Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 31.08.2016 року з позовною заявою звернулась [PERSON] , а 05.09.2016 року подано уточнену позовну заяви до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в якій позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 15.11.2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», скасувати обтяження на нерухоме майно, а саме земельну ділянку [ADDRESS] , ДК «Комунстрой-1», виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження, а також зняти з арешту земельну ділянку [ADDRESS] , ДК «Комунстрой-1», накладену арештом постановами Примоського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23.10.2015 року, 04.06.2015 року, 16.04.2014 року, 25.02.2013 року. В обґрунтування позову зазначається, що 15.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, було укладено іпотечний договір на земельну ділянку [ADDRESS], що розташована на території [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0146, площею 0,100 гектара, в тому числі по угіддям 0,100 га-піски, в забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором. Позивачка в позовній заяві зазначає, що на момент укладення договору іпотеки вона не була власником земельної ділянки, переданої в іпотеку, що на її думку, не відповідає вимогам законодавства про іпотеку. У зв`язку з вищевказаним позивачка звернулась до суду. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.02.2017 року, позов задоволено. Постановою Верхового Суду від 19.06.2019 року касаційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства «УкрСиббанк» задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08.02.2017 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2019 року на підставі службової записки в.о. керівника апарату суду та автоматизованого розподілу судових справ суддя Донцов Д.Ю. прийняв справу до провадження та призначив справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2019 року залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору до участі у справі Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник відповідача у судовому засіданні 09.06.2020 року просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В судове засідання 19.08.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлялись належним чином, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Враховуючи тривалий розгляд справи та ті обставини, що судові засідання неодноразово відкладалися, адвокатом не надано належних доказів поважності причини неможливості явки в судове засідання, а також клопотань від самого відповідача до суду не надходило, тому підстав неможливості розгляд справи за наявними матеріалами не встановлено. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 31.08.2020 року. Судом встановлено, що 15.11.2007 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. Згідно з п. 1 договору предметом купівлі-продажу є земельна ділянка № [NUMBER] , що розташована на території смт Затока, Одеської області, ДК «Коммунстрой-1», кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0146, площею 0,100 гектара, в тому числі по угіддям 0,100 га-піски. 15.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, було укладено іпотечний договір в забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором на земельну ділянку, право власності на яку виникне в майбутньому. Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку [ADDRESS], що розташована на території [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0146, площею 0,100 гектара, в тому числі по угіддям 0,100 га-піски. Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту №11250986000 від 15.11.2007 року, договором про надання споживчого кредиту №11251011000 від 15.11.2007 року. Пунком 1.4 договору іпотеки передбачено, що предметом іпотеки є земельна ділянка [ADDRESS] , ДК «Коммунстрой-1», кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0146, площею 0,100 гектара, в тому числі по угіддям 0,100 га-піски. Земельна ділянка є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. 15.11.2007 року за реєстровим номером 8471, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за номером 2494556. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру, [PERSON] володіє на праві власності вказаною земельною ділянкою, підставою виникнення права власності є цивільно-правовий договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.11.2007 року, реєстровий номер 8471, державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований за №01.08.506.00170, від 12.05.2008 року (серії ЯД №952838). В позовній заяві позивач вказує, що застоводавцем при заставі майна може бути його власник, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно та зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки [PERSON] не була власником спірної земельної ділянку - об`єкту нерухомого майна, яке передавалось в іпотеку. Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції, Верховним судом визначено, що зазначаючи про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , суди попередніх інстанцій помилково пов`язували відсутність державного акта на земельну ділянку в іпотекодавця на момент укладення спірного договору іпотеки з відсутності в нього правомочностей передавати таку земельну ділянку в іпотеку. Апеляційний суд належним чином не дослідив змісту оспорюваного договору іпотеки, у пункті 1,4 якого передбачено, що земельна ділянка є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. 15 листопада 2007 року за реєстровим номером 8471, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за номером 2494556, згідно з Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі правочинів за №49624343 від 11 листопада 2007 року, наданим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. Суди зробивши висновок про невідповідність договору іпотеки вимогам статей 16, 18 Закону України «Про іпотеку», не перевірили, чи виготовила [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку на своє ім`я та чи висловлювала попередній власник [PERSON] будь-які заперечення щодо передання в іпотеку банку земельної ділянки, проданої нею за договором купівлі-продажу від 15 листопада 2007 року. Враховуючи вказані зауваження Верховного Суду, вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишилася у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Положення частини першої та другої статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) визначено, що предметом іпотеки може бути, зокрема, нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Крім цього, предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Виходячи з наведеного, законодавством закріплена можливість укладення договору іпотеки з іпотекодавцем до моменту здійснення ним дій щодо оформлення права власності на майно, що є предметом іпотеки, за умови наявності документального підтвердження підстав для набуття ним право власності на іпотечне майно у майбутньому. Правовий аналіз положень ЦК України, Закону України "Про іпотеку" дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права (Постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі №6-72 цс 13). Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.11.2007 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 12.05.2008 року серії ЯД №952838. Таким чином, суд приходить до висновку, що пред`явлений позивачем договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.11.2007 року є належним підтвердженням права на набуття [PERSON] у власність вказаної земельної ділянки, що відповідало вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку». Частинами 1-2 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом не встановлено підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки не встановлено не невідповідності вказаного договору ЦК України, ні вимогам Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004р). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 застосувала доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Основу доктрини venire contra factum proprium становить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Так, суд враховує, що позивачем за власним волевиявленням було укладено договір іпотеки від 15.11.2007 року, однак в 2016 році позивач звернулась із заявою про визнання вказаного договору недійсним, зазначаючи, що вона ніби-то не мала права на укладення такого договору оскільки не набула права власності на предмет іпотеки. Суд вважає такі дії прямим порушенням доктрини «venire contra factum proprium» та принципу добросовісності, що є неприпустимим в договірних правовідносинах та правовій державі. Відмовляючи в задоволення вимог щодо скасування обтяжень земельної ділянки, суд виходить з того, що такі вимоги є похідними від основної позовної вимоги. Враховуючи відмову у визнанні іпотечного договору недійсним, відсутні і будь-які правові підстави для скасування зареєстрованих обтяжень на земельну ділянку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed