Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 14.06.2010 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.02.2020 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано та після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом з матір`ю. Вказувала на те, що дівчинка відвідує дошкільний навчальний заклад №44 «Журавлик», а також заняття з хореографії у студії танцю та фітнесу «Тенденс» вартістю 500 грн. на місяць. Після розірвання шлюбу усі витрати на утримання дитини вона несе самостійно, оскільки відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання дівчинки не надає, хоча є особою працездатного віку, працевлаштований за кордоном, немає на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилась, від ї предстанвика до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував, про що зазначив у вказаній заяві. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання та за останнім відомим його місцем проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі, а також не направив у встановлений строк відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.06.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.01.2020 року (а/с 5). Під час вказаного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] . Наведені обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження та довідкою ПП « Житлосервіс » від 28.04.2020 року (а/с 6,7). Згідно довідки ДНЗ №44 від 28.04.2020 року №39 малолітня [PERSON] з серпня 2016 року відвідує вказаний дошкільний навчальний заклад та всі поточні витрати, а також батьківські внески і плату за харчування вносить мати дівчинки [PERSON] (а/с 13). Відповідно до довідки ГО «Студія танцю та фітнесу «Тенденс» від 30.04.2020 року малолітня [PERSON] відвідує заняття з хореографії за графіком: понеділок, середа та п`ятниця, за що [PERSON] сплачує внески в розмірі 500 грн. на місяць (а/с 14). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В ході судового розгляду даного спору не здобуто належних та допустимих доказів щодо офіційного працевлаштування відповідача, а також перебування на його утримання інших дітей чи непрацездатних осіб, натомість встановлено, що останній є особою працездатного віку та зобов`язаний утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином, враховуючи об`єктивні обставини справи, відсутність доказів щодо офіційного працевлаштування відповідача, а також того, що на утримання відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обов`язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно та саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення утримання доньки [PERSON] і не буде суперечити інтересам сторін. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Так, позивач звернулась до суду з даним позовом 08.05.2020 року, що підтверджується відповідним штемпелем на поштовому конверті, а тому саме з цього моменту слід стягувати аліменти. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави за вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved