Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання пункту угоди недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 квітня 2008 року між нею і відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав споживчий кредит у розмірі 7 800,00 доларів США зі сплатою 24% річних строком до 25.03.2015 року. 27 червня 2012 року сторони до вищезазначеного договору уклали угоду про припинення зобов'язань, відповідно до якої сторони визначили, що позивач зобов'язаний в період з 27 червня 2012 року по 27 травня 2014 року включно сплатити відповідачу грошову суму в розмірі 6 526,15 доларів США. У пункті 4 цієї угоди сторони домовились встановити новий порядок розгляду спорів за Основним договором, всі вимоги, які виникають при виконанні Основного договору, або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Позивач зазначила, що вказаний пункт угоди обмежує її права споживача, не відповідає вимогам законодавства. До того ж пунктом 14 статті 6 Закону України "Про третейські суди" (чинним на час укладення додаткової угоди) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22 квітня 2008 року між сторонами було укладено Кредитний договір №CL35413, за яким Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 7 800,00 доларів США зі сплатою 24% річних строком до 25.03.2015 року (а.с.5-9). Згідно п. 1.3 ст. 1 Кредитного договору №CL35413 від 22 квітня 2008 року кредит може використовуватися для поточних потреб позичальника. В окремих випадках частина кредиту може бути використана для сплати винагороди кредитора згідно умов цього договору. До вищезазначеного договору між сторонами 27 червня 2012 року було укладено угоду про припинення зобов'язань, відповідно до якої сторони визначили, що позивач зобов'язаний в період з 27 червня 2012 року по 27 травня 2014 року включно сплатити відповідачу грошову суму в розмірі 6 526,15 доларів США (а.с.10-11). Пунктом 4 вказаної Угоди про припинення зобов'язань від 27.06.2012 передбачено, що сторони погодили встановити новий порядок розгляду спорів за Основним договором, всі вимоги, які виникають при виконанні Основного договору, або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» вони можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин за винятком справ, вказаних в цій статті. Проаналізувавши викладені обставини, суд приходить до висновку, що сторони добровільно на законних підставах уклали Угоду про припинення зобов'язань від 27.06.2012, де було викладено третейське застереження. Посилання позивача на п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», де зазначено, що третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин за винятком справ, вказаних в цій статті, за винятком: п. 14 справ у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не може бути визнано підставою для визнання третейського застереження недійсним, оскільки лише справи про захист прав споживачів в тому числі банківських послуг не можуть бути розглянуті третейським судом, однак, банк не є споживачем будь-яких послуг в договорі банківського кредиту, а тому він вправі захищати свої порушені права в тому числі і в третейському суді. Щодо позивача, то не дивлячись на існування третейського застереження, він не позбавлений права звернутися до суду загальної юрисдикції за захистом свого порушеного права. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейський суд самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи, а тому в разі звернення споживача до третейського суду за захистом своїх прав, третейський суд повинен буде керуватися ст. 6 п. 14 Закону України «Про третейський суд». Проаналізувавши та оцінивши вищевикладені обставини у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним з моменту укладення пункту 4 Угоди про припинення зобов'язань за Договором № CL35413 від 22 квітня 2008 року, укладеної 27 червня 2012 року між сторонами, необхідно відмовити. З огляду на вищенаведене, відповідно ст.ст. 203, 215, 627, 638 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 12, 14, 27 ЗУ «Про третейські суди» та,

Outcome: dismissed