Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: - визнати протиправним і скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер 24878508 від 29 вересня 2015 року та відповідно визнати протиправним і скасувати внесений до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 29 вересня 2015 року № 11391299 про іпотеку. - визнати протиправним і скасувати рішення приватного нотаріуса Морозової С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24878460 від 29 вересня 2015 року та відповідно визнати протиправним та скасувати внесений до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 29 вересня 2015 року № 11391260 про іпотеку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 січня 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) укладений договір про відкриття кредитної лінії № Ф1-08/58909-28, згідно з яким банк зобов`язався відкрити йому невідновлювальну кредитну лінію на умовах договору в розмірі 167 900,00 грн з оплатою за процентною ставкою 16, 5 % річних. Для забезпечення зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та банком 18 січня 2008 року укладений іпотечний договір №58909-3, відповідно до умов якого позивач передав банкові в іпотеку житловий будинок, загальною площею 89,4 кв. м, житловою площею 57 кв. м з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0643 га, за адресою [ADDRESS] . 17 вересня 2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних». У зв`язку з цим, згідно з договором від 11 лютого 2015 року № 17/4 - В про відступлення права, укладеного між банком та Державною іпотечною установою, з 17 вересня 2015 року право вимоги за кредитом перейшло до Державної іпотечної установи. 17 жовтня 2015 року позивач отримав повідомлення Державної іпотечної установи від 12 жовтня 2015 року № 7 118/11/2 про відступлення права вимоги згідно з договором про відступлення права вимоги (факторингу), та вимогу сплати 129 210,64 грн боргу, що становить подвійну суму боргу визначену судовим рішенням у справі № 159/5263/14-ц. З інформаційної довідки від 02 листопада 2017 року № 102355323 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта позивач дізнався, що 29 вересня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального кругу Морозова С.В. внесла оспорювані записи про іпотеку. Вважає дії приватного нотаріуса такими, що суперечать вимогам законодавства та порушують його права, а саме: 1) укладений між банком та Державною іпотечною установою договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 17.09.2015 року є нікчемним, як таких що порушує публічний порядок і спрямований на незаконне заволодіння майном, проте нотаріус вчинила дії на підставі нікчемного правочину. 2) всупереч вимог ст.9,10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчинила реєстраційні дії без вчинення нотаріальних дій. Внесення запису про нового іпотекодержателя до Державного реєстру речових прав, на думку позивача, становить загрозу щодо захоплення майна. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач Державна іпотечна установа проти позову заперечила, покликаючись на чинність договору відступлення прав вимоги за кредитним договором від 18 січня 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит». Крім того, відповідач клопотав про залишення позову без розгляду, оскільки постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі 159/4714/17 прийнято остаточне рішення у справі між тими самими сторонами, тим самим предметом позову та з тих самих підстав. Рух справи в суді. Позов надійшов до суду 28 серпня 2020 року. Провадження у справі відкрито 02 вересня 2020 року. Визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відзив на позовну заяву подано відповідачем 29 вересня 2010 року. Відповідь на відзив подано позивачем 05 жовтня 2020 року. Пояснень від третьої особи не надходило. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 18 січня 2008 року між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» укладений кредитний договір, згідно з яким банк зобов`язався відкрити позивачу невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності у розмірі 167 900,00 грн з оплатою за процентною ставкою 16, 5 % річних. 18 січня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та позивачем укладено іпотечний договір, згідно з яким позивач передав в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 89, 4 кв. м, житловою площею 57 кв. м та земельну ділянку площею 0, 0643 га, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . 17 вересня 2015 року постановою Національного банку України № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду процедури виведення цього банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації. 17 вересня 2015 року набрав чинності договір відступлення права вимоги № 17/4 - В, що був укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою 11 лютого 2015 року, та посвідчений нотаріусом 11 лютого 2015 року, зареєстрованим у реєстрі за № 616, у частині відступлення банком і набуття Державною іпотечною установою всіх прав вимоги за кредитним договором, іпотечним договором, договорами поруки. 29 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Морозовою С.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24878508 та 24878460, на підставі яких внесені записи до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 вересня 2015 року за №11391299 та за №11391260, в яких іпотекодержателем за іпотечним договором від 18.01.2008 року зазначений замість Банку вже відповідач - Державна іпотечна установа. 17 жовтня 2015 року позивач отримав від відповідача повідомлення про зміну кредитора на підставі договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу статті 84 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази, вправі клопотати про їх витребування судом. Позивач як підставу позову визначає вчинення приватним нотаріусом Морозовою С.В. дій на підставі нікчемного правочину - договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Проте, суду не надана належним чином завірена копію договору, не заявлено клопотання про його витребування. Суд позбавлений можливості аналізувати зміст договору, який йому не наданий. Таким чином, вимоги щодо нікчемності правочину є недоведеними. Що стосується іншої підстави позову - вчинення нотаріусом реєстраційних дій щодо обтяження нерухомого майна в частині зміни іпотекодержателя без вчинення нотаріальної дії, суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на час вчинення оскаржуваної дії) передбачено, що Нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва та під час здійснення функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, здійснює пошук у ньому відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. За змістом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час вчинення оспорюваного запису ): - обов`язковій державній реєстрації підлягає іпотека ( ст.4 Закону), - у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (ст. 9 Закону). - державна реєстрація прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальних дій проводиться одночасно з вчиненням такої дії ( ч.9 ст.15 Закону) - державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі ( ч.2 ст.19 Закону): 1) встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; 2) рішень судів, що набрали законної сили; 3) ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; 4) накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; 5) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 6) інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; 7) договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Дії реєстратора щодо внесення до реєстрів запису про обтяження деталізовані в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень в редакції постанови Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року із змінами. Так, п.63,64,73,74,75 Порядку передбачав, що під час проведення державної реєстрації іпотеки заінтересованою особою є іпотекодержатель. Державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою, зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою, анулювання та видачі нової заставної, відступлення прав за іпотечним договором або передачі заставної, видачі дубліката заставної, припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводяться з урахуванням особливостей, визначених цим Порядком. Для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначений законодавством документ, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договір, укладений у порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дублікат; 6) закон, яким встановлено заборону на користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Системний аналіз наведених норм дає суду підстави дійти висновку, що станом на 29.09.2015 року приватний нотаріус був уповноважений вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записи щодо іпотеки лише одночасно із вчиненням нотаріальної дії. Суду не надано доказів вчинення реєстраційних дій на підставі нотаріальної дії. Щодо способу захисту. За змістом ст.15, 16 Цивільного кодексу України захисту підлягає порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Позивач у позовній заяву покликається на побоювання щодо можливого заволодіння відповідачем майном, переданим в іпотеку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, відповідно до вимог наведених положень закону, а також враховуючи умови договору іпотеки, кредитор набуває право у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання основного зобов`язання. Водночас відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Набуття іпотекодержателем права власності на передане в іпотеку майно підлягає державній реєстрації. Таким чином, внесення до Державного реєстру відомостей про нового іпотекодержателя не свідчить про перехід до нього права власності на передане в іпотеку майно, а тому жодним чином не впливає на обсяг прав позивача як власника майна. Вимога позивача про скасування запису про нового іпотекодержателя не призводить до реального захисту прав позивача, тому у задоволенні позову слід відмовити. Також суд відхиляє доводи відповідача про наявність підстав для залишення позову без розгляду у зв`язку із наявності рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки у справі 159/4714/17, на яку покликається відповідач, були ті самі учасники, але сторони (позивач і відповідач) різні, тому провадження у даній справі не може бути закрито на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Outcome: dismissed