Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

[PERSON] (по тексту [PERSON]В.) звернувся в суд із позовною заявою до Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області, Михнівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; третя особа на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай), площею 2, 30 в умовних кадастрових гектарах на території Михнівської сільської ради Ізяславського району, після смерті матері [PERSON], яка померла 16.08.2005 року. В обґрунтування позову зазначає, 16.08.2005 року померла його рідна мати [PERSON], яка на момент смерті проживала сама та була зареєстрована в [INFO]. На думку позивача, оскільки його родинні відносини з [PERSON] є підтвердженими, то має право на спадкування земельної ділянки згідно Державного акта на право колективної власності на землю ХМ №24. Позивач вказує, що спадкодавець була включена до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства КСП «Нива» під номером 835, однак за життя не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Як вважає позивач, оскільки [PERSON] була членом КСП «Нива», включена до списку громадян в додатку до Державного акта на право колективної власності на землю, то він має право в порядку спадкування на отримання права на земельну частку (пай), площею 2, 30 в умовних кадастрових гектарах на території Михнівської сільської ради Ізяславського району. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача вказав, що немає підстав для застосування строків позовної давності до вказаних правовідносин. Додатково пояснив, що спадкодавець в силу обєктивних причин не реалізувала своє право на земельну частку (пай), оскільки при видачі відповідних сертифікатів громадянам - членам КСП її було пропущено згідно переліку по списку - додатку до Державного акта на право колективної власності на землю ХМ №24, і їй не було про це відомо. В частині строків звернення позивачем з позовом поза межами строків позовної давності, зазначив, що останньому не було відомо про наявність такого права у [PERSON]. Представник позивача та позивач просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач 1 явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, відзиву не подавав, натомість надав письмову заяву щодо розгляду у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечував. Відповідач 2 явку уповноваженого представника в судове засідання також не забезпечив, відзиву не подавав, надав письмову заяву щодо розгляду у його відсутності, заперечень щодо задоволення позову не предявляв. Третя особа подав письмове пояснення, в якому просив розглянути справу без участі його представника, просив застосувати до вказаних правовідносин строки позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, які прибули в судове засідання, показання свідка [PERSON], дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Ухвалюючи судове рішення по суті заявлених вимог враховано наступне. Як встановлено судом, згідно свідоцтва про смерть серії І-БВ №013472, виданого 16.08.2005 року Михнівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області 16.08.2005 року внесено актовий запис №24 про смерть [PERSON]. Згідно довідки Михнівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області №510 від 19.06.2017 року вбачається, що [PERSON] з 20.05.1980 року до дня смерті 16.08.2005 року проживала та була зареєстрована [INFO]. Згідно рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11.09.2017 року по справі №675/1294/17 вбачається, що було встановлено факт, що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], яка померла 16.08.2005 року. У ході розгляду справи суд встановив, що [PERSON] 11.01.2018 року подав до приватного нотаріуса Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Вказана обставина, та те, що заповіт не оформлювався, а свідоцтво про право на спадщину не видавалося стверджено відповідним повідомленням нотаріуса №146/01-16 від 28.03.2018 року. Згідно листа приватного нотаріуса Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] за №20/01-16 від 11.01.2018 року позивачу було розяснено, що оскільки [PERSON] померла 16.08.2005 року та не оформила права власності на майно, правовстановлюючий документ на імя покійної особи згідно чинного законодавства не може бути виданий. Разом з тим, як встановлено з Державного акта на право колективної власності на землю ХМ №24 від 17.10.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1, виданого КСП «Нива», останньому було передано в колективну власність 2295, 9 га землі в межах згідно з планом. Згідно з додатку 1 до вказаного акта - списку громадян-членів колективного сільськогосподарського кооперативу або товариства, до нього включена була під порядковим номером 835 [PERSON]. Як зясував суд, сертифіката на право на земельну частку (пай) [PERSON] не отримувала. Разом з тим, вирішуючи питання щодо визнання за позивачем в порядку спадкування права на земельну частку (пай), після смерті матері [PERSON], яка померла 16.08.2005 року враховано також наступне. Так, за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Згідно роз'яснень, наведених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 ("Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості ) земельних ділянок власниками земельних ділянок часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Як визначає ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була включена до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського кооперативу або товариства під порядковим номером 835, що є додатком до Державного акта на право колективної власності на землю ХМ №24 від 17.10.1995 року, але за життя своїх прав на земельну частку (пай) не реалізувала. Слід відмітити, що ч. 1 ст. 257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд констатує, що з моменту смерті [PERSON], яка померла 16.08.2005 року, сплинуло понад 12 років, тобто позивач [PERSON] звернувся з позовною заявою за межами строків загальної позовної давності. На думку суду позивач не надав суду доказів щодо поважності причин пропуску ним позовної давності. Будь-яких доказів щодо відсутності обєктивної можливості отримати інформацію в межах строку загальної позовної давності щодо наявності спадкового майна після смерті [PERSON] позивач не представив. Крім того слід відмітити, що прояв звичайної необачності позивачем, а також правова необізнаність не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час відкриття спадщини позивач був повнолітнім і мав обєктивну можливість вчасно отримати правову допомогу. Показання свідка [PERSON] про те, що позивач у справі не міг знати про наявність спадкового майна після смерті його матері, суд оцінює критично, оскільки остання стверджувала тільки про те, що [PERSON] не звертався до відповідної сільської ради, депутатом якої вона являється. Інших фактів та доказів на їх підтвердження, які б свідчили про поважність причин пропущення позовної давності позивачем не надано, а судом не здобуто. Слід зазначити, що з часу виникнення у спадкодавця права на земельну частку (пай) до дня звернення спадкоємця - позивача до суду минуло понад 22 роки, при цьому сам факт розпаювання земель був загальновідомим. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Також береться до уваги й те, що Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області просило застосувати строки позовнї давності. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд виходить з практики Європейського Суду з прав людини, згідно якої застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, а також враховуючи, що з дня відкриття спадщини минуло понад 12 років, суд приходить до висновку, що вказані позивачем причини не пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини, та не є поважними, а відтак слід відмовити в задоволені позову. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed