Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] в якому просила суд визнати його таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.07.2012 року є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] (син) зареєстрований у належному їй будинку, але без поважних причин не проживає у ньому з червня 2014 року, чим заважає їй в реалізації її права власника будинку. Отже, посилаючись на вказані обставини, позивач, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком (а.с. 1-3). Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 07.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 06.10.2020 року явку позивача [PERSON] було визнано обов`язковою. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 19.11.2020 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялась неодноразово в установленому законом порядку, в т.ч. за допомогою офіційного веб-порталу "Мар`їнського районного суду Донецької області", в порядку ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12.08.2014 року № 1632-VII, до судового засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву в якій просила проводити розгляд за її відсутності у зв`язку із її незадовільним станом здоров`я. Заяв або клопотань про ухвалення заочного рішення не надала. Явку [PERSON] її чоловіка, якого просила допитати у якості свідка не забезпечила як і не зазначила які обставини він може підтвердити, та її заява про розгляд справи за її відсутності не містить відомостей про те, що позивач наполягає на допиті вказаного свідка та інших свідків вказаних в актів про фактичне не проживання. Судова повістка про виклик свідка [PERSON] повернулась до суду із позначкою «за закінчення терміну зберігання» (а.с. 13, 25, 27, 32-33, 36, 41, 45, 47, 51). Таким чином, відсутність заяви позивача про ухвалення заочного рішення не звужує її процесуальних прав та на суть рішення не впливає. При розгляді справи, 14.09.2020 року [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що вона є власником будинку [ADDRESS] , який належить їй на праві власності. Її син, відповідач [PERSON] проживає у РФ у зв`язку із чим вона бажає його виписати із належного їй будинку. Зауважила, що засобів його зв`язку та його адреси у РФ вона не знає. У відповідні реєстраційні органи з метою зняття його з реєстраційного обліку вона не зверталась. Відповідач [PERSON] про час та місце судового розгляду повідомлений в установленому законом порядку через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (на сторінці Мар`їнського районного суду Донецької області) в поряду ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12.08.2014 року № 1632-VII, до суду не з`явився, повторно був повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи про причини неявки суд не сповістив, заперечень проти позову не надав, та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 34, 42, 46, 50). Суд, вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч. 1 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витягу про державну реєстрацію прав встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , проживає у ньому з 19.12.1996 року. Прийняла вказаний будинок в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 4, 7-11, 38). У вказаному будинку, окрім неї, також зареєстрований з 31.01.1998 року її син, відповідач [PERSON] , [INFO] , чоловік [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та онук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відміткою у його копії паспорту, свідоцтвом про його народження, довідками Степненського старостинського округу Вугледарської міської ради (а.с. 5, 6, 12, 37). На підтвердження того, що відповідач не проживає у будинку з червня 2014 року позивач в якості доказу подала акт про фактичне непроживання особи за місцем реєстрації від 03.07.2020 року (а.с. 13). За змістом положень ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Із змісту положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну положення визначені у ст. 405 ЦК України, згідно яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, положення наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Встановлено, що позивач, на підтвердження своїх позовних вимог надала суду акт про фактичне непроживання [PERSON] за місцем його реєстрації з червня 2014 року, засвідчений підписами сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Разом з тим, у зазначеному акті про причини відсутності відповідача у спірному житлі не йдеться, а тому він не може вважатися належним та допустимим доказом неповажності причин відсутності відповідача у спірному житлі понад один рік. В той же час, позивачем не надано доказів того, що спірне житло, право користування яким просить визнати втраченим позивач не є єдиним житлом відповідача [PERSON] , як і не надано доказів того, що відповідач втратив інтерес до належного позивачу спірного житла в якому зареєстрований з 31.03.1998 року. Наведені обставини свідчать про недоведеність позивачем факту непроживання [PERSON] у спірному житлі понад один рік без поважних причин, що за правилом ч. 2 ст. 405 ЦК України є визначальним при вирішенні позову власника до члена своєї сім`ї. Разом із цим, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19) не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, не відповідатиме пропорційності та переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, із урахуванням тривалого проживання останнього у цьому житлі. За таких обставин, вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування будинком у встановлений ЦПК України спосіб є недоведеними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed