Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» [PERSON] через представника [PERSON] (далі за текстом - Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ КБ «Надра») звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] правонаступником якої є [PERSON], про солідарне стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором в сумі 938 986,98 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 03.11.2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі за текстом ПАТ КБ «Надра», [PERSON], Позивач за первісним позовом) та [PERSON] (далі за текстом Позичальник, Відповідач-1) був укладений кредитний договір №7/0311/06-1, а 29.08.2014 року додатковий договір про внесення змін та доповнень №1 (далі за текстом кредитний договір) відповідно до умов якого [PERSON] надав Позичальнику кредит в сумі 40 000,00 дол. США зі сплатою відсотків в сумі 10,00% річних. Строк дії даного кредитного договору по «02» листопада 2026 року. Кредитні кошти були отримані Відповідачем-1 - 03.11.2006 року, що підтверджується меморіальним валютним ордером №1 від 03.11.2006 року. Банк також зазначає, що відповідно до п.3.3.2 Кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 508,00 дол. США. Взявши на себе зобовязання Позичальник не виконує умови Кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Банк стверджує, що станом на 19.08.2015 року заборгованість Позивачальника перед Банком за Кредитним договором складає: - заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена) 34 591,90 дол. США (еквівалент у національній валюті 764 043,99 грн.); - заборгованість по сплаті відсотків (у тому числі прострочена) 2509,13 дол. США (еквівалент у національній валюті 55420,08 грн.); - заборгованість по сплаті комісії (у тому числі прострочена) 1109,94 дол.США (еквівалент у національній валюті 24515,65 грн.); - пеня за прострочення сплати кредиту 4301,43 дол. США (еквівалент у національній валюті 95007,26 грн.). Загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 19.08.2015 року складає 42512,40 дол. США (еквівалент у національній валюті по курсу НБУ станом на 19.08.2015 року 1 дол. США 22,087367 грн. становить 938 986,98 грн.). [PERSON] зазначає, що в якості забезпечення зобовязань Позичальника за Кредитним договором 03.11.2006 року між Банком та [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки №7/0311/06-1-1-п та №7/0311/06-1-2-п, відповідно до умов яких Поручитель зобовязався перед Банком відповідати за виконання Позичальником взятих на себе зобовязань, що випливають з кредитного договору. Просив стягнути солідарно з Позичальника та поручителів на користь Банку заборгованості за Кредитним договором в розмірі 938 986,98 грн. Відповідач-1 [PERSON] проти позову заперечила повністю та звернулась до суду із зустрічним позовом до Банку про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.1.2 Кредитного договору ціль кредитування купівля нерухомості, а саме квартири [ADDRESS]. Зазначила, що Кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, ч.2 ст.11, п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року в частині ненадання для Позичальника в письмовій формі інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону. Зазначає, що Банком порушені вимоги ч.4 ст.11 вищевказаного Закону, розділу 3 Правил в частині відсутності в Кредитному договорі детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту та інші відомості. Зазначає, що Банком порушені п.6 ч.4 ст.11 Закону в частині відсутності умов дострокового розірвання такого договору, а також порушені п.7 ч.4 ст.11 Закону, п.3.2 Правил. Вважає, що правовою підставою для визнання Кредитного договору недійсним є ч.ч.1,3 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК, а також невідповідність Кредитного договору ч.ч.2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Після ознайомлення з матеріалами судово-економічної експертизи, [PERSON] через свого представника, подала заяву про доповнення правових підстав зустрічного позову. Вказала, що виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач за зустрічним позовом був введений в оману Банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. А тому, волевиявлення позивача за зустрічним позовом на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. З посиланням на ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. [PERSON] [PERSON] звернулась із заявою від 21.12.2017 року про застосування строків позовної давності, детальний зміст якої викладений у відповідній заяві. З врахуванням заяви про уточнення предмета зустрічного позову [PERSON] просила визнати недійсним Кредитний договір №7/0311/06-1 від 03 листопада 2006 року, Додатковий договір від 29 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень №1 до Кредитного договору №7/0311/06-1 від 03 листопада 2006 року, Додатковий договір про внесення змін та доповнень №2 від 10 грудня 2014 року до Кредитного договору №7/0311/06-1 від 03 листопада 2006 року, які укладені між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] Відповідач-2 [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до Банку про припинення договору поруки оскільки вважає, що договір поруки №7/0311/06-1-1-п від 03.11.2006 року є припиненим оскільки без його відома була збільшена відповідальність Позичальника шляхом укладення Додаткового договору про внесення змін та доповнень №1, №2 до Кредитного договору від 29.08.2014 року, 10.12.2014 року відповідно. Просив припинити Договір поруки №7/0311/06-1-1-п від 03.11.2006 року, укладений між ним та ПАТ «Комерційний банк «Надра». Відповідач-3 [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], також звернулась із зустрічним позовом до Банку про припинення договору поруки. [PERSON] вважає, що договір поруки №7/0311/06-1-2-п від 03.11.2006 року є припиненим, оскільки без її відома була збільшена відповідальність Позичальника шляхом укладення Додаткового договору про внесення змін та доповнень №1, № 2 до Кредитного договору від 29.08.2014 року, 10.12.2014 року відповідно. Просила припинити Договір поруки №7/0311/06-1-2-п від 03.11.2006 року, укладений між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] [PERSON], поручителі [PERSON] та правонаступник [PERSON] звернулись із заявою про доповнення правових підстав зустрічних позовів, детальний зміст якої викладений у відповідній заяві від 21.12.2017 року. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча про час, день та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Останній подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі, просив його задоволити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх повноважний представник в судове засідання не зявились. Представником була подана заява про розгляд справи за відсутності відповідачів та повноважного представника, в якій також просить суд відмовити у первинному позові, задовольнивши зустрічні позовні заяви та стягнути понесені судові витрати у разі задоволення таких. У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та здійснивши аналіз норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд встановив наступні обставини справи та дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, а зустрічні позови підлягають до задоволення, з огляду на таке. Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 03.11.2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] був укладений кредитний договір №7/0311/06-1, у відповідності до умов якого [PERSON] надав Позичальнику кредит в сумі 40 000 дол. США строком на 240 місяців до 02 листопада 2026 року зі сплатою відсотків в сумі 10% річних (пункти 1.1, 1.3., 1.4 Кредитного договору). Відповідно до п.1.2 Кредитного договору ціль кредитування купівля нерухомості. Згідно заяви [PERSON] на отримання кредиту та умов Кредитного договору (п.1.2), остання просила надати кредит для придбання житла, а саме квартири [ADDRESS]. 03.11.2006 року Позичальник отримала грошові кошти, що підтверджується меморіальним валютним ордером №1 від 03.11.2006 року. Відповідно до п.3.3.1 Кредитного договору Позичальник повертає Кредит та сплачує передбачені цим Договором відсотки Банку шляхом здійснення перерахування на рахунок №2909.4.800003011 мінімально необхідного платежу у валюті Кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 508,00 доларів США (п.3.3.2 Кредитного договору). Банк, згідно п.4.2.4 Кредитного договору має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобовязань, щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п.3.3.3 цього Договору, тобто щомісячно до 30 числа поточного місяця, починаючи з листопада 2006 року. Позичальник, згідно п.4.3.3. Кредитного договору, зобовязаний сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п.3.3.2, 3.3.3 цього Договору. В якості забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором 03 листопада 2006 року між Банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки №7/0311/06-1-1п та №7/0311/06-1-2п, відповідно до умов яких кожний з поручителів зобовязався відповідати за виконання Позичальником взятих на себе зобовязань, що випливають з Кредитного договору. 29 серпня 2014 року між Банком та Позичальником був укладений Додатковий договір про внесення змін та доповнень №1 до Кредитного договору №7/0311/06-1 від 03 листопада 2006 року (далі Додатковий договір №1). Відповідно до п.1 Додаткового договору №1 було доповнено Кредитний договір п.5.3 в наступній редакції: «5.3. У разі порушення Позичальником умов Кредитного договору, за яке згідно з Розділом Кредитного договору «Відповідальність Сторін» встановлено відповідальність Позичальника у вигляді пені та штрафу (далі за текстом неустойка), [PERSON] має право вимагати від Позичальника сплати такої неустойки у встановленому Кредитним договором розмірі, а Позичальник зобовязується сплатити неустойку, на яку має право [PERSON] у встановленому розмірі, не пізніше 7 (семи) банківських днів з дня предявлення Банком відповідної вимоги. Зазначене зобовязання Позичальника по сплаті неустойки набуває чинності в день отримання Позичальником письмової вимоги Банку по сплаті неустойки. Позичальник має право сплатити неустойку і за власним бажанням до дня предявлення вимоги Банку, але в будь-якому випадку зобовязання Позичальника по сплаті неустойки набирають чинності з дня предявлення Банком відповідної вимоги про сплату». 10 грудня 2014 року між Банком та Позичальником був укладений Додатковий договір про внесення змін та доповнень №2 до Кредитного договору №7/0311/06-1 від 03 листопада 2006 року (далі Додатковий договір №2). В п.1 Додаткового договору №2 було доповнено Кредитний договір п.5.3 в аналогічній редакції, яка була викладена в п.1 Додаткового договору №1. 12.08.2016 року ухвалою Нетішинського міського суду призначено судово-економічну експертизу, проведення якої було доручено Тернопільському відділенню КНДІСЕ. Відповідно до висновку експерта від 31.03.2017 року за результатами проведення судово-економічної експертизи, наявний у матеріалах справи наданий банком «Розрахунок заборгованості [PERSON] №7/0311/06-1 від 03.11.2006 року станом на 19.08.2015 року (по сплаті тіла кредиту, відсотків по кредиту, комісії по кредиту, пені по кредиту) не відповідає умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору №7/0311/06-1 від 03.11.2006 року, Додатковому договору про внесення змін та доповнень №1 від 29.08.2014 року, Додатковому договору про внесення змін та доповнень №2 від 10.12.2014 року. Метод нарахування банком процентів за кредитним договором №7/0311/06-1 від 03.11.2006 року, Додатковим договором про внесення змін та доповнень №1 від 29.08.2014 року, Додатковим договором про внесення змін та доповнень №2 від 10.12.2014 року не відповідає вимогам положення про кредитування банку ПАТ «Комерційний банк «Надра» в частині того, що у суму платежів входять щомісячні платежі по комісії не передбачені положенням. 26.11.2016 року відповідач [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БВ № 286755. На момент відкриття спадщини [PERSON] належав солідарний обовязок щодо повернення кредитної заборгованості для Банку. Вказаний обовязок не припинився внаслідок її смерті та входить до складу спадщини. [PERSON] прийняла спадщину померлої [PERSON], про що свідчить довідка № 292/01-16 від 07.09.2017 року, видана Нетішинською державною нотаріальною конторою та Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.01.2017 року. 08.09.2017 року ухвалою Нетішинського міського суду в даній цивільній справі [PERSON] залучено як правонаступника відповідача [PERSON] При вирішенні спірних правовідносин судом враховується наступне. Відповідно до ч.1 ст.1054, ч.1 ст.1055 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. У відповідності до п.п.22, 23 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Офіційне тлумачення положень пункту 22 статті 1 наведено в рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Відповідно до п.1 резолютивної частини цього рішення, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як встановлено судом, [PERSON] надав Позичальнику кредит для придбання житлової нерухомості, а саме квартири [ADDRESS], що підтверджується п.1.2 Кредитного договору та заяви Позичальника на отримання кредиту. Вказана обставина сторонами не заперечувалась. Відтак, суд вважає, що Договір кредиту є договором споживчого кредиту в розумінні ч.1 ст.11 закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон), а спірні правовідносини мають нормативно бути врегульовані вказаним Законом. При вирішенні питання про недійсність Кредитного договору судом враховується наступне. В пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 2 пункту 16 вищевказаної постанови Пленуму передбачено, що суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. За приписом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Проте, всупереч вказаній імперативній формі ч.2 ст.11 вищевказаного закону [PERSON] не надав доказів підтвердження виконання цієї норми закону, чим порушив її вимоги. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. За своєю правовою природою вказані умови є істотними умовами договору споживчого кредиту, а наявність таких умов могла вплинути на рішення споживача щодо придбання послуги з надання кредиту. Тлумачення такої істотної умови договору споживчого кредиту як «детальний розпис сукупної вартості споживчого кредиту для споживача» (п.2 ч.4 ст.11 закону) слід здійснювати у системно-логічному звязку з підпунктом «д» пункту 2 статті 11 цього закону. Таким чином, детальний розпис сукупної вартості споживчого кредиту для споживача це вартість кредиту включає перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Судом встановлено, що Банком при укладенні Кредитного договору не виконані вимоги ч.4 ст.11 зазначеного вище закону. Відповідно до ч.1 ст.19 закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п.2 ч.1 ст.19 закону). Відповідно до абз.8 ч.2 ст.19 вищевказаного закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи №543 від 17 травня 1973 року, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Відповідно до п.п.1.3, 4.3.13 Кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% річних; комісія за надання та управління кредитом становить 0,35% від залишкової заборгованості по кредиту щомісяця. З висновку експерта вбачається, що комісія за надання та управління кредитом складає 4,2% річних (арк.8 висновку експерта). Відтак, експерт прийшов до висновку, що загальна сума відсотків за користування кредитом буде складати 10 + 4,2 = 14,2% річних. Таким чином, [PERSON] ввів в оману Позичальника, зазначивши в Кредитному договорі відсоткову ставку у розмірі 10% річних замість фактичної відсоткової ставки в розмірі 14,2% річних. Відповідно до п.3.3.2. Кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 508,00 доларів США. Проте, у висновку експерта зазначається, що місячна сума платежу повинна складати 503,23 доларів США. (арк.9 висновку експерта). Вказана обставина також свідчить про нечесну підприємницьку практику Банку. Згідно висновку експерта (арк.15) зазначається, що сума нарахованої пені по кредитному договору у розмірі 4301,43 доларів США документально не підтверджується. Наявний у матеріалах справи наданий банком «Розрахунок заборгованості [PERSON] №7/0311/06-1 від 03.11.2006 року станом на 19.08.2015 року» (по сплаті тіла кредиту, відсотків по кредиту, комісії по кредиту, пені по кредиту) не відповідає умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору та додатковим угодам до нього. Експерт також зазначає, що пунктом 1.10.6 Положення про кредитування банку «Надра», затвердженого Правлінням ПАТ КБ «Надра» від 01.03.2006 року, нарахування відсотків за користування кредитом проводиться щомісячно. Щомісячне нарахування комісії за обслуговування кредиту Положенням не передбачено. Проте, всупереч власному Положенню про кредитування [PERSON] неправомірно нарахував та отримав від Позичальника комісію в розмірі 12 585,44 доларів США. Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Банк не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А отже, відсутні будь-які підстави для сумніву в обєктивності, всебічності та обгрунтованості виконаної експертизи. Таким чином, суд приходить до висновку про нечесну підприємницьку практику Банку, яка полягала у введенні в оману Позичальника в частині застосування вищої фактичної відсоткової ставки (14,2% річних) від задекларованої в Кредитному договорі (10% річних); в частині застосування вищої щомісячної суми мінімально необхідного платежу (508 дол. США) замість необхідного платежу (503,23 дол. США); безпідставне нарахування та отримання пені в розмірі 4301,43 дол. США; безпідставне нарахування та отримання комісії в розмірі 12 585,44 дол. США. Суд також погоджується із доводами Позичальника, що під час укладання договору, [PERSON] приховав від Позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів Позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би Позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. У відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч.6 ст.19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У відповідності до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Сплата відсотків за користування кредитом на підставі відсоткової ставки (п.1.3, п.4.3.3 Кредитного договору), сплата щомісячного мінімально необхідного платежу (п.3.3.2 Кредитного договору), сплата пені та комісії є обовязками Позичальника за Кредитним договором. Вказані обставини є істотними в розумінні ч.1 ст.229 ЦК України, щодо яких [PERSON] умисно ввів в оману Позичальника. Отже, виходячи з положень ст.ст.203,215,230 ЦК України, в момент підписання Кредитного договору між сторонами, Позичальник був введений в оману Банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості кредиту, необхідності сплати пені та комісії. Категоричні висновки експерта підтверджують умисел Банку на приховування від Позичальника вищевказаних істотних обставин у звязку з чим Позичальник був введений в оману. Тому, суд погоджується із доводами [PERSON], що її волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладений між Банком та Позичальником кредитний договір є укладений під впливом омани зі сторони Банку, що є проявом нечесної підприємницької практики Банку, а тому є недійсним. В силу вимог ч.1 ст.236 ЦК України кредитний договір є недійсним з моменту його вчинення. Судом також встановлено, що 05.11.2009 року [PERSON] внесла платіж в розмірі 136 дол. США, чим порушила умови кредитного договору, а саме вимоги п.3.3.2. Відтак, починаючи з 05.11.2009 року [PERSON] дізнався про порушення свого права, однак звернувся до суду лише 03.09.2015 року, що свідчить про пропуск ним строків позовної давності. Проте, за наявності підстав для визнання кредитного договору недійсним, суд задовольняє зустрічний позов [PERSON] саме з цієї підстави, а не підстави пропуску Банком строків позовної давності. Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про припинення договорів поруки, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, в якості забезпечення зобовязань Позичальника за кредитним договором 03.11.2006 року між Банком та [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки №7/0311/06-1-1-п та №7/0311/06-1-2-п, відповідно до умов яких Поручитель зобовязався перед Банком відповідати за виконання Позичальником взятих на себе зобовязань, що випливають з кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Вказані договори поруки є видом забезпечення виконання кредитного договору в розумінні ч.1 ст.546 ЦК України. Виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 ЦК України). Кредитний договір є основним зобовязанням, виконання якого було забезпечено договорами поруки №7/0311/06-1-1-п та №7/0311/06-1-2-п. Відповідно до п.2.1 Договорів поруки №7/0311/06-1-1-п та №7/0311/06-1-2-п кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобовязання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобовязання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обовязкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобовязання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). У відповідності до п.2.4 Договорів поруки повідомлення, що направляється кредитором поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана в Договорі) чи надано особисто поручителю. Проте, Банк не довів належними та допустими доказами направлення для поручителів повідомлення з вимогою виконати кредитний договорів. Відтак, у Банку не виникло право солідарної вимоги до поручителів. Щодо строку звернення Банку із вимогами до поручителів суд зазначає наступне. Відповідно до п.5.3 Договорів поруки дія цього Договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору чи виконанням поручителів своїх зобовязань, згідно з умовами цього Договору. Відтак, в розумінні ч.1 ст.251 ЦК України пункт 5.3 договорів поруки не визначає строк дії таких договорів. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України у разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п.п.3.3.2, 3.3.3 кредитного договору позичальник зобовязаний був вносити 508,00 дол. США щомісячно до 30 числа поточного місяця, починаючи з листопада 2006 року. Як вбачається із додатків до позовної заяви Банку («Загальна сума платежів клієнта по кредиту») [PERSON] 05.11.2009 року внесла платіж в розмірі 136 дол. США, чим порушила умови кредитного договору. Відтак, починаючи з 05.11.2009 року [PERSON] дізнався про порушення свого права і мав шість місяців для звернення із позовом до поручителів. Проте, у встановлений законом шестимісячний строк, [PERSON] із позовом не звернувся, що на думку суду свідчить про припинення договорів поруки. Проте, відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Визнання недійсним кредитного договору спричиняє недійсність також договорів поруки №7/0311/06-1-1-п та №7/0311/06-1-2-п. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд вважає, що ефективним способом захисту прав [PERSON] та [PERSON] є визнання договорів поруки недійсними у звязку з визнанням недійсним кредитного договору. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується нормами ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В пункті 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" №10 від 17 жовтня 2014 року (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, оскільки судом зустрічні позови [PERSON], [PERSON] ([PERSON]О.), [PERSON] задоволено, а відповідач по них - Уповноважена особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] звільнена від сплати судового збору, сплачений за подачу зустрічних позовів судовий збір слід компенсувати за рахунок держави відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed