Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач - Приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» 10.08.2021 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування суми страхового відшкодування в порядку регресу, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 4290 гривень 49 копійок та витрати по сплаті судового збору в сумі 2270 гривень 00 копійок. Позивач в обґрунтування позову стверджує, що 19.11.2020 року між [PERSON] та ПАТ «HACK «ОРАНТА» був укладений договір №201921589, предметом якого є страхування цивільно-прававої відповідальності водіїв автомобіля марки «Audi Q5», реєстраційний номер [NUMBER] . 16.01.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Audi Q5», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Nissan Rogue», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Київського районного суду м.Одеси, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., тобто вчинення правопорушення, яке передбачене ст. 124 КпАП України. До ПАТ HACK «ОРАНТА» звернувся власник пошкодженого авто марки «Nissan Rogue», реєстраційний номер [NUMBER] . ПАТ «HACK «ОРАНТА» на підставі страхового акту № ОЦВ-СП-21-15- 44771/1 від 18.02.2021 року було сплачено особі потерпілій в ДТП страхове відшкодування в сумі 4 290 49 коп. Позивач стверджує, що відповідача також було притягнуто на підставі постанови Київського районного суду міста Одеси до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, а саме за перебування у алкогольному сп`янінні під час скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди. За наслідком чого, у відповідності до положень ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ПАТ « HACK «ОРАНТА», після виплати страхового відшкодування набуло права на подання регресного позову до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного сп`яніння. Позивач стверджує, що ним вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом скерування 22.03.2021 року на адресу місця мешкання боржника письмову регресну вимогу за вих. № 08-03-14/1-04/3105, з вимогою сплати вищевказану виплачену суму страхового відшкодування. Однак, через невиконання відповідачем регресної вимоги, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді\~Київського районного\~суду міста\~Одеси від\~06.09.2021\~року прийнято\~вказану позовну\~заяву до\~розгляду,\~відкрито провадження\~по цивільній\~справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 19.10.2021 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву в якій позов підтримав, просить суд розгляд справи провести за його відсутності, у разі неявки відповідача провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач зареєстрованим в місті Одесі та Одеській області не значиться. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оскільки зареєстроване місце проживання/перебування відповідача по справі не відомо, судом повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого [PERSON] вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Також, з урахуванням наявної адреси місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , судова кореспонденція (копія ухвали суду про відкриття провадження по справі, судова повістка, копія позовної заяви з додатками до неї) скеровувалась на вказану адресу місця проживання [PERSON] , яка була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. За наслідком викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.01.2021 року о 14 годині 00 хвилин в місті Одесі по проспекту Небесної Сотні, 2, сталась дорожньо-транспортна пригода між транспортними засобами «Audi Q5», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Nissan Rogue», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність водіїв транспортного засобу марки «Nissan\~Rogue»,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,станом на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована [PERSON] в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на підставі полісу №201921589, який посвідчує укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У відповідності до вказаного полісу, сума відшкодування за завдану майнову шкоду складає 130\~000,00 грн. Як вбачається, 02.02.2021 року [PERSON] , як власник транспортного засобу марки Nissan Rogue», реєстраційний номер [NUMBER] , звернулась до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з заявою про виплату страхового відшкодування, за наслідком розгляду якої позивачем було визначено суму страхового відшкодування у розмірі 4290,49 грн., що підтверджується страховим актом №ОЦВ-СП-21-15-44771/1. 23.02.2021 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було виплачено [PERSON] вказану суму страхового відшкодування у розмірі 4290,49 грн., що підтверджується платіжним дорученням №9388 від 23.02.2021 року. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ч.2\~ст. 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1\~ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Відповідно до абз. «а», «в», «ґ» п. п. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; та/або якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); та/або якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Позивач стверджує, що відповідач є винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, під час якої перебував у алкогольному сп`янінні, за наслідком чого набув право регресного відшкодування виплаченої страхової суми у відповідності до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд зазначає, що позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження перебування відповідача на час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16.01.2021 року, в стані алкогольного сп`яніння, за що передбачена адміністративна відповідальність передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП. Одночасно суд зазначає, що належним доказом підтверджуючим вищевказані обставини є постанова суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, якого також не надано до позову. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наслідком викладеного суд вважає недоведеними вимоги позивача стосовно набуття права на подання регресного позову до відповідача для відшкодування виплаченого стразового відшкодування. Разом з тим, суд зазначає, що згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих\~внаслідок дорожньо-транспортної\~пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. У відповідності до ст. 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 22 Закону встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. З урахуванням того, що між ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та учасником спірної дорожньо-транспортної пригоди - водієм транспортного засобу марки «Nissan Rogue», реєстраційний номер [NUMBER] , було укладено договір саме обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у ПАТ» НАСК «ОРАНТА» виникає право виплати страхового відшкодування власнику забезпеченого транспортного засобу, лише як потерпілій особі внаслідок такої дорожньо-транспортної пригоди, за умови наявності належних доказів на підтвердження вини іншої особи у вчиненні дтп. Відповідальність за вчинення дорожньо-транспортної пригоди передбачена ч.1 ст. 124 КУпАП. У відповідності до ч.6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Разом з тим, суд зазначає, що зі змісту ст. 62 Конституції України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вина це обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення. Конституційний Суд України у рішенні від 22.12.2010 року по справі №23-рп/2010, дійшов висновку, що Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України) (254к/96-ВР). Конституція України (254к/96-ВР) визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України (254к/96-ВР), не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22) (254к/96-ВР); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24) (254к/96-ВР); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61) (254к/96-ВР); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) (254к/96-ВР); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (254к/96-ВР) (частина перша статті 64). Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України (254к/96-ВР) має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) (254к/96-ВР). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005) (v005p710-05). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010) (v017p710-10). Наведені конституційні засади враховуються Конституційним Судом України у процесі перевірки на відповідність Конституції України (254к/96-ВР) положень статті 14-1 (80731-10), частини шостої статті 258 Кодексу ( 80732-10 ). Отже, безпідставне визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення, може порушити її Конституційні права, які навпаки захищаються державою. Так, позивачем на підтвердження вини відповідача [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16.01.2021 року не надано до суду жодного доказу. Надану копію постанови Київського районного суду міста Одеси від 10.03.2021 року по справі №947/5316/21, в якості доказу на підтвердження вини [PERSON] у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та перебування останнього на час її виникнення у стані алкогольного сп`яніння, судом не приймається, оскільки підтверджує лише притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП, як учасника дорожньо-транспортної пригоди. Інших підстав в обґрунтування позову позивачем не викладено та доказів не надано. Одночасно суд зазначає, що у відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Підстав для збору доказів за власною ініціативою в цій справі суд не вбачає. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням вище встановлених обставин, суд вважає позов Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» до [PERSON] про відшкодування суми страхового відшкодування в порядку регресу, таким, що підлягає до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed