Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25 серпня 2002 року у [PERSON] (Відповідач 1) та її сина [PERSON] (Відповідач 2) народилась дитина донька [PERSON]Ю,, яка доводиться їй онукою. Час від часу вона здійснювала догляд за дитиною, батьки залишали їй онуку на час роботи. Через деякий час шлюб між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було припинено, Відповідачі не підтримували жодних відносин з дитиною. У подальшому Відповідач 1 забрала дитину до себе, однак онука скаржилась Позивачу на погане поводження з нею, побиття, тощо. Тому Позивач, на підставі ст. 150, 161, 170 СК України звернулась до суду із позовом, в якому просить суд визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], разом з нею за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Глезоса, 8. Під час судового розгляду позивач та її представник підтримали позовні вимоги з мотивів, викладених у позові. Просили суд позов задовольнити, оскільки проживання дитини з бабусею буде відповідати інтересам онуки. Відповідач 1 позов не визнала, заперечували проти його задоволення, оскільки дитина має проживати з мамою. Будь-яких конфліктів з дитиною не має, вона ніколи дитину не била. Спору з батьком дитини Відповідачем 2 щодо місця проживання дитини не має, батько не заперечує проти проживання дитини з нею. Вказувала, що офіційно працевлаштована, має стабільний дохід. ЇЇ співмешканець на обліках у лікаря нарколога не перебуває, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, житлом забезпечені. Відповідач 2 позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки між ним та Відповідачем 1 не має спору щодо місця проживання дитини, т.я. дитина має проживати з мамою. Вимоги Позивача вважає не обґрунтованими та безпідставними. Представник органу опіки та піклування Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки батьки не позбавлені батьківських прав, займаються вихованням дітей, вимог про відібрання дитини від матері не предявлено, позовні вимоги безпідставні. Суд, заслухавши сторони, третю особу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, заперечення проти позову, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вважає що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Відповідач 2 [PERSON] доводиться Позивачу сином, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 7, 9). Відповідачі у справі являються батьками [PERSON], [INFO], яка за ступенем родинних звязків доводиться Позивачу рідною онукою (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що Відповідач [PERSON] працює в ПАТ «АМКР» на посаді машиніста крану металургійного виробництва (консольного) мартенівського цеху, за місцем роботи характеризується позитивно, отримує стабільну заробітну плату, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 61, 63, 66, 93, 95, 98). Також судом встановлено, що Відповідач 1 проживає з [PERSON], який працює на ПАТ «АМКР», де характеризується позитивно, отримує стабільний дохід, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має у власності житло, за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 62, 64, 65, 88-92, 99). З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON]Ю, проживає разом з матірю Відповіддачм 1 та її співмешканцем [PERSON] за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Футбольна, б. 73, який належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 96, 97). Крім того, Відповідач 1 [PERSON] зареєстрована в [INFO] по пр.-ту Металургів, б. 31, кВ. 75, разом з донькою [PERSON] 25.08.2002р.н. (а.с. 94). З характеристики на [PERSON], ученицю 6-А класу, та характеристики на сімю дитини, складених КЗШ І-ІІІ ступенів № 88 вбачається, що вихованням дитини займається Відповідач 1 (мати) та [PERSON], які відвідують батьківські збори, забезпечують дитину харчуванням, одягом, тощо (а.с. 67-69, 72). За фактичним місцем проживання дитини м. Кривий Ріг, вул. Футбольна, б. 73, складено акти обстеження житлових умов, з яких вбачається що дитина проживає в приватному одноповерховому будинку, будинок обладнаний новими меблями, санвузлом, кухнею з необхідною технікою, дитина має власну кімнату, об лаштовану усім необхідним для розвитку, навчання та відпочинку, є прибудинкова територія, подвіря, тощо (а.с. 70-71). Органом опіки та піклування надано заперечення проти позову, оскільки бабуся не наділена правом звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дитини (а.с. 52). Також судом встановлено, що спору між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, тобто батьками дитини [PERSON], не має. В обґрунтування заявлених вимог Позивачем надано характеристики, довідки про склад сімї, характеристики, докази наявності житла та доходу, (а.с. 10, 36, 37). Також з матеріалів справи вбачається, що Позивач приймала участь у вихованні онуки, за що нагороджувалась грамоти (а.с. 27-34). Судом встановлено, що між сторонами у справі виник конфлікт щодо виховання [PERSON], у звязку з чим сторони зверталась до правоохоронних органів (а.с. 40,54). Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Статтею 29 ч.2 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст.ст.\~150,\~151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Вони зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові своєї сім'ї та родини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, вони зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов'язані поважити дитину. Згідно ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України, визначено, якщо мати та батько дитини які проживають окремо не дійшли згоди щодо того з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішення спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, у судовому порядку вирішується спір щодо місця проживання дитини між батьками дитини, які не досягли згоди щодо місця проживання дитини. а не батьками та бабусею, дідом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В свою чергу Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Україною 27.02.1001 року, а саме ч. 1 ст. 3, ст. 6 встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно із ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. В свою чергу, статтею 14 цього Закону визначено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Аналогічні норми містить і стаття 9 Конвенції ООН про права дитини: "Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини". Суд враховує, що згідно ст. 51 Конституції України, статті 5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України . Згідно з ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Відповідно до ст. 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків, та мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Однак, суд зазначає, що саме батьки (ст. 151 СК України) мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, а також обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Разом з тим, дана норма не може бути застосована до спору, який передано на розгляд суду, оскільки позивач не заявляє вимог ані про позбавлення батьківських прав ані про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Крім того, Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Судом встановлено, що між сторонами у справі існує спір щодо участі у вихованні дитини, однак це не є підставою для визначення місця проживання малолітньої дитини з бабусею, а не з матір»ю, та за відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач не надала доказів необхідності розлучити дитину з матір»ю і таких не здобуто судом. Факт тимчасового її проживання з позивачем за згодою матері дитини не свідчить про наявність в даному випадку підстав для того, щоб дитина була розлучена з матір»ю. З урахуванням викладеного, позовні вимоги є безпідставними, тому не підлягають задоволенню. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд не вирішує питання про стягнення судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed