Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Нетішинський міський відділ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області, [PERSON], Обслуговуючий кооператив «Східний 17», про зняття арешту з майна. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що 12 травня 2013 року ним було придбано у [PERSON] сукупність будівельних матеріалів та конструкцію недобудованого індивідуального гаража, що знаходився по [ADDRESS]. На виконання досягнутих домовленостей, в той день, а пізніше, 28 вересня 2013 року, ним були передані [PERSON] грошові кошти за придбання сукупності будівельних матеріалів та конструкції недобудованого індивідуального гаража. В подальшому, [PERSON] добудував гараж і мав намір прийняти його до експлуатації. З цієї метою він вступив до обслуговуючого гаражного кооперативу «Східний 17» та чекав поки [PERSON] переоформить на нього земельну ділянку під гаражем. Однак, 11 січня 2018 року, державним виконавцем Нетішинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області було описано та арештоване майно боржника [PERSON] Відповідно до постанови державного виконавця ним було описано та накладено арешт на наступне майно: «…Земельна ділянка, на якій розташовано об'єкт нерухомості, а саме побудований гараж. В гаражі підведена електроенергія…» Відповідно до цієї ж постанови земельна ділянка та гараж були передані [PERSON] під відповідальне зберігання. На описане майно було встановлено обмеження - заборона відчуження. На підставі вищевказаного, [PERSON] просить суд зняти арешт з належного йому майна, а саме з сукупності будівельних матеріалів, конструкції індивідуального гаража, що знаходився по [ADDRESS] та входить до Обслуговуючого кооперативу «Східний 17» як індивідуальний гараж за номером [NUMBER]. Нетішинським міським відділом ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області 16.02.2018 року до суду направлено відзив (а.с.21-24) на позов [PERSON] в якому з посиланням на постанову Пленуму ВСС України №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» вважає, що орган державної виконавчої служби у даній справі має бути залучений як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та не може бути відповідачем, як це визначив позивач. Крім того, вказує на те, що 15.02.2018 року державним виконавцем направлено до суду подання про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на побудований гараж, розміром 4х6 м.кв., синього кольору, бувший у використанні, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0025 га, для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно боржнику - [PERSON] Таким чином, Нетішинський міський відділ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області у своєму відзиві просив суд відмовити у позові [PERSON] про зняття арешту з майна, а також замінити відповідача по даній справі з Нетішинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області на належного відповідача - [PERSON] як особу в інтересах якої накладено арешт на майно, залучивши орган ДВС як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 21.02.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення [PERSON] (а.с.31-34) згідно яких вона вважає позов [PERSON] безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Посилаючись на правові висновки постанов Верховного суду України [PERSON] вказує, що купівля-продаж нерухомого майна, яка мала місце між [PERSON] та [PERSON] 28.09.2013 року, в тому числі об'єкту незавершеного будівництва гаража, має бути оформлене шляхом укладення письмового договору купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, тому вважає, що правочин вчинений 28.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним та неукладеним, через що не створив прав та обов'язків для сторін, а тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, і відповідно, відсутні підстави для зняття арешту з спірного гаража. Ознайомившись з відзивом на позов та письмовими поясненнями [PERSON] позивач [PERSON] 27.03.2018 року направив до суду відповідь на відзив (а.с.58-60) в якій зазначив, що заявлені ним позовні вимоги є єдиним способомзахисту порушених прав, саме у судовому порядку та в такий спосіб. Вказує, що державному виконавцю було відомо, що боржник у виконавчому провадженні лише один - [PERSON] та стягував - [PERSON] [PERSON] категорично не погоджується із висновками Нетішинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області про те, що був арештований об'єкт нерухомого майна та те, що він належав боржнику. Вважає, що представник Нетішинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області припускається помилкового висновку, що він арештував та описав «об'єкт нерухомості, - побудований гараж», адже об'єктом нерухомості може бути лише майно, за умови його державної реєстрації, у всіх інших випадках то є сукупність будівельних матеріалів та конструкцій. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу лише після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи об'єктом нерухомості - гаражем, чи об'єктом нерухомості як об'єктом незавершеного будівництва - гаража, цей об'єкт є сукупністю будівельних матеріалів та конструкцій - речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому на його думку, статус об'єкту нерухомості буде набутим цим об'єктом після прийняття його до експлуатації та його державної реєстрації. [PERSON] у своїй відповіді на відзив додатково повідомив, що 12 травня 2013 року він придбав у [PERSON] недобудований гараж, а саме недобудовану конструкцію гаража та будівельні матеріали: одна плита перекриття, металеву арматуру, цеглу, металевий швелер, металевий кутник, цемент та руберойд. Сама конструкція гаража уявляла собою коробку гаража з плитами перекриття, одна з яких підлягала заміні по причині тріщин та протікання даху, металеві ворота не мали жорсткості та дуже погано закривались. В цьому ж 2013 році він замінив плиту перекриття на даху, взамін пошкодженої, після чого зробив на даху бетонну стяжку та покрив дах руберойдом, заклав та ущільнив шви між плитами перекриття, зробив роздільні стіни у підвалі, зробив оглядову яму, зварив та змонтував драбину у підвал, ворота гаража були укріплені металевим кутником та утеплені, була зроблена побілка та фарбування. Ці всі роботи були проведені ним особисто у 2013 році. З [PERSON] вони домовились, що останній отримає та оформить на себе (на підставі довідки про купівлю в «Інтегралі» недобудованого гаража) земельну ділянку, за його [PERSON] грошові кошти. Після оформлення земельної ділянки, [PERSON] продасть її [PERSON], а останній після вирішення питання про існування на тому місці гаражного кооперативу, мав стати членом гаражного кооперативу та оформити гараж на себе, як новостворене майно. Але, враховуючи, що після оформлення земельної ділянки [PERSON], вона була арештована, на цьому всьому все і зупинилось, до вирішення питання [PERSON] про погашення своїх боргів та зняття арешту з земельної ділянки. Також [PERSON] зазначив, що з 2013 року він облаштував цей гараж як свою майстерню, поставив там слюсарний стіл, металеві стелажі різні інструменти та пристосування, завіз купу побутової техніки, час від часу, під час деяких робіт, він там просто живе. В гаражі знаходиться багато автозапчастин, консервації та продуктів. 27.03.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи - Обслуговуючого кооперативу «Східний 17» Кузьміна О.В. (а.с.52) в яких останній вказує, що позивач [PERSON] став членом гаражного кооперативу відповідно до рішення про його членство від 04 березня 2017 року. Представнику відомо, що у 2013 році [PERSON] придбав у [PERSON] недобудований гараж з певною кількістю будівельних матеріалів, що були в середині даного гаража. [PERSON] даний гараж після придбання його в «Інтегралі» не добудовував і той був у жахливому стані. В цьому ж 2013 році [PERSON] добудував цей гараж, привів його до нормального стану, тобто такого, щоб його можна було б використовувати за призначенням. Тому, Кузьмін О.В. вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. 27.03.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення [PERSON] (а.с.66) в яких останній зазначив, що приблизно у 1992-1994 роках він купив у підприємства «Інтеграл» зазначений у позові [PERSON] гараж, який в той час ніким не використовувався. Гараж був недобудований: у даху, в одній з плит була тріщина, яка з часом збільшилась, не було оглядової ями, металеві ворота шатались у своєму пройомі. Цей гараж він мав намір добудувати, для чого скуповував різні будівельні матеріали, але обставини життя склалися по іншому. 12 травня 2013 року він продав [PERSON] даний недобудований гараж разом з будівельними матеріалами, що були необхідні для закінчення його будівництва, а саме: плиту перекриття, металеву арматуру, цеглу для будівництва підвальних приміщень та оглядової ями, металевий швелер, металевий кутник, цемент та руберойд для перекриття даху гаража. В той час вони з позивачем домовились, що він за отримані від [PERSON] грошові кошти за гараж оформить на себе на підставі довідки про купівлю в «Інтегралі» недобудованого гаража земельну ділянку, після оформлення якої у нотаріуса він продасть її [PERSON] (за гроші які він отримав у травні та вересні того року), а [PERSON] після приєднання даних гаражів до нового гаражного кооперативу оформить гараж на себе. [PERSON] зазначає, що він почав оформлювати земельну ділянку, проте через життєві обставини у нього з'явились борги і дану земельну ділянку арештували. Він сподівався, що розбереться зі своїми проблемами та по зняттю арешту з його активів він завершить взяті на себе перед [PERSON] зобов'язання. 13.08.2018 року позивачем подано до суду заяву про виклик в судове засідання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.103). Ухвалою Нетішинського міського суду від 29.01.2018 року відкрито провадження у даній справі (а.с.17). Ухвалою Нетішинського міського суду від 13.08.2018 року закрито підготовче провадження у даній справі призначено до судового розгляду по суті (а.с.109). Крім того, задоволено клопотання позивача та його представника щодо виклику в судове засідання свідків, а також здійснено заміну первісного відповідача, а саме - Нетішинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області на належного відповідача - [PERSON], та залучено міський відділ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] та позивач [PERSON] підтримали заявлений позов у повному обсязі з підстав, вказаних в позовній заяві та просили суд її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] підтримали свою позицію, викладену у письмових поясненнях останньої та просили у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] підтримав позицію [PERSON], викладену ним у письмових поясненнях та не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи - Обслуговуючого кооперативу «Східний 17» Кузьмін О.В., підтримав свою позицію, викладену ним у письмових поясненнях та зазначив, що заявлений [PERSON] позов підтримує, не заперечує проти його задоволення. Представник третьої особи Нетішинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Семенюк К.А. в ході судового розгляду справи підтримав свою позицію, викладену ним у письмових поясненнях та зазначив, що позов на його думку не підлягає до задоволення, оскільки ним, під час здійснення виконавчих дій, було описано та арештовано лише земельну ділянку, що належала на праві власності боржнику [PERSON]. В описі була вказана земельна ділянка та розташований на ній гараж, який на його думку є об'єктом нерухомості, оскільки повністю відповідав ознакам гаража. Виявивши на арештованій земельній ділянці об'єкт нерухомості, він, як державний виконавець звернувся до суду із відповідним поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, але в його задоволенні судом було відмовлено. Розглянувши подані сторонами докази, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Зі змісту постанови про опис та арешт майна боржника від 11.01.2018 року вбачається, що 11.01.2018 року в період з 17:10 год. до 17:30 год. у [ADDRESS] державним виконавцем Нетішинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Семенюком К.А. в присутності боржника [PERSON] та за участю позивача [PERSON], при примусовому виконанні виконавчого листа №2/679/539/16 від 11.05.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 206347,35 грн., описано та накладено арешт на майно: «земельна ділянка, на якій розташований об'єкт нерухомості, а саме: побудований гараж. Стіни з панельних плит, а також потолок з панельної плити, розміром 4х6 кв.м. В середині гаражу знаходиться яма для огляду та зберігання речей. В гаражі встановлені двері із металевого листа із вмонтованим замком, в гаражі підведена електроенергія, з боку дверей утеплений пінопластом, синього кольору, б/в». Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Частиною 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що поряд з іншими правами виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, крім іншого: - з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (п.3); - накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п.6); - накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п.7); - звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб (п.13); - здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (п.22). Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України. Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, відповідно до якого звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов'язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. Частинами 3 та 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Згідно з ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч.2 ст.331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст.6 Закону №1952-ІV). Положення ч.2 ст.331 ЦК України слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст.182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК України не передбачено. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року в справі №18/314. Разом з тим, суд вважає, що сам по собі факт розміщення приміщення (будівлі) на земельній ділянці, яка належить на праві власності боржнику, не є беззаперечним підтвердженням факту виникнення та наявності права власності боржника на таке приміщення (будівлю), зважаючи на вищенаведені положення чинного законодавства. Наведене було підтверджене у судовому засіданні як поясненнями представників третіх осіб так і показами допитаних у даній справі свідків [PERSON] та [PERSON], які, кожен окремо, в судовому засіданні підтвердили факт купівлі [PERSON] у 2013 році в [PERSON] недобудованого приміщення гаража по [ADDRESS], який був у занедбаному та не придатному для використання стані та в подальшому добудований позивачем. Статтею 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до ч.2 ст.375 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Частинами 3 та 4 статті 375 ЦК України встановлено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. При цьому, суд може визнати за особою право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на земельній ділянці, якщо це не порушує права інших осіб та лише на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, що передбачено ч.5 ст.376 ЦК України. Разом з тим варто зазначити, що позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом не ставив вимогу про оскарження постанови державного виконавця про арешт майна, припинення на підставі пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України дії, яка порушує право. Крім того, державний виконавець у судовому засіданні зазначив, що у спірній постанові мова йде лише про арешт та опис земельної ділянки, що належить на праві власності боржнику [PERSON] Оскільки предметом спору є сукупність будівельних матеріалів та конструкція недобудованого індивідуального гаража, що знаходився по вулиці [ADDRESS], який не введений в експлуатацію та право власності на який, як об'єкт нерухомості не зареєстроване, то в даному випадку на переконання суду відсутнє порушення прав позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про зняття арешту з майна. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про те, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Іншими учасниками під час судового розгляду справи судові витрати до відшкодування не заявлялись. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed