Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

16 квітня 2018 року, представник ПАТ КБ «ПриватБанк», яке з 21.05.2018 р. відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства» змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», що не тягне за собою правонаступництва, а має наслідком проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу в ЄДРЮОФОПГФ, повязаних зі зміною назви - звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідно до кредитного договору № б/н від 24.11.2010 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між ним та банком договір, про що свідчить його особистий підпис у відповідній заяві. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту. 16.09.2015 р. позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 427138 від 17.09.2015 р. У позові, з посиланням на ст. 1268 ЦК України вказується, що спадкоємці [PERSON] мали право подати заяву про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в строк з 16.09.2015 р. по 16.03.2015 р. Так, спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини є його донька відповідачка [PERSON], що підтверджується копіями паспортів позичальника (спадкодавця) та його доньки, а саме : [ADDRESS]. У звязку з чим, 30.04.2017 р., позивачами була направлена претензія кредитора до Овідіопольської ДНК, на яку, 25.05.2017 р. отримана відповідь нотаріуса про те, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини до Овідіопольської ДНК не звертались і спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому представник позивачів вважає, що в порядку ст.ст. 1269-1273 ЦК України, відповідачка [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої входять у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника [PERSON] і відповідно, спадкування відбулося згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідачка не відмовилася від спадщини у передбачений 6-ти місячний строк, і згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 29.10.2017 р., до спадкоємця [PERSON] було направлено лист-претензію, в якому позивачі предявили свої кредитні вимоги, яка була залишена без відповіді та задоволення. Таким чином, станом на дату смерті позичальника (спадкодавця) [PERSON], померлого 16.09.2015 р., перед банком, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, утворилась заборгованість у розмірі 10530,24 грн., яка складається з : 9878,71 грн. заборгованості за кредитом, 651,53 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, які представник банку у позові, просив суд стягнути з відповідачки [PERSON] та суму судового збору у розмірі 1762 грн. на користь банку. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надавши до свого позову письмове клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 4 ст. 223, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 66). Відповідачка в судове засідання повторно не зявилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою свого місця проживання, вказаною представником позивачів у позові. Однак, згідно довідки ВАДР ГУ ДМС України від 18.04.2018 р. [PERSON], [INFO] зареєстрованою чи знятою з реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значиться, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з підписами про вручення судових повісток невідомою особою за довіреністю, причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 69,73,80,90). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не зявився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідає положенням ст.ст. 191 ч. 2,281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. \~ \~ \~ \~Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. \~ \~ \~ \~Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. \~ \~ \~ \~Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. \~ \~ \~ \~Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. \~ \~ \~ \~Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. \~ \~ \~ \~У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. \~ \~ \~ \~Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). \~ \~ \~ \~Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. \~ \~ \~ \~Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~ \~ \~ \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. \~ \~ \~ \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~Правової позиції\~Верховного Суду\~України (постанова\~Судової палати\~ВСУ у\~цивільних справах\~від 21\~жовтня 2015\~року 6-2003цс15)\~ цивільно-правова\~відповідальність \~це покладення\~на правопорушника\~основаних на\~законі невигідних\~правових наслідків,\~які полягають\~у позбавленні\~його певних\~прав або\~в заміні\~невиконання обовязку\~новим,\~або у\~приєднанні до\~невиконаного обовязку\~нового додаткового.\~Покладення на\~боржника нових\~додаткових обовязків\~як заходу\~цивільно-правової\~відповідальності має\~місце,\~зокрема,\~у випадку\~стягнення неустойки\~(пені,\~штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до п.п. 27,28,32 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема - ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. При вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. При вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника - за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Стаття 1056-1 ЦК України передбачає, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. \~ \~ \~ \~ Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. \~ \~ \~ \~За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. \~ \~ \~ \~Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. \~ \~ \~ \~Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів позову вбачається, що відповідно до кредитного договору № б/н від 24.11.2010 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт (а.с. 12-45). [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між ним та банком договір, про що свідчить його особистий підпис у відповідній заяві. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту (а.с. 11). 16.09.2015 р. позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 427138 від 17.09.2015 р. (а.с. 48). У позові, з посиланням на ст. 1268 ЦК України, представник позивачів вважає, що спадкоємці [PERSON] мали право подати заяву про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в строк з 16.09.2015 р. по 16.03.2015 р. Так, у позові стверджується, що спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини є його донька відповідачка [PERSON] з посиланням на копії паспортів позичальника (спадкодавця) та його доньки, а саме : [ADDRESS] (а.с. 46,47). Однак, згідно довідки ВАДР ГУ ДМС України від 18.04.2018 р. [PERSON], [INFO] зареєстрованою чи знятою з реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значиться, у звязку з чим, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів спільного проживання відповідачки разом із спадкодавцем [PERSON] на день його смерті (час відкриття спадщини), а отже відповідачка не є спадкоємцем в розумінні вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України і в матеріалах справи відсутні докази прийняття нею спадщини (а.с. 69). 30.04.2017 р., позивачами була направлена претензія кредитора до Овідіопольської ДНК, на яку, 25.05.2017 р. отримана відповідь нотаріуса про те, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини до Овідіопольської ДНК не звертались і спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому представник позивачів вважає, що в порядку ст.ст. 1269-1273 ЦК України, відповідачка [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої входять у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника [PERSON] і відповідно, спадкування відбулося згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідачка не відмовилася від спадщини у передбачений 6-ти місячний строк, і згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (а.с. 52,53). 29.10.2017 р., до спадкоємця [PERSON] було направлено лист-претензію, в якому позивачі предявили свої кредитні вимоги, яка була залишена без відповіді та задоволення (а.с. 54). При чому, позивачі надали суду реєстр згрупованих поштових відправлень рекомендованих листі, серед яких мається прізвище відповідачки (а.с. 55-58). Однак, будь-яких допустимих та належних документальних доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України отримання відповідачкою жодних листів-претензій банку, останніми суду не надано. Таким чином, суд виходить з того, що відповідачка не отримувала лист-претензію банку, як і особисто не отримувала повісток з викликом до суду, за отримання яких поставила підпис невідома особа. Станом на дату смерті позичальника (спадкодавця) [PERSON], померлого 16.09.2015 р., перед банком, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, утворилась заборгованість у розмірі 10530,24 грн., яка складається з : 9878,71 грн. заборгованості за кредитом, 651,53 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, які представник банку у позові, просив суд стягнути з відповідачки [PERSON], надавши суду розрахунок суми боргу (а.с. 6-10). \~ \~ \~ \~Суд встановив, що 16.09.2015 р. позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 427138 від 17.09.2015 р. (а.с. 48). \~ \~ \~ \~Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 140148333 отриманої Овідіопольським райсудом Одеської області 04.10.2018 р., за спадкодавцем [PERSON] не зареєстроване будь-яке нерухоме майно, а саме у Реєстрі відсутні відомості про щодо речових прав, прав власності та заборон відчуження обєктів нерухомого майна, а також відсутні відомості у Державному реєстрі іпотек (а.с. 81). \~ \~ \~ \~РСЦ в Одеській області МВС України у своїй довідці № 31/15-5425 від 16.10.2018 р. повідомив Овідіопольський райсуд Одеської області про те, що згідно ЄДР МВС, станом на 11.10.2018 р. відомості щодо зареєстрованих транспортних засобів на імя [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]) відсутні (а.с. 87). \~ \~ \~ \~Тобто, спадкова маса (будь-яке нерухоме чи рухоме майно) після смерті [PERSON] відсутнє. Відповідно до довідки Овідіопольської РДНК ГТУЮ в Одеській області № 1531/01/16 від 10.10.2018 р. з посиланням на інформаційну довідку із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) була заведена спадкова справа № 120/2017 до майна померлого 16.09.2015 р. [PERSON] на підставі претензії (вимоги кредитора) ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21.04.2017 р., яка надійшла 04.05.2017 р. за № 246/02-14. Однак, станом на сьогоднішній день (10.10.2018 р.) спадкоємці по вищевказаній спадковій справі до Овідіопольської РДНК не звертались (а.с. 86). Таким чином, суд зясував, що жоден зі спадкоємців померлого 16.09.2015 р. [PERSON] до державного чи приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після його смерті не звертався і спадщину ніхто не приймав, а спадкова справа була заведена на підставі заяви кредитора (позивачів). \~ \~ \~ \~ \~ \~Враховуючи,\~відсутність спадкоємців\~померлого,\~відсутність заяв\~до нотаріальної\~контори про\~прийняття спадщини,\~а також\~відсутність будь-якої\~спадкової маси\~(спадщини,\~рухомого чи\~нерухомого майна)\~після смерті\~[PERSON],\~померлого 16.09.2015\~р.,\~в межах\~вартості якої\~можливо було\~б задовольнити\~позовні вимоги\~кредитора (позивачів)\~в порядку\~ст.\~1281\~ЦК України,\~беручи до\~уваги Постанову\~Пленуму ВССУ\~№ 5\~від 30.03.2012\~р.\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~вирішенні спорів,\~що виникають\~із кредитних\~правовідносин»,\~відповідно до\~п.п.\~27,28,32\~якої - при вирішенні\~спорів щодо\~виконання зобов'язань\~за кредитним\~договором у\~випадку смерті\~боржника/позичальника\~за наявності\~поручителя чи\~спадкоємців суди\~мають враховувати\~те,\~що з\~урахуванням положення\~статті 1282\~ЦК спадкоємці\~боржника -\~за умови\~прийняття спадщини\~є боржниками\~перед кредитором\~у межах\~вартості майна,\~одержаного у\~спадщину,\~і спадкоємці\~несуть зобов'язання\~погасити нараховані\~відсотки і\~неустойку тільки\~в тому\~випадку,\~якщо вони\~вчинені позичальникові\~за життя,\~інші нараховані\~зобов'язання\~фактично не\~пов'язані\~з особою\~позичальника і\~не можуть\~присуджуватися до\~сплати спадкоємцями\~- суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed