Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] і знаходиться у іпотеці ТОВ «ОТП Факторинг Україна» згідно договору іпотеки № PML-800/056/2007 від 09.10.2007 року та договору відступлення права вимоги від 26.11.2010 року. Свої вимоги мотивували тим, що 09.10.2007 р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступник якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», був укладений Кредитний договір №ML-800/056/2007 про надання кредиту у розмірі 19\~300,00 дол. США. Для забезпечення повного та своєчасного виконання відповідачем [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, 09.10.2007 між. [PERSON] та позивачем був укладений Договір іпотеки PML-800/056/2007, що посвідчений у цей день приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером 2967. Предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Декабристтів, буд. 53/85. Під час підготовки до продажу Предмету іпотеки в добровільному порядку відповідно до умов Протоколу №11 бізнес керівництво ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 08.08.2017, позивачу стало відомо, що постановою б/н від 17.12.2007 р. слідчого управління ГУ УМВС в Закарпатській області накладено арешт на предмет іпотеки, що належить відповідачу [PERSON] Оскільки позивач має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог, внаслідок накладення арешту 17.12.2007 року на предмет іпотеки слідчого управління ГУ УМВС в Закарпатській області, позивач позбавлений свого права на першочергове задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, відповідно до ЗУ «Про іпотеку». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з наведених в них підстав. Крім того, зазначив, що арешт був накладений в межах кримінальної справи слідчим, але на сьогоднішній день кримінальна справа розглянута, постановлено вирок, який набув законної сили, а зазначена квартира не є предметом конфіскації. Відтак вважає, що даним арештом порушується права позивача і захист такого підлягає в межах цивільних правовідношеннях. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала проти звільнення майна з-під арешту. В судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції в Закарпатській області зазначили, що вони не є належними відповідачами по справі, оскільки арешт накладався не ними. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 09.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-800/056/2007, відповідно до якого банк надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 19\~300,00 Доларів США строком до 09.10.2021 р., зі сплатою відсотків в розмірі 15,24 % на придбання нерухомого майна. На виконання умов Кредитного договору, 29.10.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передала в забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором квартиру за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Декабристтів, буд. 53/85. Відповідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS], накладено арешт на підставі постанови б/н, 17.12.2007, СУ УМВС України у Закарпатській області. З наданих пояснень сторонами, судом встановлено, що арешт накладений в межах кримінального провадження. Так, 08.02.2013 р. Ужгородським міськрайонний судом постановлено вирок у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ч.2, 4 ст. 190, ч.3 ст. 357, ч.2,3 ст. 358 КК України, [PERSON] за ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 357, ч.3 ст. 358 КК України, [PERSON] за ч.2 ст. 190, ч.1,3 ст. 191, ст.. 357, ч.2,3 ст. 358, ч.1 ст. 366 КК України. Питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження судом у вироку не вирішувалося. Вирок звернутий до виконання. Звертаючись до суду з позовом, позивач мотивував свої вимоги тим, що накладенням арешту порушуються його права як іпотекодержателя, оскільки не мають можливості реалізувати іпотечне майно в добровільному порядку. Разом з тим, позивачем не доведено існування заборгованості відповідача перед позивачем, так само й розмір такої заборгованості, зокрема що розмір заборгованості перевищує вартість заставного майна. Іпотекодержатель не є ні власником іпотечного майна, ні його володільцем. Право володіння та користування іпотечним майном належить іпотекодавцю (ст.9 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом \~\~- \~\~у черговості їх державної реєстрації. Пунктом 1 ч.1 ст.46 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Таким чином, права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. Крім того, відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року N 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до\~статей 15,\~16 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому\~статтями 174,\~539 Кримінального процесуального кодексу України\~(далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з\~пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК\~питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому\~розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Наведене свідчить, що права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не повязані ні з правом власності не майно, ні з правом володіння ним, тому вимоги банку про звільнення майна з-під арешту на законі не ґрунтуються і є безпідставним. На підставі наведеного, та

Outcome: dismissed