Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

06.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], право власності на квартиру [ADDRESS], мотивуючи тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що оригінал документу, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] на вищевказану квартиру (договір дарування, посвідчений Єфимовою Т.І., приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області 20.09.2002 року за №6556, право власності за яким зареєстроване Ізмаїльським МБТІ 30.05.2011р. за №60м-13), відсутній. 18.09.2017 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], мотивуючи тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що документ, що посвідчує право власності спадкодавців [PERSON] або [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], право власності за яким було би зареєстроване у встановленому законом порядку, відсутній. Ухвалою суду від 27.09.2017 року прийнятий зустрічний позов [PERSON] та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, проте надала заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити та визнала зустрічні позовні вимоги [PERSON], не заперечувала проти їх задоволення, просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON], сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову [PERSON] , підтримання своїх позовних вимог за зустрічним позовом та розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №640 від 16.03.2017р. відповідно до запису у по господарській книзі виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №13 [PERSON] належить на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Станом на 14.04.1991р. двір відносився до типу - робочого. Згідно технічної документації, виготовленої КП «Ізмаїльське МБТІ» 02.11.2009р., по [ADDRESS] розташований житловий будинок, та власником вказаний [PERSON]. Дана інформація також підтверджується листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1378 від 17.10.2017 року, в якому зазначено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на об'єкт нерухомості по [ADDRESS] власником є [PERSON] на підставі довідки Старонекрасівської сільської ради №940 від 21.07.2009р., копія якої надана. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.08.1993р. [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить зокрема житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За життя спадкодавець [PERSON] 05.11.1992р. залишив заповіт, який посвідчений виконавчим комітетом Старонекрасівської сільської ради, яким у се своє майно та також, 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], та гараж, заповів [PERSON]. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] стала його дружина [PERSON], підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 23.12.1947р. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), немає. Спадкоємець за заповітом [PERSON] спадщину після батька не прийняла, оскільки разом зі спадкодавцем не проживала, в управління, володіння спадковим майном не вступила, до нотаріуса в установлений законом строк заяви про прийняття спадщини не подала. Спадкоємець за законом - дружина спадкодавця спадщину прийняла фактично, оскільки проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою та вступила в управління, володіння спадковим майном, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №640 від 16.03.2017р., але юридично своїх прав за життя не оформила. Згідно договору дарування квартири від 20.09.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу в реєстрі №6556, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №60м13 від 26.09.2002р., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області» за №57 від 19.02.2017р. [ADDRESS] перейменовано у [ADDRESS]. Дана інформація підтверджується також листом за №1378 від 17.10.2017 року та довідкою №955 від 22.05.2017р. КП «Ізмаїльське МБТІ», в яких зазначено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 20.09.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу в реєстрі №6556. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.03.2009 року, виданого Виконкомом Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON], померла [INFO]. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], який вона успадкувала після смерті чоловіка, але юридично не оформила своїх прав, та квартира [ADDRESS]. Згідно заповіту від 19.09.1997р., посвідченого виконавчим комітетом Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] заповіла усе своє майно та 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], [PERSON]. Згідно заповіту від 05.10.2007р., посвідченого Арнаут О.В., приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу, [PERSON] заповіла квартиру [ADDRESS] [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] спадщину після [PERSON] прийняли, оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, що підтверджується копіями відповідних заяв, наявних у матеріалах справи. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача та відповідача до державного нотаріуса з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, письмовими відповідями державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори №№1110/02-14, 1111/02-14 від 02.09.2017р., їм було відмовлено у зв'язку з тим, що оригінал документу, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] на вищевказану квартиру (договір дарування, посвідчений Єфимовою Т.І., приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області 20.09.2002 року за №6556, право власності за яким зареєстроване Ізмаїльським МБТІ 30.05.2011р. за №60м-13), відсутній. А також, у зв'язку з тим, що документ, що посвідчує право власності спадкодавців [PERSON] або [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], право власності за яким було би зареєстроване у встановленому законом порядку, відсутній. Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved