Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення недоотриманої (втраченої) вигоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що 14 грудня 2018 року між ним та [PERSON] укладений попередній договір купівл-продажу автотранспортного засобу, відповідно до умов якого він зобов`язується у майбутньому в строк до 30 квітня 2019 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу автомобіля «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , що є його власністю, на умовах та в порядку, визначеному цим Договором [PERSON] , вартість якого згідно експертної оцінки такого транспортного засобу склала 189 000 грн. 00 коп. Він згоден був провадати, а [PERSON] придбати вказаний автомобіль за ціною 189 000 грн. 00 коп. 14 грудня 2018 року [PERSON] на забезпечення виконання перереднього договору та з метою реалізації придбання автомобіля передав [PERSON] 50 000 грн. 00 коп. завдатку, про що складена відповідна розписка. Проте, договір купівлі-продажу автомобіля сторони попереднього договору не уклали з тієї підстави, що 17 грудня 2018 року з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода, за наслідками якого був пошкоджений належний йому автомобіль.Так, 17 грудня 2018 року о 00 год. 10 хв. на вулиці Хареківське шосе, 21/6 в місті Києві [PERSON] , керуючи автомобілем «Форд», державний номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , який належить йому на праві власності. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 124, 130 ч.1 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. З метою визначення матеріального збитку, ним замовлено проведення автоторознавчого дослідження. Так, згідно Звіту № 194/19 від 12 квітня 2019 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Ажіо» з визначення ринкової вартості автомобіля «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , визначено в сумі 48 400 грн. 00 коп., у зв`язку із чим [PERSON] , просилаючись на умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 грудня 2018 року виставив претензію щодо порушення умов попереднього договору, а саме щодо суттєвого зниження ринкової вартості автомобіля (більш, ніж на 10%), посилаючись на п.9 договору - сплати подвійної суми завдатку - 100 000 грн. 00 коп. У квітні 2019 року ПрАТ «ПЗУ Україна» виплатила йому страхове відшкодування в сумі 52 325 грн. 43 коп. 11 червня 2019 року ним відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу, автомобіль «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , було продано за 48 000 грн. 00 коп. 25 квітня 2019 року на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 грудня 2018 року він передав [PERSON] 52 000 грн. 00 коп., про що складена розписка, а 11 червня 2019 року - 48 000 грн. 00 коп., тобто 100 000 грн. 00 коп. Ним виконані умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , від 14 грудня 2018 року, у зв`язку із чим понесені збитки внаслідок протиправних дій відповідача, вина якого підтверджена рішенням суду. Вважає, що відповідач завдав шкоди йому у вигляді недоотриманого доходу (втраченої вигоди), різниці між ціною прожажу згідно попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 грудня 2018 року та ціною продажу згідно договору купівлі-продажу цього транспортного засобу від 11 червня 2019 року з урахуванням страхового відшкодування: 189 000 грн. 00 коп. - 52 352 грн. 43 коп. - 48 000 грн. 00 коп. = 88 674 грн. 57 коп., а також 50 000 грн. 00 коп. - штрафних санкцій, понесених ним за невиконання умов попереднього договору й сплачених ним покупцю автомобіля внаслідком протиправних дій відповідача, посилаючись на положення ст.ст.11, 22, 1166, 1187 ЦК України, загалом сума недотриманого доходу та збитків складає 138 674 грн. 57 коп., яку просить стягнути з відповідача на його користь. В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), водночас звернувся до суду із заявою від 08 лютого 2021 року про розгяд справи за його відсутності із підтриманням позовних вимог та просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 13 липня 2020 року (а.с.115), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, важаючи їх необгрутнованими та безпідставними, зводячи свої висновки до того, що позивачем невірно застосовані норми права, які регулюють спірні правовідносини, оскільки цивільно-правові відповідальність обох учасників дорожньо-транспортної пригоди була застрахованою, підстав звернення позивачем до відповідача з вимогою про стягнення недоотриманої (втраченої) вигоди згідно умов попереднього договору та штрафних санкцій у якості понесених збитків за наслідками невиконання умов того ж попереднього договору, немає. Відповідачем надано відзив на позов від 20 лютого 2020 року (а.с. 46 - 53), а також заперечення на відповідь на відзив із наданими доказами від 29 квітня 2020 року (а.с. 85 -91), у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зважаючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Позивач, у свою чергу, заперечив щодо доводів відповідача, надавши відповідь на відзив від 06 квітня 2020 року (а.с.76 - 84), посилаючись на положення ЦК України про зобов`язання за умовами попереднього договору та відповідальність особи за завдані збитки. Вислухавши пояснення відповідача, вивчивши аргументи позивача, викладені у позовній заяві, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення недоотриманої (втраченої) вигоди, вважаючи, що внаслідок не укладеного ним договору купівлі-продажу автомобіля, за умовами його попереднього договору, за яким він мав продати належний йому автомобіль за ціною 189 000 грн. 00 коп., проте з винних дій відповідача, внаслідок чого належний йому автомобіль зазнав пошкодження та був занижений у ціні, він не отримав вигоду - не продав належний йому автомобіль за ціною 189 000 грн. 00 коп. та поніс збитки у розмірі 50 000 грн. у якості штрафної санкції перед покупцем згідно умов попереднього договору. Позивач вважає, що відповідач завдав шкоди йому у вигляді недоотриманого доходу (втраченої вигоди), тобто різниці між ціною продажу згідно попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 грудня 2018 року та ціною продажу згідно договору купівлі-продажу цього транспортного засобу від 11 червня 2019 року з урахуванням страхового відшкодування: 189 000 грн. 00 коп. - 52 352 грн. 43 коп. - 48 000 грн. 00 коп. = 88 674 грн. 57 коп., а також 50 000 грн. 00 коп. - штрафних санкцій, понесених ним за невиконання умов попереднього договору й сплачених ним покупцю автомобіля внаслідком протиправних дій відповідача, посилаючись на положення ст.ст.11, 22, 1166, 1187 ЦК України, загалом сума недотриманого доходу та збитків складає 138 674 грн. 57 коп. (88 674 грн. 57 коп. + 50 000 грн. 00 коп.), яку просить стягнути з відповідача на його користь. Судом встановлено, що 14 грудня 2018 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладений попередній договір купівл-продажу автотранспортного засобу, відповідно до умов якого позивач зобов`язується у майбутньому в строк до 30 квітня 2019 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу автомобіля «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , що є його власністю, на умовах та в порядку, визначеному цим Договором [PERSON] , вартість якого згідно експертної оцінки такого транспортного засобу склала 189 000 грн. 00 коп. (а.с. 7). Позивач, як власник майна (автомобіля) згоден був провадати, а [PERSON] придбати вказаний автомобіль за ціною 189 000 грн. 00 коп. 14 грудня 2018 року [PERSON] на забезпечення виконання перереднього договору та з метою реалізації придбання автомобіля передав [PERSON] 50 000 грн. 00 коп. завдатку, про що складена відповідна розписка (а.с. 30). Проте, договір купівлі-продажу автомобіля сторони попереднього договору не уклали з тієї підстави, що 17 грудня 2018 року, на думку позивача, з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода, за наслідками якого був пошкоджений автомобіль «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , належний позивачу (а.с. 35). Позивач вважає, що він володіє на праві власності таким транспортним засобом - автомобілем «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] . Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вирішуючи спір щодо відшкодування збитків у виді упущеної вигоди та понесених позивачем збитків за наслідком невиконання попереднього договору (сплаченого штрафу), суд дійшов таких висновків. Статтею 1192 ЦК України визначено декілька способів відшкодування завданої шкоди. Враховуючи принцип повного відшкодування шкоди і забезпечення права потерпілого на повне її відшкодування, слід виходити з того, що право вибору способу відшкодування належить потерпілому, тобто позивачу. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У даному спорі позивач вважає, що за правило п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України він не отримав дохід, який міг б реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода). Так, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18). Верховний Суд наголосив, що стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Водночас, зважаючи на таку правову позицію, а також спірні правовідносини, вважати, що позивач внаслідок можливого продажу автомобіля міг отримати прибуток згідно умов попереднього договору купівлі-продажу автомобіля та його основного договору, немає, оскільки продаж належного особі майна не є прибутком, якщо така особа отримала кошти за ціною вартості цього майна, лише отримання коштів за більшою вартістю такого майна - є прибутком, або ж унаслідок використання такого майна особа отримувала прибуток (дохід), натомість позивач не довів, що він мав намір продати майно за вищою вартістю від оціненої дійсної вартості такого автомобіля, що ним не спростовується й визнається. Так, позивач вказує, що автомобіль був оцінений за ціною 189 000 грн. 00 коп., й за такою ж ціною позивач мав намір продати належний йому автомобіль «Кіа», державний номерний знак [NUMBER] , вітак за положенням п.2 ч.2 ст. 22 ЦПК України це не є доходом, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки понесений позивачем збиток не є неотриманим доходом (прибутком) на підставі як попереднього, так й основного договорів купівлі-продажу транспортного засобу, за правилом п.2 ч.2 ст. 22 ЦПК України позивачем як власником такого автомобіля (майна) не доведено те, що він міг і повиннен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі та у визначений сторок. Згідно ч.1 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зважаючи на встановлені правовідносини, у задоволення позову необхідно відмовити, зважаючи на недоведеність позивачем позовних вимог, доводи, які обгрутновано доводять позовні вимоги, судом не встановлено. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що підтверджують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України, й судові витрати покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. 22 ЦК України,

Outcome: dismissed