Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, згідно уточнених позовних вимог, просила визнати договір про надання споживчого кредиту №1335640015901239 від 13 вересня 2013 року, укладеного між позивачем та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ФІДОБАНК», правонаступником якого є відповідач, недійсним з моменту укладення кредитного договору, а також застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобов`язати відповідача повернути усі грошові кошти, що сплачені позивачем на погашення заборгованості за даним договором. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та Публічним акціонерним товариством «ФІДОБАНК» (далі - ПАТ «ФІДОБАНК»), правонаступником якого став відповідач, було укладено вищезазначений кредитний договір. Відповідно до п.1. кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 48500 грн., термін повернення якого до 12 вересня 2016 року, розмір процентної ставки становить 0,0001% річних, а комісія за обслуговування кредиту становить 2,9%. Зазначає, що у детальному розписі загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки зазначено розмір процентів за користування кредитом, який складає 0%, розмір процентів за обслуговування кредитної заборгованості, який складає 0%, розмір платежів на користь банку та користь третіх осіб, який також складає 0%. У кредитному договорі, як зазначає позивач, відсутні будь-які посилання на реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту, тобто в кредитному договорі та додатку №1 до кредитного договору значення процентної ставки кредиту відрізняються. Неможливо визначити точний процент по кредитному договору, також не зрозуміло з чого складається комісія за обслуговування кредиту - 2,9%. Такі порушення є несправедливими для позивача, оскільки не можуть бути усвідомленими, самостійно визначеними та встановленими. Відповідно до висновку експертного дослідження реальна ставка за укладеним договором складає 69,71%, а розмір абсолютного подорожчання кредиту 50634 грн. Вважає, що при укладенні договору банк допустив порушення її прав як споживача фінансових послуг. Таке приховування об`єктивної інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту позивач вважає введенням її в оману. Враховуючи викладене, позивач вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. 14 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вважає аргументи, які викладені у позовній заяві такими, що фактично викривлюють обставини справи. Звертає увагу, що укладений кредитний договір носить комплексний характер, оскільки відповідно до п.1.8 договору його метою є задоволення поточних потреб, оплата послуг банку та супутніх послуг. Позичальник підтвердив ознайомлення з усіма умовами кредитування, в тому числі розмір сукупних послуг. Наголосив, що умови надання коштів та обслуговування договору була публічною інформацією, а отже перебувала у вільному доступі на сайті банку. Крім того, вважає, що судом не може бути врахований як доказ висновок Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, оскільки згідно даного висновку підмінено поняття «відсоткової ставки» та «плати за обслуговування кредиту», тобто позивач намагається схилити суд до прийняття необгрунтованого рішення. Також, у разі застосування наслідків недійсності договору просить суд повернути відповідачу різницю між отриманими та неповернутими коштами позичальником у розмірі 48500 грн. 18 листопада 2018 року представником відповідача надано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРЕДОБАНК» (далі - ПАТ «КРЕДОБАНК») про визнання недійсним кредитного договору. 19 грудня 2018 року представником позивача [PERSON] було надано відповідь на відзив, згідно якої зазначила, що всі орієнтовні розрахунки витрат за обслуговування кредиту повинні надаватися в письмовому вигляді до укладення кредитного договору зі споживачем. Крім того, розмір плати за обслуговування кредиту повинний бути вирахований, а не є конкретною сумою. Тобто відповідач повинен був надати письмово споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту. Щодо посилань відповідача на неналежність експертного дослідження як доказу зазначає, що вказаним дослідженням встановлено реальну відсоткову ставку за договором у розмірі 69,71%, а розмір абсолютного здорожчання кредиту 50634 грн. Крім того, у ньому окремо зазначається розрахунок та інформацію за реальною процентною ставкою договору та інформацію про плату за обслуговування кредиту. Вказала, що представник відповідача у своєму відзиві підтримав застосування наслідків недійсності правочину та не виявив заперечення щодо повернення сторонами коштів. Стосовно застосування строків позовної давності зазначила, що позивач під час підписання договору та його часткового виконання не міг знати про порушення свого права, як споживача та невідповідність кредитного договору вимогам чинного законодавства. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року відмовлено у прийнятті до спільного розгляду зустрічної позовної заяви ПАТ «КРЕДОБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором з первісним позовом [PERSON] до ПАТ «КРЕДОБАНК» про визнання недійсною частину кредитного договору. 26 лютого 2019 року представником позивача [PERSON] . додатково надано суду пояснення, в яких вказано, що у разі визнання недійсним кредитного договору №1335640015901239 від 13 вересня 2013 року з моменту укладення, позивач просить повернути грошові кошти у розмірі саме 27680 грн., що сплачені позивачем на погашення заборгованості. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року до розгляду цивільної справи залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «ФІДОБАНК». Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання представником відповідача Очич Т.М. надано заяву про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «ФІДОБАНК» Завгородній О.С. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 13 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ «ФІДОБАНК» було укладено договір про надання споживчого кредиту №1335640015901239, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 48500 грн, термін повернення якого до 12 вересня 2016 року, розмір процентної ставки за користування кредитом становить 0,0001% річних, комісія за обслуговування кредиту становить 2,9% (а.с.10-13). 10 серпня 2018 року ПАТ «ФІДОБАНК» та відповідач уклали договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого останній набуває права вимоги банку до позичальників зазначених у Додатку №1 до цього договору. Згідно з Додатком №1 до даного договору, боржником за кредитним договором з фізичною особою №1335640015901239 від 13 вересня 2013 року зазначено позивача (а.с.40,60,84-88). Позивач сплачувала грошові кошти на рахунок погашення боргу (а.с.14-24), однак станом на 07 листопада 2018 року має заборгованість за кредитом у розмірі 57953,06 грн. (а.с.89). Висновком експертного дослідження №17/11.3/16 від 30 листопада 2017 року встановлено, що за договором про надання споживчого кредиту №1335640015901239 від 13 вересня 2013 року реальна відсоткова ставка складає 69,71%, а розмір абсолютного здорожчання кредиту - 50634 грн, а складовими кредитної заборгованості є заборгованість за тілом кредиту та за комісією за обслуговування кредиту; в обсязі наданих на дослідження документів експерту не надається за можливе визначити, якою є заборгованість позивача перед ПАТ «ФІДОБАНК» за договором про надання споживчого кредиту №1335640015901239 від 13 вересня 2013 року з урахуванням наданих квитанцій та за умови надання кредиту у розмірі 48500 грн (а.с.25-38). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видавався частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом встановлено, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позивач була ознайомлена з його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується її підписами на кожній його сторінці та додатком до нього. Належність підпису позивачу нею не оспорювалася. Підписавши оспорюваний договір з додатками до нього, а також додаткову угоду до кредитного договору, позивач тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Висновки експертного дослідження №17/11.3/16 від 30 листопада 2017 року судом відхиляються, оскільки експертом не були досліджені усі матеріали кредитної справи, а лише договір про надання споживчого кредиту; детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки та графік погашення заборгованості; заява про прийняття пропозиції ПУАТ «ФІДОБАНК» укласти Договір комплексного банківського обслуговування та квитанції в рахунок погашення заборгованості. Однак сам експерт в своєму висновку зазначає, що йому не були на дослідження надані: документи про встановлення або сплату клієнтом платежів за супутні послуги на користь третіх осіб, а тому для обчислення розміру реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту розмір цих платежів ним прийнятий за 0,00 (а.с.30); банківські документи, які відображають нарахування кредитної заборгованості за її складовими (а.с.31), а тому такий висновок експертного дослідження є передчасним. Інших обставин, які свідчать про наявність з боку банку неправомірних дій під час укладення кредитного договору, суд не встановив. Представник позивача та позивач з клопотанням про проведення відповідної судової експертизи до суду не зверталися, своїми процесуальними правами розпорядилися на власний розсуд. Таким чином, позивачем не доведено суду, що банк ввів її в оману, оскільки, на думку позивача, в договорі відсутні будь-які посилання на реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту та неможливо визначити точний процент по кредитному договору, тобто підстави для визнання спірного кредитного договору за даними обставинами недійсним є недоведеними та спростовуються дослідженими письмовими доказами. Встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови. Однак судом враховується, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суд приходить до висновку про те, що пункт 1.4 спірного кредитного договору в частині сплати позичальником комісії за обслуговування кредиту на користь банку в розмірі 2,9% є недійсним з моменту укладення кредитного договору, а тому право, за захистом якого позивач звернувся до суду, в даній частині є порушеним. Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що пункт 1.4 спірного кредитного договору є недійсним. Таким чином, право, за захистом якого позивач звернувся до суду, є порушеним в даній частині. Разом із тим, судом враховується, що особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. Відповідач ПАТ «КРЕДОБАНК» наполягає на трирічному строку позовної давності, про застосування якого зазначає у своїй заяві. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року. Позивач є стороною спірного кредитного договору, тобто обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою позивача про визнання недійсним кредитного договору почався 13 вересня 2013 року та закінчився 13 вересня 2016 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 752/5032/15-ц. Враховуючи, що позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору задоволенню не підлягають, в іншій частині позов також задоволенню не підлягає, оскільки такі вимоги є похідними. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають та компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed