Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.03.2020 року звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» у якому просили суд визнати недійсним кредитний договір № МФ-1771800000770, укладений 18.05.2018 року між нею та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.05.2018 року між нею та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» укладено кредитний договір № МФ-1771800000770 за умовами якого відповідач надав їй кредит в розмірі 9812,65 гривень, строком на 15 днів з 18.05.2018 року по 02.06.2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,000027% в день, що дорівнює 0,009855% річних, який позичальник зобов`язалася повернути та сплатити відсотки за користування, про що зазначено у п.1.3. даного договору. Крім того згідно з п.1.7. сторони погодили, що за період прострочення з 16 по 24 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 0,000027 % за кожен день строку надання кредиту, що дорівнює 0,009855 % річних. Згідно п.1.9 Кредитного договору, сукупна вартість кредиту у строк, визначений п.1.3. Договору складає 0,04 грн., що дорівнює 0,01% річних і включає проценту ставку за цей період користування кредитом, визначену п.1.5. та комісію за супровід кредиту, визначену п.1.8 Договору. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що відповідач навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема, не надав позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту. У зв`язку з наведеним позивач просить визнати недійсним кредитний договір №МФ-1771800000770 від 18.05.2018 року, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС». Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, зазначивши в позові про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, від представника товариства надійшов відзив на позовну заяву про визнання договору недійсним, в якому він просив розглядати справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначив, що договір відповідає вимогам встановленим ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.638 ЦК України. Крім того, вказує в відзиві на те, що кредитний договір № МФ-1771800000770 від 18.05.2018 року не підпадає під дію ані Закону України «Про захист прав споживачів», ані Закону України «Про споживче кредитування», оскільки даний договір укладався строком погашення кредиту до одного місяця. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 18.05.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» було укладено кредитний договір № МФ-1771800000770 за умовами якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 9812,65 гривень, строком на 15 днів з 18.05.2018 року по 02.06.2018 року. Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки у розмірі 0,000027 %, які сплачуються Позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначеного в п. 1.3 Договору, що дорівнює 0,009855 % річних. Відповідно до п.1.6. Кредитного договору ставка, зазначена в пункт 1.5 цього Договору, застосовується в разі відсутності прострочення виконання Позичальником зобов`язань по сплатам за цим Договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 Договору, а саме: починаючи з 25 по 45 день користування кредитом день користування кредитом, ставка, зазначена в пункті 1.5 цього Договору, не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань Позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 0,00 %, за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 0,00 % річних. Відповідно до п.1.7. Кредитного договору за період прострочення з 16 по 24 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 0,000027 % процентів за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 0,009855 % річних. Також, згідно п. 1.9. Кредитного договору, сукупна вартість кредиту у строк, визначений п.1.3. Договору - складає 0,04 грн., що дорівнює 0,01% річних і включає процентну ставку за цей період користування кредитом, визначену п. 1.5 та комісію за супровід кредиту, визначену п.1.8. Договору. [PERSON] отримала кредит на вищевказану суму, що не заперечується сторонами, тобто відповідачем виконано умови оспорюваного договору. Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р., зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання укладеного договору недійсним, свої вимоги обґрунтовує, у тому числі тим, що такий договір укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме тим, що перед його укладенням, всупереч ч.2 ст.11 Закону позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, та не ознайомлено з ризиками, що передбачає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема: про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, на час укладання договору стаття 11 даного Закону взагалі не містила частину другу, тобто посилання позивача на порушення відповідачем неіснуючої норми закону є необгрунтованими. Ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає лише застосування даного Закону до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». А згідно п.1, п.7, ч.2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», цей закон не поширюється на договори, що містять умови про споживчий кредит у формі кредитування рахунків зі строком погашення кредиту до одного місяця та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, а також кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Згідно п. 1.3 Договору [PERSON] отримала кредит строком на 15 днів, а тому на правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, не розповсюджуються приписи Закону України «Про споживче кредитування», на який посилається позивач. Твердження позивача про те, що їй не надано повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, суд розцінює критично, оскільки дані доводи спростовуються текстом договору, в якому чітко викладені умови договору, а саме розмір кредиту, строк кредитування, плата за користування грошима та відповідальність за порушення умов договору, а також вся необхідна інформація про відповідача. В зв`язку з викладеним, обґрунтування позову тією підставою, що позивача було введено в оману через неналежну інформованість, також визнається неспроможним. Щодо посилань позивача на порушення відповідачем норм Закону України «Про захист персональних даних», суд зазначає таке. Пунктом 11 частини другої статті 8 Закону України "Про захист персональних даних" (далі - Закон) передбачено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних. Зважаючи на те, що відповідно до статті 11 Закону згода є лише однією з підстав обробки персональних даних, відкликання згоди можливе лише у випадку обробки персональних даних відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону. Відповідно до статті 2 Закону згодою на обробку персональних даних є добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про її надання, а володільцем персональних даних є фізична або юридична особа, якій законом або за згодою суб`єкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом. Відтак відкликання згоди на обробку персональних даних має бути адресовано лише володільцю персональних даних. Надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України. В той же час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Як убачається з п. 6.4. [PERSON] повідомлено про її права, як суб`єкта персональних даних, визначені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», в тому числі і право на відкликання своєї згоди. Щодо вказівки в цьому пункті на те, що згода є безвідкличною, то з цього приводу слід зазначити, що відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону). Уклавши цей кредитний договір, позивач надала Кредитору свою згоду збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію - дані про неї, відомі Кредитору або третім особам у зв`язку з укладенням та виконанням договору, починаючи з моменту підписання договору та до моменту відкликання такої згоди. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № МФ-1771800000770 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, а доводи [PERSON] ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed