Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до Головного Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та просила суд визнати за нею право власності на квартиру №12 в будинку №7, що знаходиться по вул. Святошинська, в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 19.09.2015. 12.09.2016 р. позивачка звернулася до суду із заявою про зміну підстави позову та позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно, просила суд визнати за нею право власності на квартиру №12 в будинку №7, що знаходиться по вул. Святошинська, в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області за набувальною давністю. Позовна заява обґрунтована тим, що 19.09.2015 померла мати позивачки - [PERSON], яка з 1979 року і до дня смерті проживала в [INFO]. За життя спірну квартиру [PERSON] не приватизувала, але добросовісно і безперервно нею користувалась. Зазначила, що 06.06.2015 р. [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати і на що остання за законом матиме право на користь позивачки. Позивач пояснила, що в спірною квартирою її мати добросовісно заволоділа та безперервно користувалась з 1979 року, позивачка також проживала з 1979 року, але в 2004 році, деякий час проживала в гуртожитку, який знаходиться за адресою: Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Білогородська, буд. 134, проте зі спірної квартири остаточно не виїжджала, адже в ній постійно знаходились її речі, крім того вона постійно приймала участь в її утриманні. Посилається на те, що відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Крім того, вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Враховуючи вище викладене, а також те, що позивачка є спадкоємцем [PERSON], позивачка пояснила, що бажає звернутись до суду з позовною вимогою про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, приєднавши до часу свого володіння увесь час, протягом якового нею користувалась її мати. Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивачка звернулася до суду та просила задовольнити позов, також просила проводити розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від представника відповідача надійшло клопотання, в якому він просив проводити розгляд справи без участі відповідача за наявними матеріалами та відповідно до вимог чинного законодавства України. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19 вересня 2015 року померла мати позивачки, [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-БК № 351812 від 02 жовтня 2015 року. Відповідно до заповіту, посвідченого 06 червня 2015 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, [PERSON], та зареєстрованого у реєстрі за № 440, спадкоємцем всього майна [PERSON], де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належить спадкодавцеві на день смерті і на що спадкодавець за законом матиме право, є [PERSON]. Судом встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 23.03.2016 №293/02-14/02-31 державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори [PERSON], відмолено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру №12 в будинку №7, що знаходиться по вул. Святошинська, в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності вказаного майна спадкодавцеві. Відповідно до архівної довідки №06-04/932 від 13.08.2015, виданої Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, відомча квартира [ADDRESS], надана [PERSON], працівнику Київської спец автобази 0901, зі складом сімї 6 осіб (четверо дітей), на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів від 13.111.1978 №557/4. Як вбачається з відповіді Виконавчого комітету Вишневої міської ради №3/02-2029 від 11.11.2015, інформація щодо передачі спірної квартири власність громадян у виконкомі відсутня. Згідно з інформацією, наданою КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 1169 від 13.12.2015, квартира [ADDRESS], в КП «БТІ КСРРКО» не зареєстрована, відповідно відомості щодо реєстрації права власності в БТІ відсутні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим стаття 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Позивач зазначає, що він, як спадкоємець, фактично отримав (успадкував) всі права щодо володіння та користування спірною кватирою №12 в будинку №7, що знаходиться по вул. Святошинська, в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, на підставі ст.ст. 121, 1218 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однак, при цьому текст позову не містить у собі обставин щодо визначення моменту набуття права власності позивачем на вищевказану квартиру за правилами ст. 344 ЦК, так обставин та подій які б дали можливість суду перевірити наявність сукупності обставин (тривале, добросовісне, відкрите та безперервне володіння майном як своїм власним), що давали б підстави позивачу для набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до положень ст. 344 ЦК. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Крім того, підстави звернення до суду визначає позивач, і відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Суд не може погодитися з тим, що позивач добросовісно та правомірно заволодів майном на законних підставах, оскільки позивачу достеменно було відомо, що за померлою матірю право власності на квартиру зареєстроване не було, тому у зв'язку зі смертю останньої неувійшла до складу спадкового майна. Відповідно до п. 11 Постанови Пелунуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Крім того, суд звертає увагу позивачки на те, що позивачка посилалася на те, що в 2004 році деякий час проживала в гуртожитку, який знаходиться за адресою: Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Білогородська, буд. 134, проте зі спірної квартири остаточно не виїжджала, адже в ній постійно знаходились її речі, вона постійно приймала участь в її утриманні, однак нею не було надано жодного доказу на підтвердження вищезазначеного. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог, адже позивач не надав в судових засідання належних та допустимих доказів того, що його володіння спірною квартирою є безперервним, згідно з вимогами ст.344 ЦК України, більш того квартира не належала [PERSON] (матері позивачки) на праві власності, а тому позивач не отримав права володіння та користування квартирою № 12 у будинку №7, вул. Святошинська в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області, на підставі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed