Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що їй відповідно до Свідоцтва про право власності від 16.01.2010 року, із змінами від 18.12.2014 року, належить право власності на 1/3 частину однокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до Акту державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві від 15.01.2010 року ? частина квартири була придбана нею 21.12.2009 року з прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, на виконання виконавчого листа, виданого Апеляційним судом міста Києва про стягнення 30 000 грн. на користь [PERSON], сина якого вбили за участю сина відповідача [PERSON], якому вона й належала на праві власності. Квартира є спільним майном, співвласником є відповідач [PERSON] Проживаючи у місті Києві 15 років, де має постійну роботу, вона (позивач) таким чином вирішила придбати собі особисте житло, бо втомилася його постійно орендувати та витрачати на це кошти. Крім того, передбачала перевезти із м.Луганськ сюди свою стареньку матір. Так як не було достатньо коштів купити за ринковими цінами собі окрему квартиру, вирішила здешевити собі таке придбання за рахунок купівлі у держави з прилюдних торгів арештованої частини квартири, з метою в подальшому викупити за ринковими цінами іншу частину, яка залишилася. З моменту придбання нею вказаної частини спірної квартири, відповідач, розуміючи, що в однокімнатній квартирі неможливо проживати двом окремим сім'ям, не тільки не схотів домовлятися щодо продажу їй належної йому частини квартири, але не став взагалі з нею спілкуватися як щодо продажу, так і щодо сумісного користування чи інших варіантів. Відповідач вирішив одноосібно продовжувати користуватися всією квартирою, чинить їй (позивачу) перешкоди в користування житлом, вимагав рішення суду щодо її вселення в квартиру. Після отримання такого рішення відповідач став обзивати її шахрайкою та чинити самосуд. 10.06.2013 року вона була вселена в квартиру примусово державним виконавцем. А вже 21.07.2013 року відповідач самовільно скориставшись її відсутністю, викинув з квартири її меблі та усі речі на загальний балкон та змінив замки у вхідних дверях. З того часу вона не може користуватися квартирою. У зв'язку з цим зверталася до міліції і змушена була орендувати собі інше житло спочатку для себе, а з жовтня 2014 року ще й для її матері, яку вивезла до Києва із зони АТО. В травні 2015 року на її користь було постановлено рішення суду про зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою, але на виконання рішення відповідач перешкоджав отримати ключі від квартири, з приводу чого викликалася поліція. Враховуючи такі дії відповідача, неможливість проживати їй в спірній квартирі, звернулася до суду з даним позовом і на підставі ст.364 ЦК України просить суд стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості її частки, яка згідно Звіту про проведення оцінки становить 246 297 грн. станом на 25.08.2015 року. В судовому засіданні позивач, її представники підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити та стягнути з відповідача грошову компенсацію за належну позивачу 1/3 частину спірної квартири та припинити право власності позивача на цю частку з дня отримання компенсації. Просили врахувати і те, що перед останнім судовим засіданням відповідачу пропонувалася мирова угода з іншими варіантами вирішення цього спору, яку останній не підписав її. Крім цього, просили врахувати письмову промову в дебатах, та інші письмові пояснення. Відповідач та його представник в минулих судових засіданнях позов не визнали. В даному судовому засіданні під час завершення стадії процесу - пояснень сторони позивача, представник відповідача за неналежну поведінку, перешкоджання проведення процесу головуючому, після неодноразових попереджень, відповідно до ст.92 ЦПК України, був виданий із залу судових засідань. Разом з ним покинув зал судових засідань і відповідач. Третя особа без самостійних вимог - [PERSON], який є і представником позивача по справі, і який був залучений в якості третьої особи без самостійних вимог в даному судовому засіданні за клопотанням останнього (клопотання заявлено після видалення представника відповідача із залу суду), вважав, що позовні вимоги обгрунтовані, доведені та підлягають задоволенню на підставі ст.364 ЦК України. Підтримав всі пояснення, як третя особа, які надавав як представник позивача. Вислухавши пояснення позивача, її представників, третю особу без самостійних вимог, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності відповідачу [PERSON] та його сину [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 11.06.1996 року. Вказана квартира є однокімнатною, загальна площа квартири 29,20 кв.м., жила - 17,60 кв.м. По даній справі встановлено, що син відповідача - [PERSON] згідно вироку Апеляційного суду міста Києва від 02.02.2007 року (залишений без змін відносно нього ухвалою Верховного Суду України від 10.07.2007 року) був засуджений за вчинення тяжкого злочину з відшкодуванням моральної шкоди на користь потерпілої в розмірі 10 000 грн. Крім [PERSON] засуджено було ще дві особи з стягненням і моральної шкоди, також по 10 000 грн., і моральна шкода була стягнута в солідарному порядку. На виконання даного судового рішення було видано виконавчий лист, відкрите виконавче провадження і згідно Акту державного виконавця про проведені прилюдні торги від 15.01.2010 року була реалізована ? частина квартири [ADDRESS] (спірна), що належала на праві власності засудженому [PERSON], на виконання судового рішення. Покупцем була [PERSON] (позивач по справі), якій було видане 16.01.2010 року Свідоцтво про отримання з прилюдних торгів ? частини спірної квартири на праві власності. Реалізацією ? частини спірної квартири було виконане судове рішення в цілому про стягнення моральної шкоди з трьох засуджених, серед яких і син відповідача - [PERSON], кожен з яких мав сплатити по 10 000 грн., з зазначенням в рішенні - в солідарному порядку (питання щодо правильності виконання судового рішення в такому порядку вирішувалося, перевірялося в процесі розгляду справи про визнання недійсними прилюдних торгів, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24.09.2010 року). Таким чином, з січня 2010 року власниками спірної квартири по ? частині були позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Згідно договору дарування частини квартири від 18.12.2014 року позивач [PERSON] подарувала 1/6 частину квартири [PERSON] (представнику позивача та третій особі без самостійних вимог). Враховуючи викладене, на даний час власниками спірної квартири є: відповідач [PERSON] - ? частина квартири; позивач [PERSON] - 1/3 частина квартири, третя особа без самостійних вимог [PERSON] - 1/6 частина квартири. Згідно довідки Ф-3 від 21.12.2015 року з позивачем [PERSON] зареєстрований його син [PERSON] і в суді було встановлено, що син позивача звільнився від відбування покарання і проживає разом з батьком в спірній квартирі. Встановлено, що між сторонами неприязні стосунки, кожен з них неодноразово звертався до правоохоронних органів з питань, пов'язаних із спірною квартирою. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (неподільна річ, ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. На вимоги цієї статті посилається сторона позивача в своєму позові. Згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6 - 2925 цс 15, постанова від 13.01.2016 року) - "З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар". Як зазначалося вище, спірна квартира є однокімнатна (загальна площа квартири 29,20 кв.м., жила - 17,60 кв.м.), є неподільною річчю. Першочергово квартира в цілому була придбана ще в 1996 році сім'єю і для сім'ї [PERSON] та його сина - [PERSON], з того часу відповідач зареєстрований в даній квартирі, проживає в ній. Суду не було надано жодного доказу, чи посилання на наявність такого, стосовно того, що відповідач має інше житло, має можливість сплатити позивачу кошти за належну їй на праві власності частину спірної квартири. При цьому судом враховується і те, що відповідач є пенсіонер, [INFO], його сім'я - це він та його син (останній житла вже не має), відповідач отримує пенсію, про наявність інших доходів суду доказів не надавалося. Стягнення з відповідача компенсації за частину квартири на користь позивача становитиме для відповідача надмірний тягар, і на думку суду, взагалі не є можливим, і в подальшому може потягнути за собою реалізацію належної відповідачу частини спірної квартири, що в свою чергу буде свідчити про позбавлення відповідача взагалі житла. Судом враховується і те, що позивач купуючи спірну частину квартири, знала, що в цій квартирі є інший співвласник (відповідач), який постійно проживає в цій квартирі, є людиною похилого віку; що квартира однокімнатна і що проживання в ній двом зовсім чужим сім'ям є неможливим. Враховується і те, що позивач в своєму позові зазначала, що купуючи частину спірної квартири, вона з самого початку мала намір в подальшому викупити іншу частку квартири, не цікавлячись та не враховуючи думку іншого співвласника - відповідача. Крім цього, суд не приймає до уваги пояснення сторони позивача з приводу того, що частину спірної квартири позивач придбала для проживання в ній, а в подальшому і для перевезення в неї своєї матері, що це є її єдине житло, оскільки з наданих до справи документів та пояснень слідує, що позивач в грудні 2014 року відчужила 1/6 частину спірної квартири третій особі по справі - [PERSON] шляхом укладення з останнім договору дарування; в спірній квартирі разом з відповідачем, його сином проживають третя особа та родич позивача. Судом звертається увага і на те, що в спірній квартирі окрім позивача та відповідача є ще один співвласник - третя особа [PERSON], який володіє та користується спірною квартирою, але до якого, як до співвласника, позивач не пред'являє вимоги щодо сплати матеріальної компенсації відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed