Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що відповідно до рішення Загальних Зборів ЗАТ «Прикарпаття», оформленого Протоколом № 1 від 19 жовтня 2011 року та на підставі Наказу голови правління ЗАТ «Прикарпаття» № 32 від 21 жовтня 2011 року її було призначено головою правління даного товариства. 06 листопада 2017 року її було звільнено з роботи відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів товариства на підставі наказу ПАТ «Прикарпаття» № 82 від 06 листопада 2017 року. Цього ж дня новопризначеним головою правління товариства [PERSON] було видано трудову книжку, в якій зроблено запис № 19 від 06 листопада 2017 року про те, що звільнена з роботи згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Така ж підстава звільнення зазначена і в наказі. Вважає, що підстава звільнення зазначена невірно, оскільки з нею не було укладено строковий трудовий договір, обов»язки виконувала відповідно до рішення Загальних зборів товариства та на підставі наказу голови правління, в яких не зазначений строк її повноважень, а тому вважає, що трудовий договір з нею було укладено на невизначений строк. Крім того вважає, що рішення наглядової ради або загальних зборів акціонерів про припинення повноважень голови та членів правління є підставою для розірвання трудового договору (контракту) відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та виплати їй вихідної допомоги в розмірі не менше ніж шестимісячного середнього заробітку. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, проти зустрічного позову заперечила, просила в його задоволенні відмовити з мотивів, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Так, вважає посилання відповідача на те, що працювала на посаді голови правління товариства на громадських засадах такими, що не відповідають дійсності, оскільки на посаду була обрана Загальними зборами товариства, про що винесено наказ, а за роботу отримувала заробітну плату. Також зазначила, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 травня 2017 року встановлено факт її обрання головою правління товариства, незаконність рішення про звільнення за прогул, в зв»язку з чим наказ було скасовано та поновлено на роботі. З приводу обставини невідповідності призначення її на посаду голови правління публічного акціонерного товариства «Прикарпаття» із записами в трудовій книжці та наказі, де зазначено закрите акціонерне товариство «Прикарпаття», то в день її призначення на посаду голови правління тим самим Протоколом зборів було оформлено і зміну типу найменування товариства. Представник відповідача первісний позов не визнав, а зустрічну позовну заяву підтримав, мотивуючи тим, що [PERSON] загальними зборами акціонерів товариства була обрана головою правління ПАТ «Прикарпаття», а не ЗАТ «Прикарпаття», та трудові відносини з нею не були оформлені трудовим договором або контрактом, а отже вона працювала на громадських засадах. В зв»язку з наведенм просив встановити факт перебування [PERSON] на посаді без документального оформлення трудових відносин та відмовити їй в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази в їх сукпності, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов»язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Судом встановлено, що рішенням Загальних зборів ЗАТ «Прикарпаття» від 19 жовтня 2011 року [PERSON] обрано головою правління товариства та відповідно до наказу № 32 від 21 жовтня 2011 року вона приступила до виконання обов'язків. Наведене стверджується копією наказу № 32 від 21 жовтня 2011 року (а.с.4). 06 листопада 2017 року рішенням загальних борів акціонерів ПАТ «Прикарпаття» [PERSON] звільнено з роботи на підставі наказу № 82 (а.с.5, 6-29). Цього ж дня позивачці видано трудову книжку, в якій зроблено запис № 19 про те, що звільнена з роботи згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. У відповідності до п. 2 ст. 36 КЗпП України трудовий договір припиняється у зв»язку із закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути : безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Суд вважає необгрунтованими посилання [PERSON] про те, що таке формулювання підстави звільнення її з роботи є некоректним, оскільки з нею не укладався строковий трудовий договір, так як пунктом 11.1.5 Статуту ПАТ «Прикарпаття» визначено, що голова та члени правління товариства обираються (призначаються) Загальними зборами в кількості три особи на строк три роки. У випадку спливу цього строку повноваження голови та членів правління продовжуються до дня проведення найближчих загальних зборів. Згідно п.п. 11.4.1 та 11.6.1 Наглядова рада, вправі прийняти рішення щодо відсторонення повноважень голови правління товариства, яке здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством та контрактом або трудовою угодою. Повноваження голови та членів правління припиняються рішенням загальних зборів (а.с.119-131). Отже, трудові відносини [PERSON] з ПАТ «Прикарпаття» мали строковий характер і були припинені у відповідності до вимог чинного законодавства та установчих документів ПАТ «Прикарпаття». Разом з тим, не заслуговують на увагу посилання представника ПАТ «Прикарпаття» про те, що [PERSON] перебувала на посаді голови правління товариства на громадських засадах, так як її трудові відносини із товариством закріплені наказом про призначення на посаду, а порядок і строк виконання обов»язків голови правління визначений Статутом. Також та обставина, що між [PERSON] та ПАТ "Прикарпаття" фактично існували трудові відносини не заперечувалась сторонами, а Загальні збори ПАТ «Прикарпаття» не проводились з жовтня 2011 року по жовтень 2017 року, тому [PERSON] виконувала обов'язки голови правління товариства до моменту проведення найближчих загальних зборів, як того вимагають установчі документи товариства. Порядок застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України визначений Постановою Верховного суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року по справі № 711/5711/16-ц. Так, відповідно до частини 3 статті 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Згідно пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України вказує, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. Згідно статті 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивілістичним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством. Статтю 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» №1255-VII, положення якого направлені на покращення умов для здійснення інвестиційної діяльності, зокрема, шляхом надання власникам можливості звільняти посадових осіб своїх підприємств без конкретизації причини звільнення. Враховуючи те, що між [PERSON] та ПАТ «Прикарпаття» існували трудові відносини, що не було спростовано сторонами в судовому засіданні, ці трудові відносини носили строковий характер і були розірвані у відповідності до вимог КЗпП України та установчих документів товариства, суд приходить до переконання про відмову в задволенні первісного та зустрічного позовів. На підставі наведеного та ст.ст. 21, 23, 24, 44, 233 КЗпП України,

Outcome: dismissed