Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач 03.06.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] у період з травня 2008 року по [INFO], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 18.11.2015 року на ім'я [PERSON], визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що з травня 2008 року він став проживати однією родиною із [PERSON] у належній їй квартирі [ADDRESS], вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, а позивач протягом цього часу працював, отримував пенсію, забезпечував сім'ю. У період спільного проживання, ними за спільні сімейні кошти була придбана квартира [ADDRESS], яка за спільною згодою була оформлена на [PERSON] Вказана квартира здавалась у найм. [INFO] [PERSON] померла, спадкоємцем за заповітом є її онук [PERSON], який отримав свідоцтво про право на спадщину, в тому числі і на спірну квартиру. Однак, оскільки квартира була придбана в період спільного проживання із спадкодавицею [PERSON] та за спільні сімейні кошти, то вона є об'єктом спільної сумісної власності, і кожному належить по 1/2 частині квартири. Тому нотаріус безпідставно видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю квартиру і відповідно до ст. 1301 ЦК України, таке свідоцтво є недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача вказала, що не згодна із позовом, оскільки позивач із [PERSON] стали проживати разом з 2013 року, тобто на час придбання спірної квартири у 2010 році [PERSON] проживала одна, та квартира була придбана за її особисті кошти, так як вона окрім заробітної плати та пенсії, мала грошові кошти від продажу нерухомого майна - будинку та квартири. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача свідків, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши матеріали спадкової справи № 334/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON], вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу від 09 березня 2010 року, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] /а.с. 5/. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с. 134/. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт від 09 вересня 2010 року, згідно якого належні їй на праві власності : квартиру №42, що розташована за адресою: [ADDRESS], що розташована за адресою: [ADDRESS], заповіла [PERSON] /а.с. 147/. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до третьої Миколаївської державної нотаріальної контори звернувся 12 червня 2015 року звернувся [PERSON] /а.с. 133/, а 28 вересня 2015 року - [PERSON] /а.с. 150/. 03 листопада 2015 року винесена постанова державного нотаріуса про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру № 60, що розташована за адресою: [ADDRESS], оскільки він не надав доказів наявності родинних та інших відносин із спадкодавцем /а.с. 9/. 18 листопада 2015 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру № 60, що розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 260/. Позивач у позові вказує на те, що він проживав із [PERSON] однією сім'єю з травня 2008 року по день смерті останньої, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. Квартира № 60, що розташована за адресою: [ADDRESS], була придбана за їх спільні кошти. Згідно ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Допитані в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідки дали наступні показання. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є сусідкою дочки позивача [PERSON], [PERSON] деякий час проживав із дочкою, а потім 2008році він переїхав до [PERSON] та стали проживати разом у квартирі останньої. Із розмов [PERSON] з [PERSON] їй відомо, що позивач разом із [PERSON] купили квартиру, за якою адресою, їй не відомо. Позивач разом із [PERSON] їздив до її родичів до Німеччини. Свідок [PERSON] зазначила, що позивач є її батьком, у 2007 році батько познайомився із [PERSON], а потім з 2008 року стали проживати однією сім'єю у квартирі [PERSON] по [ADDRESS], у них був спільний сімейний бюджет. За спільні кошти вони придбали квартиру на Бузькому бульварі. Свідок [PERSON] показала суду, що вона була знайома із [PERSON], так як вона проживає у сусідньому будинку - по [ADDRESS], тоді як [PERSON] проживала у будинку по [ADDRESS]. Вказала, що позивач із [PERSON] стали проживати разом з січня 2008 року, вони проживали як чоловік та дружина, тільки без реєстрації шлюбу. Позивач зустрічав її з роботи, купував продукти. Свідок [PERSON] вказала, що вона працювала разом із [PERSON] та з її слів їй відомо, що [PERSON] з 2008 року стала проживати однією сім'єю з позивачем, вони мали спільний бюджет, за спільні кошти придбали квартиру, яку здавали в оренду. Сама [PERSON] була заможньою жінкою. Свідок [PERSON] зазначила, що вона була знайома із [PERSON] так як часто протягом багатьох років зустрічались у парку на танцях, зі слів [PERSON] їй відомо, що вона з 2008 року проживає однією сім'єю із позивачем. [PERSON] була забезпеченою матеріально, мала золоті прикраси, вклади у банках. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є племінницею позивача. Він проживав у с.В. Серболівка, а виїхав у 2007 році до дочки у м.Миколаїв, та з 2008 року став проживати у м.Миколаєві у [PERSON], свідок була у них в гостях на квартирі по [ADDRESS]. [PERSON] не мав заощаджень. коли він продав у 2006 році будинок в селі, він кошти розподілив між дітьми. Зі слів [PERSON] - вона була всім забезпеченою. Також з їх слів свідку відомо, що під час спільного проживання вони придбали квартиру за спільні кошти, однак, хто які суми вклав у купівлю їй не повідомляли. Тобто, свідки зі сторони позивача підтвердили доводи позивача про те, що він проживав однією сім'єю з 2008 року, в тому числі станом на 2010 рік, та ними під час спільного проживання була придбана спірна квартира за спільні кошти. Однак, допитані під час судового розгляду справи за клопотанням представника відповідача свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], спростували зазначені вище доводи позивача в частині того, що позивач проживав із [PERSON] однією сім'єю станом на 2010 рік. Так, свідок [PERSON] - чоловік матері відповідача, повідомив суд, що він проживає із дружиною та її сином - [PERSON] в Німеччині, та він не менше двох разів на рік приїздить до України, зокрема був в Україні в 2008 та 2009 роках, та відвідував в цей час [PERSON] Про [PERSON] він дізнався лише у 2012 році. Квартиру по [ADDRESS] [PERSON] придбала за власні кошти, які у неї залишились від продажу будинку та квартири, у неї зберігались кошти на депозитних рахунках у банках. Свідок [PERSON] показала суду, що вона є сестрою невістки [PERSON] Свідок на прохання [PERSON] супроводжувала останню до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири на [ADDRESS] так як [PERSON] не було з ким поїхати, а при собі вона везла кошти на придбання квартири. Кошти на придбання цієї квартири у неї були від продажу будинку, де вона проживала із нині покійним чоловіком та від продажу квартири після смерті сина. Вказану квартиру [PERSON] придбала, щоб не знецінились наявні у неї кошти, та здавала її в оренду. Вперше зустріла [PERSON] у 2012 році на дні народженні [PERSON], у 2014 році [PERSON] їздила із позивачем до внука у Німеччину. Свідок [PERSON] повідомила суд, що вона працювала разом із [PERSON], підтримувала з нею дружні відносини, зі слів [PERSON] їй відомо, що вона планувала зійтись із [PERSON] після того, як вийде на пенсію, а на пенсію вона вийшла у 2012 році. До цього вона не проживала із [PERSON] Квартира по [ADDRESS] була придбана [PERSON] за власні кошти, які у неї залишились від продажу будинку та квартири сина. Свідок [PERSON] показала суду, що вона дружила із [PERSON], часто була у неї в гостях, та до 2012 року [PERSON] не проживав у квартирі [PERSON], там не було жодних його речей. Він став проживати із [PERSON] приблизно з 2012-2013 років. А квартира у 2010 році була придбана [PERSON] за власні кошти, які у неї були на той час і їх було достатньо для придбання квартири. Таким чином, свідки зі сторони позивача дали пояснення про те, що позивач став проживати однією сім'єю із [PERSON] з 2008 року, та під час спільного проживання вони за спільні кошти придбали квартиру № 60, що розташована за адресою: [ADDRESS], тоді як свідки зі сторони відповідача зазначили, що однією сім'єю позивач з [PERSON] став проживати лише з 2012 року, а спірну квартиру [PERSON] придбала за особисті кошти. Із наданих суду письмових доказів, вбачається наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 03.12.1997 року, [PERSON] та [PERSON] продали квартиру № 16, що розташована за адресою: [ADDRESS], а згідно договору купівлі-продажу від 25.12.2003 року, [PERSON] продала житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], за 29745 грн. /а.с. 31,32 т.2/. Та 25.12.2003 року [PERSON] придбала квартиру № 42, що розташована за адресою: [ADDRESS], за 16392 грн. /а.с. 178 т.1/. Із показань свідків зі сторони відповідача слідує, що після продажу будинку по [ADDRESS] [PERSON] із чоловіком проживала у квартирі по [ADDRESS], чоловік помер приблизно у 2004-2005 році. Від продажу будинку після купівлі квартири, у [PERSON] залишались грошові кошти. Щоб кошти не знецінились, а також з метою отримання додаткового доходу після виходу на пенсію, [PERSON] у 2010 році придбала квартиру № 60, що розташована за адресою: [ADDRESS], яку в подальшому здавала у найм. При укладенні договору купівлі-продажу квартири № 60, що розташована за адресою: [ADDRESS], від 09.03.2010 року, у п.2.6 договору [PERSON] вказала, що вона є вдовою, грошові кошти, що витрачаються нею на придбання вищевказаного нерухомого майна за цим договором є її особистою приватною власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частину), витрачені на купівлю квартири, в тому числі відповідно до ст.ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає /а.с. 171 т.1/. У заповіті від 09.09.2010 року [PERSON] вказала, що належне їй на праві особистої приватної власності майно, в тому числі спірну квартиру, вона заповідає [PERSON] /а.с. 147 т.1/. На фотографіях, які надавали сторони, містяться спільні зображення позивача із [PERSON], починаючи із 2012 року /а.с. 120-122 т.1/. За такого, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо того, що [PERSON] придбала у 2010 році спірну квартиру за власні кошти, а з [PERSON] вона стала проживати однією сім'єю лише з 2012 року узгоджуються із письмовими доказами, тому у суду немає підстав не довіряти їм. Суд критично відноситься до показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки, на переконання суду зазначені свідки зацікавлені у розгляді справи на користь позивача, та їх показання суперечать іншим матеріалам справи. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] стали проживати однією сім'єю з 2012 року та відповідно спірна квартира придбана [PERSON] за особисті кошти. Квитанції про сплату комунальних послуг у спірній квартирі, та у квартирі [ADDRESS], надані позивачем не спростовують вищевказаного. У квитанціях платником вказана [PERSON], та обставина, що квитанції наразі знаходяться на руках у [PERSON] не свідчить, що саме він здійснював оплату комунальних послуг у 2008-2010 роках. Відповідно до ст. 256 ЦПК України у суді розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Зі змісту роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 1 Постанови №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вбачається, що … судом розглядаються справи про встановлення юридичних фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясовувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним, і чи тягне він правові наслідки. Як вбачається із позову, факт проживання однією сім'єю позивача із [PERSON] йому необхідно встановити для встановлення спільної сумісної власності на спірну квартиру, як на майно, придбане чоловіком і жінкою, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Однак, у судовому засіданні встановлено, що на час придбання спірного майна у 2010 році, позивач із [PERSON] однією сім'єю не проживали, а стали проживати однією сім'єю лише у 2012 році. Тому встановлення вказаного заявником факту (проживання із [PERSON] однією сім'єю з 2012 року по [INFO]) на даний час не породжує для позивача будь-яких правових наслідків. За такого, суд вважає, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання однією родиною, не підлягає задоволенню. Оскільки судом не встановлено право позивача на частину спірної квартири, то відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою Миколаївською нотаріальною конторою від 18.11.2015 року, на ім'я [PERSON]. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України, за якими суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд вважає, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами по справі обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю. Понесені позивачем судові витрати відповідно до ст. 88 КПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed