Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 5602 грн. 62 коп. за кредитним договором №б/н від 30.08.2007 року, та судові витрати у вигляді судового збору. Позов обґрунтовано тим, що 30.08.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, у відповідності до якого, останній, отримав кредит в розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Станом на день смерті останнього, кредитні кошти не повернуті. Позивачем 15.02.2019 року було направлено претензію кредитора до Третьої державної нотаріальної контори та 03.04.2019 року позивачем було отримано відповідь від Третьої Полтавської нотаріальної контори. Відповідачу [PERSON] 03.10.2019 року було направлено лист претензію про повернення боргу, однак, відповідачем суму заборгованості в добровільному порядку погашено не було, а тому позивач звернувся до суду та просив стягнути заборгованість по кредитному договору із відповідача, як з спадкоємця, в примусовому порядку. В судове засідання представник позивача АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання сторони позивача про розгляд справи у відсутність свого представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила, а також шляхом оголошення на офіційному сайті суду. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 11.02.2021 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за наступних підстав. Судом встановлено, що 30.08.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, у відповідності до якого, остання, отримала кредит в розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно умов договору. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] в м. Полтава, Полтавської області (а.с.40). Згідно з ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За приписами ст. ст.1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст.1281,1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281,1282\~ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Відповідно до статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За положеннями ст.\~1282\~ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Посилання в ст. 1281 ЦК України про необізнаність пред`явлення кредиторами претензій до спадкоємців не означає, що кредитори зобов`язані повідомляти спадкоємців про наявність вимог спадщини безпосередньо. Таке повідомлення може бути зроблено через нотаріальну контору, згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій ( п.189). Встановлені законом строки для пред`явлення претензій кредиторами не є строками позовної давності, на ці строки не розповсюджуються норми ст.ст. 259, 263, 264 ЦК України, які регулюють питання зміни, зупинення або переривання строків позовної давності. Непред`явлення кредиторами у встановлені ст. 1281 ЦК України претензій погашає належні їм права вимоги, в той час як сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Крім того, судом встановлено, що претензію до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори було направлено 04.08.2018 року, про смерть позичальника та відкриття спадкової справи позивачу було достеменно відомо, а також повторно претензію було направлено 18.01.2019 року на адресу Третьої Полтавської державної нотаріальної контори, та з листа Третьої Полтавської державної нотаріальної контори від 23.02.2019 року за №91/01-16 вдруге повідомлено, що заведено спадкову справу №58/2018 (а.с.42-43), однак з листом-претензією позивач звернувся до відповідача лише в 17.09.2019 року (а.с.44), а з позовом до суду в липні 2020 року. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позовна заява не містить обґрунтувань, що відповідач знав про борги спадкодавця, і такі обставини не доводилися позивачем в суді. Частиною 4 статті 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Оскільки, кредитор пред`явив свої вимоги до спадкоємця з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч. 4 даної статті, позбавляє його права вимоги до відповідача. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на те, що встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строками позовної давності. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки, це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року (справа №522/407/15-ц, провадження №14-53 цс 18) зазначила, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України, які визначають преклюзивні строки пред`явлення таких вимог. Вимога може бути пред`явлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст.\~1282\~ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, який виник за життя спадкодавця. Позивач в своїй позовній заяві як на підставу для задоволення позову посилається на те, що відповідач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважається таким, що прийняв спадщину і повинен нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця. Відповідно до ч.2 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.\~1270\~цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Судом витребувана інформаційна довідка із спадкового реєстру від 29.09.2020 року №61868008 та від 29.01.2021 року №63352405, згідно якої заведено спадкову справу №58/2018, а також копію спадкової справи №58/2018, дослідивши яку, суд установив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що спадкодавець на час смерті мав будь-яке майно, що підлягало спадкуванню. Таких доказів не було надано і позивачем. Також установлено, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися, і спадкова справа була заведена на підставі претензій АТ КБ «ПриватБанк». При цьому посилання позивача на ті обставини, що так як відповідачем не подано заяви про відмову від прийняття спадщини, тому він є таким, що прийняв спадщину, і має відповідати за кредитними зобов`язаннями спадкодавця, судом не можуть бути взяті до уваги, так як вони безпідставні та необґрунтовані, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині. Як зазначено у пункті 32 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Однак, жодних доказів прийняття відповідачем як спадкоємцем спадщини після смерті [PERSON] певного складу спадкового майна, а також його вартості для визначення меж відповідальності спадкоємця, позивачем суду не надано. У свою чергу, відсутність відомостей щодо вартості майна, отриманого у спадщину, визначеного його ринковою вартістю на час її відкриття, а також часток прийнятого спадкоємцем спадкового майна позбавляє суд можливості вирішити заявлені позовні вимоги. Крім того, як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. На час розгляду справи взагалі відсутні докази наявності будь-якого спадкового майна, яке би входило до складу спадкової маси після померлого на час відкриття спадщини, його переліку та вартості, що унеможливлює стягнення, оскільки, як уже зазначалось, спадкоємець зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Отже, обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13 лютого 2019 року у цивільній справі № 336/5443/16 та від 13 березня 2019 року у цивільній справі № 360/1568/16-ц, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судами нижчих інстанцій. Тобто, беручи до уваги положення чинного цивільного законодавства, згідно яким спадкоємці відповідають за боргами спадкодавця в межах вартості майна, одержаного в спадщину, а при відсутності чи недостатності спадкового майна кредитне зобов`язання припиняється неможливістю виконання чи недостатністю спадкового майна, а також враховуючи відсутність жодних доказів щодо наявності спадкового майна, його вартості та вступу відповідача у спадщину, вбачається, що у відповідачів відсутній обов`язок задовольняти вимоги кредитора. Вимога може бути пред`явлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця. Відповідно до ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності будь-якого спадкового майна, його обсягу, вартості спадкової маси. Позивач має право лише на стягнення в межах вартості спадкового майна, проте таке не було виявлено. Не доведено факту, що саме відповідач є спадкоємцем, після смерті [PERSON] та не надано доказів фактичного прийняття відповідачем спадщини після смерті позичальника. Таким чином, оскільки в позовній заяві, окрім вищевказаних підстав, з яких позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором зі спадкоємця позичальника, інших підстав не наведено, жодних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог в судовому засіданні встановлено не було, а передбачені діючим законодавством підстави для покладення відповідальності на спадкоємця за кредитними зобов`язаннями спадкодавця відсутні, тому суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed