Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

У січні 2019, позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею, [PERSON] , право власності на 4/5 частини будинку [ADDRESS] , а саме: - 3/10 частини будинку [ADDRESS] , що зареєстровані за померлими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; - 1/2 частини будинку [ADDRESS] , право власності на яку не зареєстровано за жодною особою. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що позивачу, [PERSON] , на праві приватної власності належить інша 1/5 частини будинку [ADDRESS] . Разом з тим, особи, за якими, окрім позивача, зареєстровано право власності на вказаний будинок, померли, а правонаступники, які б виявили бажання прийняти їх спадщину - відсутні. Отже, позивач, будучи власником 1/5 частини зазначеного будинку, з 1999 року проживала та користувалася всім будинком самостійно, вела побут, підтримувала будинок в належному технічному, санітарному та естетичному стані, сплачувала рахунки за комунальні послуги. Таким чином, станом на сьогодні, протягом більше 20 років єдиною особою, що проживає в будинку та користується ним, є позивач. Інші власники часток будинку давно померли, а їх правонаступники, які б виявили бажання прийняти спадщину, відсутні. У зв`язку із цим, позивач для захисту своїх прав та законних інтересів звернулася до суду з цією позовною заявою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2019, відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.08.2019, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представники відповідачів Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації в судове засідання не з`явилися. Разом з цим, від представника відповідача Київської міської ради на адресу суду надійшов відзив, в якому представник просив розглядати справу за його відсутності, а також заперечив проти позовних вимог [PERSON] з тих підстав, що останньою не доведено добросовісність та безтитульність володіння будинком. Від представника позивача [PERSON] - Цоя Д.С. до суду надійшла відповідь на відзив, якою останній заперечив проти доводів представника відповідача. Зокрема, щодо добросовісного користування позивачем будинком зазначив, що позивачу належить 1/5 частини будинку [ADDRESS] , яка не виділялася в натурі, а відтак [PERSON] добросовісно та відкрито користується майном і здійснює утримання будинку в цілому. Також зазначив, що частина будинку, що належить позивачу, не є спірною у цій справі, а щодо спірної частини будинку, то остання не є титульним володільцем. Крім того, у відповіді зазначив, що відповідач у відзиві помилково ототожнює поняття «добросовісний набувач права власності на майно» і «особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном». У відповіді вказано на наявність усіх умов, необхідних для задоволення позову. Також вказано на те, що норми цивільного законодавства передбачають спосіб захисту права і інтересу шляхом визнання права (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України). Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В 1927 році, [PERSON] придбав будинок за адресою: [ADDRESS] , що на сьогоднішній день знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт придбання будинку підтверджується посвідченням на право власності, що видане 07.06.1927 Реєстраційною частиною Юридичного підвідділу Київського ОКРКОМГОСП УРСР. Згодом, 1930 року, після смерті [PERSON] , його спадкоємцями було визнано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] її спадкоємцями в рівних частинах стали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] . При цьому [PERSON] не прийняв спадщину, оскільки помер на фронті, як наслідок, його частину успадкувала його дружина [PERSON] та син - [PERSON] . Зокрема, наведені вище обставини підтверджуються Свідоцтвом Державної нотаріальної контори м. Києва № 12516/11 від 02.06.1930 року, Свідоцтвом про право спадкоємства від 25.05.1946 року. Після смерті [PERSON] , єдиним спадкоємцем стала його дружина [PERSON] , яка не встигла прийняти спадщину. Вказану частину будинку успадкувала позивач - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину по закону 29.09.1992 року. Крім того, позивач набула право власності на 6/60 частин будинку на підставі Договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 2 від 19.09.1998 року № 6-664. З наведених фактичних обставин, що підтверджуються належними доказами та містяться у матеріалах справи, і відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" ПБ-2018 № 120 від 01.02.2018 року згідно з даними реєстрових книг бюро, право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано таким чином: - 3/10 частин будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які померли; - право власності на 1/2 частини будинку [ADDRESS] не зареєстровано за жодною особою; - 1/5 частини будинку [ADDRESS] зареєстровано за позивачем, тобто право власності на вказану частину належить [PERSON] . Наведені обставини справи також підтверджується довідкою Бюро технічної інвентаризації м. Києва № 1237 від 25.03.1998. Отже, судом встановлено, що з 12.09.2007 (з моменту смерті останнього співвласника будинку [ADDRESS] - [PERSON] ) та станом на момент звернення позивача до суду з вищезазначеним позовом, право власності на спірні 4/5 (3/10 + 1/2) частин будинку [ADDRESS] , не належать жодній особі. Також судом встановлено, що станом на момент звернення до суду з позовом у цій справі [PERSON] понад десять років безперервно (фактично понад двадцять років) одноосібно проживає в будинку [ADDRESS] , 1/5 частини якого належить їй на праві приватної власності, та водночас добросовісно, безперервно та відкрито користується та володіє спірними 4/5 частини будинку. Разом з цим, частини будинку, що належать позивачу та ті, що є спірними у цій справі, в натурі не виділялися, а тому позивач не могла не користуватися будинком в цілому, зокрема, спірними частинами будинку. Суд зазначає, що володіння позивачем спірними 4/5 частинами будинку [ADDRESS] , є безтитульним. Поряд із цим суд зазначає, що протягом вказаного часу жодна особа не заявила свої права на спірні частини будинку, які б ґрунтувалися на законній підставі. Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 344 Цивільного кодексу України (надалі також - «ЦК України») визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до пункту 3 цієї статті право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених частиною першою статті 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як вбачається з пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі також - «Постанова ВСС України»), відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України, ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Згідно з пунктом 13 вищезазначеної постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач добросовісно, відкрито та більше ніж десять років безперервно володіє спірною частиною будинку [ADDRESS] . Особи, яким належало право власності на інші 3/10 частини вищезазначеного будинку, є давно померлими, що підтверджується Свідоцтвами про смерть від 06.04.1982, від 29.05.1988, від 11.09.2007, доданими до позовної заяви, а їх правонаступники - спадкоємці відсутні. Відтак, право власності на 3/10 частини будинку станом на момент вирішення спору у цій справі не належать жодній особі, як й відсутні власники 1/2 частини будинку [ADDRESS] . Разом з цим, відкритість та безперервність користування позивачем будинком [ADDRESS] , підтверджується актами від 22.12.2018 № 181222-01, № 181222-02 та № 181222-03 опитування адвокатом Цоєм Д.С. сусідів позивача: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Під час дослідження вказаних актів судом встановлено, що останні особисто знайомі із [PERSON] з 2001 року, 2004 року та 2008 року, тобто з моменту їх переїзду у будинки, що знаходяться по сусідству з позивачем. Також ці особи вказали на те, що позивач проживає у будинку [ADDRESS] відкрито та безперервно протягом більше ніж десять років. Окрім того, доказами безперервного та відкритого володіння позивачем будинком [ADDRESS] , в цілому слугують такі належні докази, що містяться у матеріалах справи: договір № 160740401 від 31.03.2005 про надання послуг з газопостачання за адресою: [ADDRESS] , укладений між Філією експлуатації газового господарства № [NUMBER] в особі директора Зимогляд В.О. та позивачем; розрахункова книжка оплати за природний газ з рахунками, що підтверджують факт оплати за користування природним газом позивачем протягом 2000-2001 років; розрахункова книжка оплати за природний газ з рахунками, що підтверджують факт оплати за користування природним газом позивачем протягом 2005-2006 років; квитанції про сплату позивачем комунальних послуг, а саме за централізоване водопостачання та/або водовідведення та полив зелених насаджень за 2005-2018 роки; квитанції про сплату позивачем послуг за надання електроенергії протягом 2012-2018 років; акт збереження пломб розрахункового обліку електроенергії для населення між СВП «Енергозбут Київенерго» та позивачем. Отже, судом встановлено, що позивач фактично з 1999 року, тобто більше десяти років проживає та користується всім будинком самостійно, веде побут, підтримує цю нерухомість в належному технічному, санітарному та естетичному стані, сплачує рахунки за вжиті комунальні послуги. Володіння позивачем будинком [ADDRESS] , в цілому відбувається відкрито, без таємниць, остання не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Тобто позивач фактично поводить себе із будинком так само, як поводився б з ним власник, хоча [PERSON] є безтитульним володільцем спірних 4/5 частин будинку [ADDRESS] . При цьому, протягом часу володіння позивачем спірними частинами будинку будь-яка третя особа, яка б мала законні підстави заявити своє право власності щодо такої частини, не виявилася. Відтак, власники спірних 4/5 частин будинку [ADDRESS] , відсутні. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовна вимога щодо визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 4/5 частин будинку [ADDRESS] (3/10 частин належали особам, які є померлими, та 1/2 частини, право власності на яку не належить жодній особі) є обґрунтованою, оскільки наявні всі умови у сукупності, з якими закон пов`язує задоволення судом такого позову.

Outcome: approved