Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Дочірнього підприємства ВЦ «Укравтотест» ВАТ «Укравтобуспром» (надалі - Відповідач) про стягнення невиплаченого заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення вихідної допомоги при звільненні за порушення умов трудового законодавства, внесення змін формулювання звільнення до наказу та трудової книжки та відшкодування моральної шкоди. В подальшому позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України. Згідно даної заяви позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку після звільнення (в розмірі 7 013,85 грн. обчисленого на день виплати заборгованості по заробітку), що становить вихідну допомогу при звільненні за порушення умов трудового законодавства в розмірі 5 715,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Просить зобов'язати відповідача внести зміни формулювання причин звільнення до наказу та трудової книжки на відповідність вимогам ч.3 ст.38 КЗпП України. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що перебував у трудових відносинах з Відповідачем з 21 лютого 2007 року по 26 грудня 2013 року на посаді провідним інженером, та протягом усієї роботи відповідач не забезпечив йому належних умов праці,через що був змушений звільнитись. Звільнення з роботи відбулось виключно з його ініціативи, однак оформлено з інших підстав за ч.1 ст.36 КЗпП України шляхом внесення в йог трудову книжку (за угодою сторін) замість запису «звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст.38 КЗпП України». Вказує на те, що до звільнення відповідач нарахував йому заробіток за жовтень і листопад 2013 року, але не виплачував. Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та представник позивача дали пояснення, аналогічні викладеним і в первинній позовній заяві і в заяві про уточнення позовних вимог, підтримали уточнені позовні вимоги, просять їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, подав письмові заперечення до позову, просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку , що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на нижченаведене. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено та підтверджується записом в трудовій книжці позивача, яка міститься в матеріалах справи, що позивач звільнений з Дочірнього підприємства ВЦ «Укравтотест» ВАТ «Укравтобуспром» за п. 1 ст. 36 КЗпП України «угода сторін». Звільненню позивача передувала заява останнього від 24.12.2013р. та наказ про звільнення від 26.12.2013р. № 23, які містяться в матеріалах справи, з формулюванням звільнення за угодою сторін. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що звільнення з роботи відбулося виключно з його ініціативи, а також суд критично оцінює твердження позивача про те, що в трудову книжку запис «за угодою сторін» внесений замість запису «звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст.38 КзпПУ». Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з заяви позивача від 24.12.2013р., копія якої міститься в матеріалах справи, оригінал якої надавався в судове засідання для огляду, позивач просить звільнити його з роботи за згодою сторін згідно п. 1 ст.36 КЗпП України. Як вбачається з даної заяви, то така власноручно підписана позивачем, що і підтвердив сам позивач в судовому засіданні 01 квітня 2014 року. Згідно п. 2.3. наказу №58 від 29 липня 1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. З трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що запис при звільненні з Дочірнього підприємства ВЦ «Укравтотест» ВАТ «Укравтобуспром» здійснений у відповідності з вимогою п.1 ст. 36 КЗпП України, а саме в трудовій книжці міститься формулювання «звільнений за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України», що відповідає вимогам чинного законодавства про порядок ведення трудових книжок, а також наказу про звільнення позивача від 26.12.2013р. № 23, який став підставою внесення запису про звільнення в трудову книжку. З матеріалів справи не вбачається, а позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що останній мав бути звільнений за ч.3 ст.38 КЗпПУ, а не за п.1 ст. 36 КЗпПУ, з відповідним внесенням запису в трудову книжку. Щодо позовної вимоги позивача про виплату вихідної допомоги, то слід звернути увагу на наступне. У відповідності до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Дана норма закону передбачає вичерпний перелік випадків, за яких підстав виплачується вихідна допомога. Дана стаття не передбачає виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України, а саме припинення трудового договору за угодою сторін. А тому посилання позивача на ст.44 КзпП України як на норму, якою передбачена виплата йому вихідної допомоги при звільненні є безпідставною. Чинним законодавством не передбачено виплати вихідної допомоги особам, звільненим за угодою сторін. Згідно ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3. Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано і не доведено належними доказами того, які втрати немайнового характеру та яких моральних і фізичних страждань він зазнав, якими критеріями він керувався оцінюючи начебто завдану йому моральну шкоду саме в 5 000 грн. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed