Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що 23 вересня 2000 році уклав шлюб із [PERSON] і проживав з нею до червня 2012 року, а відповідно до рішення Алчевського міського суду Луганської області від 11 червня 2012 року (справа №2-1415/2012) шлюб було розірвано. Від шлюбу із відповідачкою мають спільну доньку - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з відповідачкою. Під час перебування в шлюбу, за наші спільні кошти була куплена квартира [ADDRESS], зазначена квартира була оформлена на відповідача, та спільну доньку по ? частині кожній. Позивач вважає вищезазначену квартиру (1/2) частка, є його із відповідачкою спільною сумісною власністю, оскільки була куплена під час шлюбу, крім того за спільно набуті кошти. Шлюбного договору з відповідачкою вони не укладали, будь-якої попередньої домовленості з поділу спільного майна не має. У зв'язку із вищенаведеним просив суд визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], як спільно набуте майно подружжя. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином на сайті http://lsm.lg.court.gov.ua/sud 415/, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач [PERSON] скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину квартири, у зв'язку з тим, що вважає що квартира була придбана ним та відповідачем за час перебування у шлюбі, у зв'язку з чим, у нього виникло право на частку квартири, що була придбана під час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно з свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданого 23.09.2000 року Алчевським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, [PERSON] та [PERSON] одружились, про що зроблено відповідний актовий запис № 476. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 05.09.2002 року Алчевським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Алчевського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народилась [INFO], про що зроблено актовий запис № 576. Батьком дитини записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням Алчевського міського суду Луганської області від 11.06.2012 року № 2-1415/2012, шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 23.09.2000 року відділом РАГС Алчевського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 476, розірваний. Відповідно до рішення Алчевського міського суду Луганської області від 11.06.2012 року у справі №2-1415/2012, з позовом про розірвання шлюбу до суду звернувся позивач [PERSON], в обґрунтування позовних вимог зазначив, що спору про поділ майна немає, у зв'язку з чим в описовій частині рішення суду зазначено обґрунтування позовних вимог, а саме: «спору про поділ майна немає». Рішення суду набрало чинності 22.06.2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. У зв'язку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауелта Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. TheU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення - остаточне). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення - остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення - остаточне). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній… справі, що набрало законної сили не доказуються, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, судом встановлено, що позивач не претендував на визнання права власності на ? частину квартири під час розірвання шлюбу, який був розірваний рішенням Алчевського міського суду Луганської області від 11.06.2012р., (рішення суду набрало чинності 22.06.2012 року), а в 16 липня 2015 року звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області із позовом про поділ майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу житлового квартири від 25.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області Кочергіним А.Є., зареєстрованого в реєстрі за №№ 4739, 4740, 4741, [PERSON], [PERSON], який діє від свого імені та від імені [PERSON] та неповнолітня [PERSON], що діє за згодою матері [PERSON] та за згодою батька [PERSON] продали, а [PERSON] та малолітня [PERSON], від імені якої діють батьки [PERSON] та [PERSON] купили двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.1. договору вищезазначена квартира переходить у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по ? частці кожній. Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів договір купівлі-продажу квартири від 25.12.2006р. приватним нотаріусом Кочергіним А.Є. до Державного реєстру правочинів. Згідно з витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно наданого комунальним підприємством «Алчевське бюро технічної інвентаризації», право власності на квартиру за [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\2 частку квартири [ADDRESS], номер запису № 9148, в книзі № 52. Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого були придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ майна шляхом визнання права власності на 1/4 частину квартири, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні сумісні кошти. Для надання особистих пояснень з цього приводу явка позивача судом була визнана обов'язковою, про що була постановлена ухвала суду, втім позивач скориставшись своїм, правом передбаченим ст. 27 ЦПК України, не з'явися до суду, а надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Окрім цього, позивачем не надані докази про те, що ? спірної квартири дійсно зареєстрована за [PERSON]. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed