Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

[PERSON] у червні місяці 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] і Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] ; визнати право власності на житловий будинок за [PERSON] . У відповідності до положень ст.33 ЦПК України справу за позовом [PERSON] розподілено судді Київського райсуду м. Одеси Калашніковій О.І. Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 04.06.2020 року позов [PERSON] залишено без руху і надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 26.06.2020 року позов [PERSON] прийнято до провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання. На стадії підготовчого засідання вирішено клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову, витребування доказів, отримано відзив відповідача [PERSON] на позов. 18.11.2020 року суд виніс ухвалу про закриття підготовчого судового засідання і призначив розгляд справи в судовому засіданні. У зв`язку з карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), на підставі заяв представника позивача по справі неодноразово оголошувалась перерва. До початку розгляду справи по суті суд розглянув заяву представника позивача адвоката Апалькова В.В. про відвід судді Калашніковій О.І., прийняв заяву адвоката про уточнення позову, задовольнив клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, розглянув клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи і виклик свідків. В судовому засіданні представник позивача адвокат Апальков В.В. позов підтримав у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог сторона позивача стверджувала, що [PERSON] за особисті грошові кошти побудував у 2012 році житловий будинок загальною площею 249 кв.м., в тому числі житловою площею 102,6 кв.м. по [ADDRESS] , що підтверджується проектом на будівництво, квитанціями на придбання будматеріалів, договорами на виконання будівельних робіт, поясненнями свідків, про виклик яких адвокат заявив клопотання. Будинок відповідає архітектурно-будівельним нормам і правилам, що може бути підтверджене висновком будівельно-технічної експертизи. Підставою для набуття [PERSON] права власності на житловий будинок адвокат вказує ст.331 ЦК України. Оскільки позивач на законних підставах набув права приватної власності на житловий будинок загальною площею 249 кв.м., в тому числі житловою площею 102,6 кв.м. по [ADDRESS] , а державний реєстратор Іскров О.В. прийняв неправомірне рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вищевказаний будинок і провів реєстрацію права власності з порушенням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», [PERSON] вимагає скасувати запис в державному реєстрації про реєстрацію права власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] і визнати право власності на житловий будинок за ним - [PERSON] . Представник відповідача позов [PERSON] не визнав і доводив, що позов є безпідставним. Державний реєстратор Іскров О.В. до суду не з`явився, про дату, час і місце слухання справи сповіщався судом у відповідності до вимог Закону неодноразово. Суд дослідив надані сторонами докази і наведені доводи і дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу визначено « кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії відповідача були протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у правовідносинах. Рішення суду усуває спірність і в цей спосіб досягається захист прав та інтересів особи. Отже, захист прав це наслідок вирішення спору. Таким чином, наявність факту порушень з боку суб`єкта владних повноважень (якщо така є), без зазначення позивачем порушених прав, які потребують захисту, не є підставою для задоволення позову ( рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004, від 02.11.2004 р N 15-рп/2004, від 30.01.2003 року N 3-рп/2003). Судом встановлено і визнано сторонами, що на підставі договору дарування від 20.10.1992 року [PERSON] набула права власності на житловий будинок загальною житловою площею 12,7 кв.м. з надвірними спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 911 кв.м. по [ADDRESS] (а.с.25-26). В 2017 році [PERSON] звернулась до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова В.О. з питання реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і надала договір дарування від 20.10.1992 року, технічний паспорт на садибний (індивідуальний ) по [ADDRESS] житловий будинок, виготовлений ПП «ВТФ «Апекс-Ко» 20.06.2017 року, згідно з яким житловий будинок має загальну площу 249 кв.м., в тому числі житлову 102,6 кв.м. Державний реєстратор [PERSON] прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] і 23.06.2017 року вчинив відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [INFO] [PERSON] померла актовий запис про смерть, вчинений 28.01.2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.147). Заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса надала [PERSON] , на користь якої 14 січня 2020 року (а до цього24 лютого 1997 року) Мхатварі у м. Одесі. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2001 року по 2018 рік (рішення Київського райсуду м. Одеси від 22.11.2018 року про розірвання шлюбу). Позивач стверджує, що у 2012 році він самостійно і на власні грошові кошти побудував спірний житловий будинок. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , позивач обґрунтовує свої вимоги з посиланням на положення ст. 331 ЦК України, яка визначає виникнення права власності на об`єкти незавершеного будівництва і яка регламентує правовідносини сторін при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт. У даному випадку судом встановлено, право користування земельною ділянкою з 1992 року існувало у [PERSON] на підставі договору дарування і у відповідності до положень ст.30 ЗК в редакції, що діяла на момент укладання договору дарування (нині ст.120 ЗК); дозвільних документів на будівництво (або реконструкцію) спірного жилого будинку позивач не надав. Окрім того, відповідно до частини 3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до висновку про застосування норм права Верховного Суду, об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів (постанова ВС від 18.12.2019 року по справі за №916\\633\\19). Вимагаючи скасувати запис в державному реєстрації про реєстрацію права власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] , позивач стверджує, що у такий спосіб підлягає захисту його право власності на житловий будинок. Але суд не отримав будь-яких доказів того, що спірний будинок перебував у власності позивача. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed