Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, в якій просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 946,07 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNН4ТР60010860 від 31.05.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 870,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 30.11.2007 року. Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позивальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У порушення зазначених норм законодавства та умов договору відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав. У звязку з чим, за кредитним договором за період з 11.03.2011 року по 11.03.2016 року виникла заборгованість у розмірі 38 946,07 грн., яка складається з наступного: 1 906,90 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 37 039,17 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, відповідно до змісту якої просить суд розглядати справу за її відсутності та застосувати строки позовної давності. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31.05.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNН4ТР60010860. Згідно умов договору відповідач отримав кредитні кошти, у національній валюті, у розмірі 2 870,00грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 30.11.2007 року. Згідно умов укладеного кредитного договору його складовою є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років. В Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відсутній підпис [PERSON]. Відповідач не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, внаслідок чого за період з 11.03.2011 року по 11.03.2016 року виникла заборгованість у розмірі 38 946,07 грн., яка складається з наступного: 1 906,90 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 37 039,17 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до [PERSON] [PERSON] КБ «Приватбанк» звернувся до суду 18 березня 2016 року. Представником відповідача заявлено вимогу про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до заяви позичальника від 31.05.2006 року для повного розрахунку за товар, відповідачу [PERSON] надано строковий кредит у сумі 2 870,00 грн. на строк 18 місяців, по 30.11.2007 року включно. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку сплив у листопаді 2010 року, в той час як позивач звернувся з вказаним позовом до суду в березні 2016 року. Крім того, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в своїх постановах у цивільних справах № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та № 6-1926цс15 від 04.11.2015 року. З урахуванням того, що відповідачем в суді було заявлено клопотання про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що право банку на отримання суми боргу по кредитному договору від відповідача є доведеним, але таке право не підлягає захисту, у зв'язку з пропуском банком строку позовної давності.

Outcome: dismissed