Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з даним позовом, стверджуючи, що з червня 1987 року по жовтень 2013 року він перебував на посаді голови Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області. [PERSON] працював на посаді судді даного суду з 2005 року. Позивач зазначив, що в другій половині серпня 2010 року під час розмови з директором Брошнівського держлісгоспу [PERSON] йому стало відомо, що відповідач повідомив останнього про те, що [PERSON] намагався перешкодити йому в обранні суддею безстроково. В звязку з цим, як стверджував [PERSON], [PERSON] довелося тричі їздити в Київ на засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, однак які саме дії вчиняв позивач для цього він не повідомив. Позивач зазначив, що не надав відповідного значення даним відомостям, оскільки перебував із [PERSON] в дружніх відносинах та сприйняв їх як жарт. [PERSON] зазначив, що після його відставки у жовтні 2013 року відповідач, на відміну від інших працівників Рожнятівського районного суду, жодного разу не привітав його ані з професійними святами, ані з днем народження. 07.10.2016 року він прийшов до Рожнятівського районного суду для того, щоб привітати колишніх працівників з Днем юриста. В кабінеті голови суду [PERSON] він зустрівся з [PERSON] та вирішив з'ясувати причини зміни його відношення до нього. [PERSON] спитав, чи не пов'язаний даний факт з розмовою з [PERSON] про те, що він, позивач, своїми діями намагався перешкодити відповідачу в обранні на посаду судді безстроково. Як вказав в позовній заяві позивач, [PERSON] в присутності голови суду [PERSON] сказав, що він твердо переконаний в цьому, а також підтвердив, що при розмові з [PERSON] у 2010 році він також говорив про це. Після цього відповідач покинув кабінет голови суду. Разом з тим, на думку позивача, жодних доказів його вини відповідач не навів. Більше того, в 2010 році відповідач зізнався працівникам суду в тому, що не пройшов засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України через те, що із скаргою на нього звернулася завідуюча Рожнятівським відділенням Ощадного банку України [PERSON] [PERSON] вважає, що відповідач, розповсюджуючи неправдиву інформацію в розмові з [PERSON] та в присутності голови Рожнятівського районного суду [PERSON], принижував його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки він є суддею у відставці. Неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги та нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя. Оскільки відповідач не захотів вибачитися перед ним в присутності [PERSON] та [PERSON], [PERSON] просить суд визнати поширені [PERSON] відомості про те, що він своїми діям намагався перешкодити відповідачу в обранні його на посаду судді безстроково, такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а також стягнути з відповідача 5000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задоволити з підстав, які наведені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх надуманими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що позивачем не наведено сукупність обставин наявність яких є юридичним складом правопорушення і можуть бути підставою для задоволення позову. Вказав, що Свідок [PERSON] в своїй заяві зазначив, що обставини, викладені в позовній заяві, йому не відомі, тобто обставини, які відбувалися в 2010 році. Свідок [PERSON], не була присутньою при розмові в 2010 році і її пояснення не є першоджерелом. Будь яких даних що позивач поширював неправдиву інформацію у 2010 році не здобуто, а також не обґрунтовано позивачем заподіяння моральної шкоди, а тому просить в позові відмовити. Свідок [PERSON] подав суду заяву, в якій зазначив, що обставини, викладені в позовній заяві, йому не відомі, пояснити по суті заявлених вимог він нічого не може. Свідок [PERSON] пояснила, що 07.10.2016 року в її кабінеті голови суду між позивачем та відповідачем відбулася розмова в якій позивач намагався з'ясувати причини зміни відношення [PERSON] до нього та чи не пов'язаний даний факт з розмовою з [PERSON] у 2010 році про те, що він, позивач, своїми діями намагався перешкодити відповідачу в обранні на посаду судді безстроково, відповідач не заперечував щодо розмови з [PERSON], не відповідав позивачу та мовчки вийшов з кабінету. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в позові слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з червня 1987 року працював на посаді голови Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області. 16.10.2013 року він був відрахований зі складу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області у звязку з поданням заяви про відставку, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача (а.с. 8). 07.10.2016 року в приміщенні Рожнятівського районного суду в кабінеті голови суду [PERSON] відбулася зустріч позивача з відповідачем в присутності свідка [PERSON] при якій позивач намагався з'ясувати причини зміни його відношення до нього. та чи не пов'язаний даний факт з розмовою з [PERSON] у 2010 році про те, що він, позивач, своїми діями намагався перешкодити відповідачу в обранні на посаду судді безстроково. Згідно ст.34 Конституції України зазначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. П. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. П. 18 даної постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як зазначено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Судом встановлено, що [PERSON] в серпні 2010 року обіймав посаду голови Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, в той час як він зазначив, що в другій половині серпня 2010 року під час розмови з [PERSON] йому стало відомо, що відповідач повідомив останнього про те, що Він намагався перешкодити [PERSON] в обранні суддею безстроково. Аналізуючи фактичні обставин справи та докази, на які посилається позивач встановлено, що позивач узагальнив свою думку і ставлення до судді Бейка А.М. і вважає, що негативність їхніх стосунків впливає на нормальні життєві звязки через неможливість продовження активного громадського життя, однак подані суду докази не є юридичним складом правопорушення. Крім того позивач у 2010 році фактично являвся особою публічного значення і його поведінка могла бути предметом критики, як з боку судді так і пересічних громадян. Відповідно до положень ст.32 Конституції України, зокрема, і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Згідно положень ст. 23 Цивільного кодексу України о соба має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно ч.2 п.5 постанови Пленуму Верховного суду України №5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач не зумів довести факт поширення [PERSON] неправдивої інформації в 2010 році та 2016 році, зокрема свідок [PERSON] не підтвердив а ні розмову чи інформацію Позивача, яку позивач зазначив в позовній заяві та в судовому засіданні, що в другій половині серпня 2010 року під час розмови з [PERSON] йому стало відомо, що [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що [PERSON] намагався перешкодити йому в обранні суддею безстроково. Також Позивачем не доведено, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, не надано суду доказів для підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, не обґрунтував розрахунку та розміру моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача в його користь. За таких обставин суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст.32, 34 Конституції України, ст.ст.16, 23, 270, 277, 1167 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій»\~ та

Outcome: dismissed