Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

20.02.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, направивши його поштовим відправленням, до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», в якому просить визнати попередній договір про укладення договору купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] нікчемним, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 2977387,80 грн., а також судові витрати. Підставою визнання попереднього договору нікчемним позивач вважає той факт, що об'єкт продажу на момент підписання договору перебував в іпотеці ПАТ «Індекс Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк») та під забороною відчуження, а тому для укладання попереднього договору, відповідно до вимог ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», необхідно було отримати згоду іпотекодержателя. Оскільки недодержання вказаної умови при укладанні попереднього договору, відповідно до ст. 12 Закону, робить такий договір недійсним, то відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, цей договір є нікчемним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечила в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні, як безпідставному та такому, що не ґрунтується на вимогах закону. Крім того подала заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Треті особи у судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи судом повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 02 червня 2011 року між [PERSON] (далі - Продавець) та [PERSON] (далі - Покупець) укладено попередній договір, згідно п. 1.1 якого сторони зобов'язуються на 61 день після сплати Покупцем суми Платежу 2 відповідно до п. 1.3 цього Договору, але в будь-якому разі не пізніше 15 листопада 2023 року укласти Договір купівлі-продажу (в подальшому - Основний договір), відповідно до якого на умовах і в порядку, визначених цим Договором, Продавець передає у власність Покупцеві (продає), а Покупець приймає у власність (купує) нежиле приміщення, загальною площею 132,50 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, будинок 3, літера «А» (далі - Об'єкт продажу). На виконання п. 1.3 Договору, 02 червня 2011 року позивачем було сплачено відповідачеві 50000 доларів США, що не заперечується сторонами, а також виплачувала Платіж 2, згідно якого всього сплатила 56908 доларів США, що підтверджується відповідними квитанціями. У відповідності до п. 2.1 Договору об'єкт продажу на момент підписання цього договору перебуває в іпотеці та під забороною відчуження. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання вказаних договорів недійсними, позивач посилається на те, що на час укладання попереднього договору об'єкт майбутнього продажу перебував в іпотеці та під забороною відчуження, разом з тим згоди іпотекодержателя (ПАТ «Креді Агріколь Банк») на укладення договору не надано, а відтак вказаний договір суперечить положення ЗУ «Про іпотеку», що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до положень ч.1 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (ч.1) Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. (ч.2) За ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. За змістом ст. 9 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній Ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Отже, відповідно до перелічених норм закону не передбачено необхідність отримання згоди іпотекодержателя на укладення попереднього договору, на тих умовах, що досягли між собою сторони по справі при укладанні спірного правочину. Крім того, слід зазначити, що згода іпотекодержателя на передачу Об'єкту продажу за попереднім договором є одностороннім правочином, а законом не встановлено дотримання письмової форми такого правочину, відтак відсутні підстави вважати, що іпотекодержателю, а саме ПАТ «Креді Агріколь Банк», не було відомо про факт укладення попереднього договору. Посилання позивача на відсутність такої згоди іпотекодержателя спростовуються, окрім іншого, також повідомленням-вимогою від 09 вересня 2014 року, надісланій банком на адресу [PERSON] та [PERSON], зі змісту якої вбачається про укладення попереднього договору купівлі-продажу Предмету іпотеки. Таким чином, суд приходить до висновку, що іпотекодержатель (ПАТ «Креді Агріколь Банк») був повідомлений про факт укладення попереднього договору та не заперечував проти цього, поведінка іпотекодержателя засвідчує волю останнього до вчинення одностороннього правочину (надання згоди) та настання відповідних правових наслідків. Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. За таких обставин, законом не передбачено такий спосіб захисту права, як визнання правочину нікчемним, а також механізм визнання нікчемного правочину недійсним у судовому порядку. За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пленум Верховного Суду України в п.п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Аналізуючи перелічені вимоги законів, враховуючи позицію ВСУ, суд приходить до висновку, що зміст попереднього договору від 02 червня 2011 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за № 1272 не суперечить вимогам закону, а тому вимоги позивача щодо визнання цього договору нікчемним, є безпідставними та такими, що не гуртуються на вимогах закону, у зв'язку з чим суд відмовляє в їх задоволенні. Оскільки вимоги позивача суд вважає безпідставними та необґрунтованими, що стало підставою для відмови в задоволенні позову, у зв»язку з цим підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності, в даному випадку, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed