Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа Міністерство внутрішніх справ України, в якій просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 912 815 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що внаслідок неправомірних та тривалих дій слідчі заподіяли йому моральну шкоду. Зокрема зазначає, що 19.02.2010 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області була порушена кримінальна справа №59100063 за фактом шахрайства за ознаками ч.4 ст.190 КК України по відношенню невстановленої особи. 17.06.2010 року кримінальна справа передана до СУ УМВС України в Полтавській області. 02.09.2010 року працівниками СУ проведено за місцем проживання позивача обшук та вилучено його майно. 13.09.2010 року слідчий Дичук І.А. відносно позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 05.11.2010 року слідчим Лоскот С.С. відносно позивача порушено кримінальну справу №10231067 за ч.ч.2, 3 ст.358 КК України. 05.11.2010 року слідчий Лоскот С.С. зазначені провадження об`єднав в одне провадження. 08.11.2010 року слідчим винесено постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого у провадженні та 08.11.2010 року був оголошений у розшук. 08.11.2010 року був накладений арешт на його майно. Вказує, що в подальшому встановлено, що достатніх та законних підстав для проведення обшуку не було, про що свідчить подальше закриття кримінальної справи за реабілітуючими його підставами; що обшук 02.09.2010 року було проведено до порушення кримінального провадження відносно [PERSON] ; під час досудового слідства жодної повістки позивачу слідчим не направлялось; будь-яких підстав для оголошення позивача у розшук під час досудового слідства не було; проведення оперативно-розшукових заходів щодо встановлення місцезнаходження було безпідставним; позивач керівних посад не займав; не заволодівав майном ТОФ фірми «Ідалія»; майно із володіння товариства не вибувало. 21.07.2011 року кримінальна справа відносно [PERSON] була закрита на підставі п.2 ст.213, п.1 ст.6 КПК України за відсутністю в діях позивача ознак інкримінованих злочинів, а також знятий арешт з майна та повернуті вилучені особисті речі. В подальшому висновком судової комп`ютерно-технічної експертизи №8397 від 26.09.2013 року було встановлено, що слідчий, вилучивши 02.09.2010 року за місцем проживання ноутбук, несанкціоновано проникла до нього і 21.09.2010 року та 30.09.2010 року внесла в ноутбук текстові файли відносно купівлі-продажу нерухомого майна ТОВ фірма «Ідалія», що і стало підставою для відкриття кримінальної справи. Позивач зазначає, що з вини слідчих не поновлені порушені права позивача, зокрема він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; порушено психологічне благополуччя позивача. Порушення слідчим прав позивача, гарантованих Конституцією України, призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, неможливості продовжити активне особисте життя, в особистій репутації, у власній безпеці, у впевненості в собі та в майбутньому, у недоторканості прав і свобод позивача, у психологічному дискомфорті та почуття несправедливості, як громадянина України, що призвело до неможливості задовольняти актуальні для позивача потреби в благополуччі сім`ї, відчутті гідності, соціальної та правової захищеності і вимагає докладання значних додаткових зусиль для організації свого життя. Вказує, що фотографії з позначкою про незаконну об`яву позивача в розшук були розміщені на всіх стендах усіх правоохоронних органах м.Харкова, що принизило честь та гідність позивача, а також ділову репутацію. Посилається на норми ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Зазначає, що йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 1 912 815,00 грн. Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого Державна казначейська служба України заперечує проти позовних вимог. Зазначає, що боржником у зобов"язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов"язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Казначейство є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету. Отже, позивач помилково визначив, що наявні умови та підстави для відшкодування моральної шкоди, а також, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Крім того, зазначає, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження шляхом подання відповідних скарг до суду не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174, 1176 ЦК України. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Міністерства внутрішніх справ України подав до суду відзив, в якому зазначив про безпідставність позовних вимог. Зазначає про відсутність доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, якими обґрунтовано заподіяння йому моральної шкоди, витрат на лікування тощо. Вказуючи на незаконність дій органів досудового слідства позивач не звертає уваги на те, що закриття кримінальної справи відносно [PERSON] відбулося саме з ініціативи органу досудового розслідування, у зв`язку із тим, що зібрати докази вини останнього при розслідуванні вказаної кримінальної справи не видалося за можливе, а наявний спір щодо майна ТОВ фірма «Ідалія» має цивільно-правовий характер, що підтверджується відповідними судовими рішеннями судів різних юрисдикцій. Крім того вважає, що застосована позивачем методика розрахунку моральної шкоди не має імперативного характеру та не містить достатніх вихідних даних, необхідних для перевірки правильності зроблених розрахунків. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач в судовому засіданні 16.10.2020 року подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що після подій, що стались, більше не може безтурботно радіти життю, з`явилось відчуття турботи, що завдало глибокі моральні страждання, що потребувало тривалого часту для відновлення. Ухвалою судді від 16.01.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17.06.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Також надав до суду заяву, в якій просив при розгляді справи врахувати ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ч.4 ст.263 ГПК України та застосувати норми матеріального права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року. Уповноважений представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особі у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що є батьком позивача, зазначив, що дії слідчих, зазначені у позовній заяві, призвели до тяжких наслідків для позивача та спричинило йому тривалі моральні та фізичні страждання, а також суттєву матеріальну шкоду. Підтвердив обставини, викладені позивачем у позовній заяві. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши вступне слово представника відповідача допитавши свідка, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти. Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області від 21 липня 2011 року закрито кримінальну справу №10231067 відносно [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з відсутністю в його діях ознак злочинів, передбачених ст.190 та ст.358 КК України - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману або зловживання довірою та підроблення з метою використання офіційних документів, які видаються та посвідчуються підприємством, установою, організацією, які надали відповідні права, а також виготовлення підроблених печаток та використання завідомо підроблених документів. Також вказаною постановою знято арешт з майна [PERSON] , а вилучені в ході проведення обшуку по місцю проживання речі останнього повернуто власнику. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 19.02.2010 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Биковим М.В. порушена кримінальна справа №59100063 за фактом заволодіння шахрайським шляхом майном ТОВ «Ідалія» в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.13.09.2010 року слідчим Дичук І.А., зокрема, відносно позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. В подальшому 05.11.2010 року слідчим Лоскот С.С., зокрема, відносно позивача порушено кримінальну справу №10231067 за ч.ч.2, 3 ст.358 КК України. 05.11.2010 року слідчим Лоскот С.С. зазначені провадження об`єднані в одне провадження та кримінальній справі присвоєно єдиний реєстраційний номер 10231067. 08.11.2010 року слідчим винесено постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 та ч.ч.2, 3ст.358 КК України. 08.11.2010 року був оголошений у розшук. Згідно листа начальника УМВС України в Полтавській області від 12.09.2011 року №3/І-164 розшук відносно [PERSON] припинено 08.09.2011 року. Також встановлено, що 02.09.2010 року ст.слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області Лоскот С.С. проведено обшук за адресою місця проживання позивача [ADDRESS] , в ході якого вилучено майно позивача, на яке в подальшому накладено арешт. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини сьомої статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Отже за змістом пункту 1 частини першої статті 1 Закону законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування шкоди, і такі випадки у наведеній статті закону перелічені через кому. Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то: - незаконне засудження; - незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; - незаконне взяття і тримання під вартою; - незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; - незаконне накладення арешту на майно; - незаконне відсторонення від роботи (посади) - інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин. Разом із цим, суд зауважує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Відповідно до статті 51 ЦПК України, чинної на час ухвалення рішення, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). При вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у цій справі Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету, є єдиним відповідачем. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження 14-515цс19, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19. Натомість позивач залучив до участі у справі в якості відповідача лише Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, не залучивши в якості відповідачів органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної шкоди. Разом із цим, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України таких дій відносно позивача не вчиняла, тому й об`єктивно не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові. Залучення Міністерство внутрішніх справ України в якості третьої особи є недостатнім для вирішення справи по суті. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16 зазначала, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed