Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності. В своєму позові вона посилалася на наступні обставини. З 03 жовтня 1995 року по 11 жовтня 2010 року позивачка [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. В період їх подружнього життя відповідачем було приватизовано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], про що свідчить ордер № 001058, Серія ЛА, виданий 6 серпня 2004р. виконавчим комітетом Петрівської селищної ради . Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від ЗО вересня 2010р. № 2-208, що набрало чинності 11 жовтня 2010р , шлюб було розірвано, питання щодо розподілу майна не вирішувалося. Однак, відповідач постійно погрожує позивачці виселенням, не визнаючи її права на спільну сумісну власність щодо даної квартири. Позивачка являється інвалідом II групи, що засвідчується довідкою МСЕК, копія якої додається. Позивачка просить визнати квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю з відповідачем - [PERSON]. Відповідач по справі позов не визнав , заперечував проти його задоволення та свої заперчення мотивував наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Так, Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України було доповнено ч. 5, якою дійсно передбачалося, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Однак, дана норма діяла з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року до моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким наведену вище частину 5 ст. 61 СК України виключено. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, тобто правовідносин з приватизації відповідачем квартири по [ADDRESS] та отримання свідоцтва про право власності на дану квартиру від 22.08.2005 р., діючим законодавством передбачалося та передбачається з 13 червня 2012 року, що майно набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду є його особистою приватною власністю. Отже, приватизована відповідачем спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності нажитою подружжям у шлюбі, як помилково вважає позивач, а є його особистою приватною власністю - одержаною в рамках приватизації часткою із державного житлового фонду згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Наведеної правової позиції притримується й ВСУ, зокрема в своїй постанові від 15 лютого 2012 року у справі 6-98цс11. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яку відповідач просить застосувати у даній справі. Між позивачем та відповідачем шлюб розірвано на підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 30 вересня 2010 року № 2-208, яке набуло законної сили 11.10.2010 року. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За наведених обставин позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності за заявленою вимогою, що є достатньою та самостійною підставою для відмови в задоволені позовних вимог. Суд, заслухавши сторони по справі , дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, встановлено, що всі докази надані, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що З 03 жовтня 1995р. по 11 жовтня 2010р. позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. В період їх подружнього життя відповідачем було приватизовано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], про що свідчить ордер № 001058, Серія ЛА, виданий 6 серпня 2004р. виконавчим комітетом Петрівської селищної ради . У відповідності до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Згідно вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 суд, вирішуючи спір між подружжям про майно, повинен встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, що підлягає поділу, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивачка просить визнати квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю з відповідачем - [PERSON], посилаючись, що в ч.2 ст.72 СК України вказано, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд України у своїй постанові від 21.12.07р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя.», а саме п.15 даної Постанови наголошує, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, ПО СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Після розірвання шлюбу з відповідачем вона і надалі продовжувала проживати у спірній квартирі, тобто порушення її права власності не відбувалось. Фактично, відповідач почав погрожувати виселенням зі спірної кватири у січні 2014 року, тобто саме тоді і відбулося порушення її права власності. З даними обставини також погоджується і суд і не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову з тих мотивів , що позивачкою пропущений строк позовної давності. Проте суд вбачає підстави для відмови в задоволенні позовної заяви із наступного. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Так, Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України було доповнено ч. 5, якою дійсно передбачалося, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Однак, дана норма діяла з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року до моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким наведену вище частину 5 ст. 61 СК України виключено. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, тобто правовідносин з приватизації відповідачем квартири по [ADDRESS] та отримання свідоцтва про право власності на дану квартиру від 22.08.2005 р., діючим законодавством передбачалося та передбачається з 13 червня 2012 року, що майно набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду є його особистою приватною власністю. Тому приватизована відповідачем спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності нажитою подружжям у шлюбі, а є його особистою приватною власністю - одержаною в рамках приватизації часткою із державного житлового фонду згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Із наданих відповідачем документів вбачається, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був набутий [PERSON] внаслідок його приватизації, що підтверджується належними та допустимими доказами, долученими до матеріалів справи. Твердження позивачки щодо то що відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. N 2482 Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 3 Закону про приватизацію передбачено способи приватизації: безоплатна передача громадянам квартир (будинків) із розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї; продаж надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Таким чином, Законом про приватизацію передбачено 2 способи переходу права власності на нерухоме майно - безоплатна передача та продаж.Тобто, в рамках безкоштовної приватизації відповідачу було надано площу у 21кв.м. Площа спільної квартири становить 36,2 кв.м. Отже, 15,2кв.м були ним отримані шляхом купівлі надлишків загальної площі квартири. Викуп надлишкової площі є по своїй правовій природі купівлею-продажем майна, оскільки одна сторона передає майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму - ст.655 ЦК України, суд взяти до уваги в межах даної справи не може оскільки суд розглядає справи не виходячи за межі позову, позивачкою по справі не наданого жодного доказу, який би підтверджував недійсність приватизації відповідачем спірного майна , тому дані посилання є припущенням та необґрунтовані. Також позивачка посилається, що за час її проживання в спірній квартирі був проведений капітальний ремонт (заміна дверей, підлог, вікна, штукатурка стін, встановлення санітарного вузла та комунікацій, душової кабіни, вентиляційної витяжки, електричного бойлера, газової плити, заміна всієї застарілої електричної мережі з установленням регулятора електричної напруги, з виведенням заземлення, наклеювання шпалер), що привело до поліпшення житлових умов, що суттєво збільшило вартість майна. При цьому на підтвердження даних посилань позивачкою також не наданого жодного доказу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонам та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рушення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, згідно з ч.І ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищезазначене позивачем посилання в позовній заяві вважаються недоведеними та необґрунтованими. Отже враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку , що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed