Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного прибутку) у розмірі 78 426,69 (сімдесят вісім тисяч чотириста двадцять шість) грн. 69 коп., згідно з розрахунком величини пайового внеску виконаного за показниками опосередкованої вартості будівництва. Свої вимоги, з посиланням на статтю 4, частину 7 статті 27, статтю 10 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 1, 2, 40, частину 1 статті 34, частину 1 статті 35, статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункти 1.5, 1.6, 5.1., 5.4., 5.5. Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 року зі змінами, внесеними рішенням від 22.05.2013 року за № 319, статтю 623 Цивільного кодексу України, обґрунтовує тим, що відповідно вказаного рішення Харківської міської ради затверджено порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, який містить механізм залучення до пайової участі, порядок укладення договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску. Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 03.02.2014 року за №ХК 143140340009, прийнято в експлуатацію реконструйовані нежитлові приміщення 1-го поверху №№10?22 загальною площею 366,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. А-10, який знаходяться за адресою: [ADDRESS], та замовником вказаної декларації є відповідач [PERSON], який як замовник будівництва має в повній мірі виконувати обов'язок пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова (а. с.). Представник позивача зазначає, що листами управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 24.03.2014 року №200/0/114-14 та від 27.02.2014 року №126/0/114-14 відповідачe було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання проект договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова, однак відповіді на вказані листи Департаменту економіки та комунального майна не надходили (а. с.). Як на підставу позовних вимог представник позивача зазначає, що вказаними діями відповідача порушуються права та інтереси територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради на отримання коштів, пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, які мають використовуватися для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова та такими діями позивачу заподіяно вказану матеріальну шкоду у вигляді неодержаних доходів. 27 квітня 2015 року представником відповідача було надано письмові заперечення, в яких він просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, зазначає, що позовні вимоги Харківської міської ради необґрунтовані та не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень, представник відповідача наголошував на тому, що відповідач [PERSON] під час здійснення реконструкції належних йому на праві власності вже існуючих нежитлових приміщень 1-го поверху №№10?22 загальною площею 366,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. А-10, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] під житлові приміщення окремих ізольованих квартир без зміни геометричних розмірів об'єкту та забудови земельної ділянки (тобто внутрішня реконструкція), а тому відповідач не може бути суб'єктом правовідносин у сфері пайової участі у розвитку інфраструктури території населеного пункту. Крім того, представник відповідача заперечував проти розрахунку розміру пайової участі, проведеного Харківською міською радою, оскільки згідно декларації від 03.02.2014 року №ХК 143140340009 та іншої декларації від 03.02.2014 року №ХК 143140340008 про готовність об'єкта до експлуатації - реконструкція нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS], кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить у загальному розмірі 243 000,00 грн. Тобто розмір пайової участі у відповідача не може становити більше заявлену позивачем суму в розмірі 78 426,69 грн. Також представник наголошував на тому, що відповідач в порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» здійснив визначення розміру кошторисної вартості будівництва на підставі невизначених в Законі показників «опосередкованої вартості» у той час, коли необхідно на підставі «затверджених органом місцевого самоврядування нормативів одиниці створеної потужності», а також наполягав на тому, що чинна редакція зазначеного Закону не встановлює обов'язків відповідача в пайовій участі в розвитку інфраструктури населеного пункту. В судовому засіданні представник позивача підтримав вказані позовні вимоги з зазначених підстав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, із зазначених в поданих ним письмових запереченнях підстав, просив суд відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог позивача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Замовником декларацій про готовність об'єкта до експлуатації, а саме - реконструкція нежитлових приміщень 1-го поверху №№10?22 загальною площею 366,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. А-10, який знаходяться за адресою: [ADDRESS], зареєстрованих інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 03.02.2014 року №ХК 143140340009 та від 03.02.2014 року №ХК 143140340008, є відповідач [PERSON] Відповідно до пункту 11-1 декларацій, інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію - не зазначається у разі реконструкції, реставрації або капітального ремонту об'єктів без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Визначення поняття замовника будівництва надано у ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», де вказано, що замовник - це фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала у встановленому законодавством порядку відповідну заяву. Майже аналогічні положення щодо визначення поняття «замовник» містяться і в Законі України «Про архітектурну діяльність» №687-14, який відповідно до його преамбули також підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Так, відповідно до статті 1 цього Закону, замовник - фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об'єкта містобудування. Визначення поняття замовника будівництва також міститься в пункті 1.6 Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 року, зі змінами, внесеними рішенням від 22.05.2013 року №319, яким встановлено, що замовником будівництва є фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку (ділянки) та яка має намір здійснювати будівництво або змінити об'єкт будівництва, у тому числі під час проведення будівництва без зовнішніх геометричних розмірів та фундаментів у плані об'єкта будівництва. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-6 визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Частиною 3 статті 40 Закону №3038-6 визначено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Зі змісту наведеного суд приходить до висновків, що вказані норми матеріального права обов'язковою умовою для виникнення у сторін правовідносин щодо пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова встановлюють наявність у замовника будівництва у власності чи користуванні земельної ділянки, намір щодо забудови якої ним реалізується у встановленому законом порядку. Аналогічні висновки з цього приводу містяться також в п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», - право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону №3038-6. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Відповідно до вимог частин 1 та 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності чи права користування земельними ділянками із земель державного або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. В частинах 1 та 2 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності чи користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Право власності на земельну ділянку, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Відповідно до частини 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів, які б свідчили, що відповідач, під час здійснення реконструкції вже існуючих нежитлових приміщень 1-го поверху №№10?22 загальною площею 366,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ А-10, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] набув право власності чи користування на земельну ділянку, яка розташована під зазначеним вище житловим будинком або здійснив самовільну забудову вказаної земельної ділянки, матеріалами справи не підтверджується. Інших доказів з цього приводу позивач суду не надав. Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що відповідач у справі, здійснивши реконструкцію зазначених вище нежитлових приміщень, не є замовниками будівництва в розумінні ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 1.6 Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 року, зі змінами, внесеними рішенням від 22.05.2013 року № 319, а тому не є суб'єктом правовідносин щодо пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальні інфраструктури м. Харкова, оскільки не є землекористувачем земельної ділянки, на якій розташовано вказані нежитлові приміщення, а тому і не повинен відшкодовувати позивачу збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 78 426,69 (сімдесят вісім тисяч чотириста двадцять шість) грн. 69 коп. Надаючи правову оцінку доводам представника відповідача щодо відсутності в цілому обов'язку відповідача [PERSON] в пайовій участі в розвитку інфраструктури населеного пункту суд приходить до наступних висновків. Як зазначалося, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-6 визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Частиною 3 статті 40 Закону №3038-6 визначено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Законом №3038-6 визначено випадки, коли до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва. Так, відповідно до ч. 3 ст. 40 зазначеного Закону №3038-6, до таких випадків відноситься: будівництво індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках. Також, згідно ч. 6 цієї статті, встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для житлових будинків. В ході судового розгляду було встановлено, що на підставі декларації від 03.02.2014 року №ХК 143140340009 було прийнято в експлуатацію приміщення квартир №128А, №129А, а за декларацією від 03.02.2014 року № ХК 143140340008 - приміщення квартир №130А, №131А в житловому будинку [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Чинне цивільне законодавство розглядає квартиру як окремий об'єкт права власності. Відтак, на думку суду, посилання позивача на ту підставу, що загальна площа реконструйованих нежитлових приміщень №№10?22 загальною площею 366,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ А-10, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] перевищує встановлену Законом №3038-6 загальну площу у розмірі 300 кв.м. для житлових будинків, що є підставою для пайової участі відповідача у розвитку інфраструктури населеного пункту, не заслуговують на увагу оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи. Крім того, суд вважає за необхідне відмітити, що з буквального визначення ст. 40 Закону №3038-6 вбачається, що обов'язок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 4 відсотків від загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта виникає не лише у того забудовника, який здійснив забудову земельної ділянки, а й у того, який при цьому здійснює будівництво житлового будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], який здійснив реконструкцію належних йому на праві власності нежитлових приміщень №№10?22 загальною площею 366,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. А-10, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] під житлові приміщення квартир, в силу вимог Закону №3038-6 не повинен нести обов'язку щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування до місцевого бюджету 4 відсотків від загальної кошторисної вартості об'єкта будівництва. В обґрунтування власних заперечень представник відповідача вказував також на відсутність підстав для здійснення позивачем власного розрахунку загальної кошторисної вартості будівництва, а також на застосування в цьому випадку нормативних актів, які суперечать вимогам Закону №3038-6. Надаючи оцінку зазначеним доводам сторін суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 5 ст. 40 Закону №3038-6, величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності. Відповідно до частини 1, 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Згідно п. 5.4. рішення Харківської міської ради №319 від 22.05.2013 року, яким затверджено в новій редакції Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, розрахунок величини пайової участі здійснюється на підставі загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта згідно зведеного кошторисного розрахунку, а у разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами та правилами, вона визначається виходячи із затверджених Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України показників опосередкованої вартості. Згідно п. 5.5. Порядку у разі не укладання замовником договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова до введення об'єкта в експлуатацію розмір пайової участі, розрахований у відповідності до п. 5.4. цього Порядку, збільшується на 10%. У своїй позовній заяві, як на підставу самостійного здійснення позивачем розрахунку кошторисної вартості будівництва позивач посилається саме на ненадання відповідачем зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, що на думку суду не відповідає вимогам Закону №3038-6 з наступних підстав. Аналіз положень Закону №3038-6 щодо пайової участі змовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту дає суду підстави для висновку, що право на самостійне визначення величини кошторисної вартості об'єкту будівництва виникає у позивача лише у випадку, якщо така загальна кошторисна вартість будівництва не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Згідно п. 15 декларацій від 03.02.2014 року №ХК 143140340009 та від 03.02.2014 року № ХК 143140340008 вбачається наявність відомостей щодо кошторисної вартості будівництва за затвердженою проектною документацією у загальному розмірі 243 000,00 грн. (121500,0 + 121500,0). Зазначені відомості не було спростовано представником позивача ні на час звернення до суду, ні в ході судового розгляду справи. Таким чином, суд вважає, що позивач був позбавлений підстав для самостійного визначення суми кошторисної вартості будівництва, оскільки така вже була визначена відповідно до чинного законодавства та відомості щодо якої містилися у деклараціях про готовність об'єкта до експлуатації, яка використовувалася позивачем при зверненні до суду. Також в контексті наведеного суд вбачає необхідність звернути увагу на наступному. Співставлення змісту абз. 2 ч. 5 ст. 40 Закону №3038-6 з п. 5.4. Порядку вбачається явна невідповідність останнього вимогам Закону, а саме: на підставі яких показників здійснюється розрахунок величини пайової участі: на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (Закон №3038-6); виходячи із затверджених Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України показників опосередкованої вартості (Порядок). Згідно абз. 3 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. Відповідно до п.4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акту, закону України, суд застосовує акт законодавства який має вищу юридичну силу. Оскільки представником позивача не надано суду рішення Харківської міської ради про затвердження нормативів для одиниці створеної потужності, що обумовлено об'єктивною відсутністю останнього, суд вважає, що наведений позивачем розрахунок величини пайової участі відповідача [PERSON] у розвитку інфраструктури м. Харкова не ґрунтується на вимогах закону, а відтак не підлягає застосуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зважаючи на вставлення судом відсутності підстав для стягнення з відповідача суми величини пайової участі у розмірі 4% від загальної кошторисної вартості будівництва та похідний характер можливості її збільшення на 10% згідно п. 5.5. Порядку, суд не вбачає підстав для можливості задоволення позову в цій частині. До такого висновку суд прийшов також з мотивів відсутності встановлених Законом №3038-6 підстав для цього, тобто відсутності в Законі №3038-6 будь-яких норм, які б дозволяли органам місцевого самоврядування по іншому, ніж передбачено Законом, вирішувати питання пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. До таких висновків суд прийшов також з урахуванням приписів п.22 ч.1 ст.92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України та п.1.1. Рішення Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року у справі N 1-22/2001 за конституційним зверненням відкритого акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" щодо офіційного тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, частин першої, третьої статті 2, частини першої статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про відповідальність юридичних осіб) положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed