсації, яка була проведена, також не передбачено виплати громадянам повної суми заощаджень та нарахування і виплати річних відсотків. Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками, у тому числі і позивачем, фактично на зберігання Ощадбанку України не вносились, а зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». У вказаному законі передбачено, що кошти для компенсації заощаджень визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Відповідно до ст. 7 зазначеного Закону заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам ВАТ «Державний ощадний банк України» визначаються Кабінетом Міністрів України. Законами України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» статтю видатків для проведення компенсаційних виплат не передбачено. Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 02.07.2002 року по справі "Гайдук та інші проти України" компенсаційні кошти, які наявні на рахунку позивача, належать до коштів Державного казначейства, які держава виділяє на певних умовах. Виходячи з вищенаведеного судом не встановлено неправомірних дій відповідача, порушення відповідачем прав позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи, що судом не встановлено факту порушення прав позивача з боку відповідача, вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed