Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на приміщення літери А, група приміщень №80, загальною площею 14,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, він з 09.11.2006 року є власнгиком квартири №3 багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS], а від так є і співвласником приміщення загального користування літери А, група приміщень №80, загальною площею 14,7 кв.м., що знаходиться у вказаному багатоквартирному будинку. На початку 2016 року позивачу стало відомо про те, що ТОВ "ТОС" 21.05.2013 року, без згоди позивача, як співвласника допоміжних приміщень будинку, зареєструвало право власності на приміщення літери А, група приміщень №80, загальною площею 14,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], внаслідок чого відбулось порушення права спільної власності позивача на вказане приміщення загального користування, у зв'язку з чим останній змушений був звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири №3 багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS], з 09.11.2006 року /а.с. 11-12/. Станом на день розгляду вказаного позову, законним власником спірного приміщення (в літ.А) в групі приміщень №80 є ТОВ «ТОС», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер якого 3705237 /а.с.139/. Співвласник будинку має право спільної сумісної власності на приміщення загального користування, однак спірне приміщення №80 перебуває у приватній власності. Згідно вимог статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вимогами ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 9 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» в редакції від 19.06.2003, який набрав чинності з 01.01.2004 управитель укладає із забудовником угоду, за якою замовляє забудовнику збудувати об'єкт будівник ввести його в експлуатацію та передати об'єкти інвестування установникам цього фонду у встановлені в угоді строки та на умовах, визначених цим Законом та Правилами фонду. Забудовник зобов'язаний виконати свої зобов'язання за угодою щодо організації спорудження об'єкта будівництва та своєчасного введення його в експлуатацію незалежно від обсягу фінансування. Між ТОВ «ТОС», як довірителем, та ТОВ «ФК «Укрреставрація», як управителем, 15.11.2005 року був укладений договір доручення №50, згідно якого ТОВ «ТОС» бере участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] шляхом внесення грошових коштів (інвестування частки нежитлової площі) з метою отримання у власність 1 кімнати (кімнати персоналу + підсобні приміщення), адміністративно- офісного призначення № 10, розміщеного на першому поверсі, загальною площею 14,34 кв. м. /а.с.148-150/. 30.06.2007 року між ВАТ «Проектно-будівельний комплекс «СХІД» та ТОВ «ТОС» був підписаний акт приймання-передачі вбудованого приміщення № 80, загальною площею 15,2 кв. м., розміщеного на першому поверсі літера А за адресою: [ADDRESS]. /а.с.141/. Крім того, встановлено, що порушені позивачем питання у позовній заяві, а саме: про правомірність процедури інвестування відповідачем, про приналежність приміщення до нежитлового приміщення або до допоміжного, про правомірність реєстрації права власності за відповідачем тощо, вже розглядались судами України. Встановлені в судових рішеннях обставини не підлягають доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Зокрема, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 30.01.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22.05.2014 року, встановлено, що немає підстав для визнання не дійсним та скасування рішення про державну реєстрацію за ТОВ «ТОС» спірного об'єкта нерухомості та свідоцтва про права власності, оскільки таке право за останнім було зареєстровано на підставі чинних договорів, після сплати 100% інвестицій та вимог законодавства. Також, суд не вбачав підстав для визнання дій ТОВ ФК «Укреставрація», в частині відчуження спірного приміщення ТОВ «ТОС» неправомірними, адже останнє набуло право власності на майно відповідно до вимог договору та чинного законодавства наведеного вище. Також, згідно постанови Господарського суду м. Києва від 05.03.2015 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 17.11.2015 року, встановлено, що нежитлове приміщення (в літ. А), група приміщень № 80, площею 14,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS], не відноситься до допоміжних приміщень, а тому і не може належати співвласникам будинку. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed