Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України 21 травня 2020 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь: суму сплаченого відшкодування у розмірі 15068 гривень 47 копійок, витрати по сплаті судового збору. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді\~Київського районного\~суду міста\~Одеси від\~09.06.2020\~року прийнято\~позовну заяву\~до розгляду\~та відкрито\~провадження по\~цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні. 08.07.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача по справі, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав недоведеності вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, за наслідком якої позивачем було виплачено страхове відшкодування іншій стороні такої пригоди. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.09.2020 року витребувано з канцелярії Київського районного суду міста Одеси для огляду в судовому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення №520/7058/16-п стосовно [PERSON] 02.11.2020 року судом було постановлено ухвалу, якою залишено без задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів від 30.10.2020 року за вх. №ЕП-12665/20. Також, 02.11.2020 року судом в судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача у залученні до участі по справі в якості третьої особи [PERSON] . В судовому засіданні 02.11.2020 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим до задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.03.2016 року о 11 годині 40 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем «Chery A21 Elara» д/н [NUMBER] , на підставі довіреності ВТМ №781374, в м. Одесі по вул. Ак. Вільямса 50А, під час руху заднім ходом не звернувся до сторонньої особи, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos» д/н [NUMBER] , який відштовхнуло на автомобіль «Subaru Legacy» д/н [NUMBER] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п визнано [PERSON] , винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП\~України.\~ Провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] , за ст. 124 КпАП України закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України. З наданих до суду доказів вбачається, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» д/н [NUMBER] , який належав на праві власності [PERSON] , яким в свою чергу цивільно-правову відповідальність, як власника наземних транспортних засобів, було застраховано в порядку обов`язкового страхування в ПрАТ «АХА Страхування» на підставі Полісу АЕ/4910583, який діяв станом на час 24.03.2016 року. Відповідно до витягу з МТСБУ, станом на день дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року, [PERSON] не було застраховано цивільно-правову відповідальність, як власника наземних транспортних засобів, перед третіми особами. Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного 24.03.2016 року ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит», вартість матеріального збитку, заподіяного власнику [PERSON] після аварійного пошкодження марки «Daewoo Lanos» д/н [NUMBER] , станом на 24.03.2016 року, дорівнює 15068,47 грн. У відповідності до ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам\~пункту 1.7\~статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Оскільки, [PERSON] не було застраховано свою цивільно-правову\~відповідальність,14.03.2017 року [PERSON] , звернувся до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування, на підставі якої позивачем 06.06.2017 року винесено Наказ №4864, яким визначену суму страхового відшкодування, яка підлягає виплаті [PERSON] , як власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року, у розмірі 15068,47 грн., яку зобов`язано фінансовому управлінню сплатити на рахунок [PERSON] . Як вбачається, МТСБУ 09.06.2017 року здійснив виплату [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 15068,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4864рв від 09.06.2017 року. У відповідності до п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1\~статті 13 цього Закону. При викладених обставинах, здійсненому страховому відшкодуванню, МТСБУ з посиланням на п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону, звернулось до суду з цим позовом до відповідача, як винної особи у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 21.05.2020 року . Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що у відповідності до положень п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов лише до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Отже МТСБУ звертаючись до суду з регресним позовом про сплату страхового відшкодування, повинно довести, що відповідач до якого заявлені вимоги визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді. Позивач на підтвердження того, що [PERSON] винний у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 24.03.2016 року, посилається на вищезазначену судом постанову Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п, яка слугувала підставою для прийняття МТСБУ рішення про виплату вищевказаного страхового відшкодування. Натомість, як встановлено судом, надана до суду копія постанови Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п не містить інформації про набрання нею законної сили. Натомість, як вбачається, 04.07.2018 року Апеляційним судом Одеської області було ухвалено постанову, якою постанову Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п скасовано, а провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП. В мотивувальній частині, Апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції про закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі ст. 38 КУпАП повинна презюмувати невинність особи в його вчиненні, у зв`язку з тим, що вина не є предметом доведення під час розгляду справи про її закриття, відповідна постанова не є документом, що підтверджує вину в установленому законом порядку. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, суд позбавлений можливості дійти висновку про наявність вини [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року. Зі змісту ст.\~62\~Конституції України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вина це обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення. Конституційний Суд України у рішенні від 22.12.2010 року по справі №23-рп/2010, дійшов висновку, що Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України) (254к/96-ВР). Конституція України (254к/96-ВР) визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України (254к/96-ВР), не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22) (254к/96-ВР); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24) (254к/96-ВР); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61) (254к/96-ВР); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) (254к/96-ВР); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (254к/96-ВР) (частина перша статті 64). Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України (254к/96-ВР) має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) (254к/96-ВР). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005) (v005p710-05). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010) (v017p710-10). Наведені конституційні засади враховуються Конституційним Судом України у процесі перевірки на відповідність Конституції України (254к/96-ВР) положень статті 14-1 (80731-10), частини шостої статті 258 Кодексу ( 80732-10 ). Отже, безпідставне визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення, може порушити її Конституційні права, які навпаки захищаються державою. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вищевикладене, проаналізувавши та надавши оцінку кожному доказу окремо, та в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вина відповідача [PERSON] у вчиненні спірної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року, відсутня, не доведена, а відтак МТСБУ за неналежних обставин було здійснено виплату страхового відшкодування [PERSON] , за наслідком чого суд доходить до висновку, що у позивача МТСБУ не виникло права на подання регресного позову до [PERSON] на відшкодування виплаченого страхового відшкодування у розмірі 15068,47 грн., а відтак у задоволенні позову МТСБУ слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed