Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

22.10.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: здійснити поділ житлового будинку та прибудинкових споруд, розташованих в [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину (одну другу частину) житлового будинку та прибудинкових споруд, розташованих в [ADDRESS] ; стягнути судові витрати з відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з відповідачем [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з 22.07.2010 року по 09.07.2019 року, який було розірвано рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 09.07.2019 року (судова справа №273/768/19). За час шлюбу ними був збудований житловий будинок [ADDRESS] та господарські будівлі до нього. Оскільки відповідач добровільно відмовилася вирішити питання щодо його права власності у спільному будинку та господарських будівлях, тому він звернулася до суду з вказаним позовом. В судове засідання 18.02.2020 року позивач [PERSON] та його представник - адвокат Руденко М.В. не з`явилися вдруге, про день, час і місце розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується розписками та поштовими повідомленнями про вручення, про причини своєї неявки суд не повідомили. (а.с. 1,51,53,152,153,154) В попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. В судове засідання 18.02.2020 року відповідач [PERSON] не з`явилася, з`явився її представник - адвокат Нурієв Р.Т., який проти задоволення позовних вимог заперечує. Додатково пояснив, що позивач не довів належними і допустими доказами свої позовні вимоги, підтримав заперечення своєї довірительки, викладені нею у відзиві на позовну заяву. Згідно із запереченнями, які відповідач виклала у відзиві на позовну заяву від 05.12.2019 року, спірний житловий будинок [ADDRESS] був збудований Довбиським фарфоровим заводом у 1984 році. Будинок складається з 4-х квартир , які були приватизовані згодом наймачами. Власник квартири [ADDRESS] [PERSON] (на підставі свідоцтва про право власності, виданого КП "Довбиський фарфоровий завод") подарувала свою квартиру відповідачу, що підтверджується договором дарування від 31.05.2005 року. Відповідач була власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27.09.1999 року, яку вона в свою чергу подарувала своїй дочці [PERSON] на підставі договору дарування від 27.11.2013 року. Після реєстрації шлюбу з позивачем, останній був зареєстрований в її квартирі, але спільне життя не склалося, відтак шлюб було прозірвано рішенням Баранівського районного суду Житомирської області 09.07.2019 року. Оскільки, позивач не надав достатніх, допустимих та належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, тому вважає, що в їх задоволенні слід відмовити. Оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований 22.07.2010 року Виконавчим комітетом Довбиської селищної ради Баранівського району Житомирської області, актовий запис №11, що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 22.10.2010 року (а.с. 5). Згідно з рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 09.07.2019 року (судова справа № 273/768/19) шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 08.08.2019 року (а.с.6-7). Відповідно до даних копії інвентаризаційної справи №488 одноповерховий житловий будинок [ADDRESS] був збудований Довбиським фарфоровим заводом у 1984 році. Вказаний будинок -А складається з 4-х квартир до нього були збудовані сарай -Б та туалет -В. Квартири в будинку згодом були приватизовані наймачами, а саме власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] з 26.07.1993 року, №2 - [PERSON] з 06.03.1992 року, №3 - [PERSON] з 27.07.1993 року, № 4 - [PERSON] з 22.08.1996 року. (а.с. 57-82, 83,88,89,90) [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27.09.1999 року, яку вона подарувала своїй дочці [PERSON] на підставі договору дарування від 27.11.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюком Василем Олександровичем. (а.с.34-35) Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 31.05.2005 року, посвідченого нотаріусом Баранівської державної нотаріальної контори Житомирської області Вовк Надією Миколаївною, реєстровий номер 591. (а.с. 32-33) Господарські будівлі, а саме літня кухня - З та гараж - И, бетонний ганок №2 до квартири [ADDRESS] , яка була подарована відповідачем дочці [PERSON] у 2013 році, згідно з даними оцінювального акту про господарські будівлі та споруди від 26.12.2012 року були побудовані у 2009 році. (а.с.139-141). Дані про інші житлові будинки (квартири, приміщення) господарські будівлі та споруди, в тому числі й до квартири [ADDRESS] , яка належала відповідачці, та до квартири [ADDRESS] , яка належить відповідачі до цього часу, та які були збудовані у період шлюбу сторін (проживання сторін однією сім`єю) позивачем суду не надано, інших клопотань про їх витребування, у встановлені законом строки, ним не заявлено. Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються ст. ст. 61, 69-71,74 Сімейного кодексу України (що діє з 2004 року), де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу та /або якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, при розділі майна частки подружжя (жінки та чоловік, які проживають однією сім`єю) є рівними. Відповідно до положень ч.1 ст. 368 ЦК України, правом спільної сумісної власності є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Проаналізувавши встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що будино , господарські будівлі та споруди до нього, які є предметом спору, не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки вони не були набуті ними під час шлюбу чи спільного фактичного проживання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому за вказаних обставин суд відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави, оскільки відмовляє в задоволенні позову, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», яка особа з інвалідність другої групи загального захворювання. На підставі викладеного, ст. ст. 61, 69-71,74 Сімейного кодексу України.

Outcome: dismissed