Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є власником 1\\2 частини домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.04.2017 року. Згідно інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова в будинку [ADDRESS] , крім постійних мешканців та власників зареєстровані громадяни [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] , і була зареєстрована в зазначеному домоволодінні та проживала там із сином зі згоди померлої матері позивача, оскільки була онукою. Проте більше як 18 років самостійно, добровільно виїхала з зазначеного домоволодіння з сином і місце їх фактичного проживання позивачу невідомо. Комунальні платежі не сплачують, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 02.09.2021 відкрито спрощене позовне провадження по справі з викликом сторін. Позивач в судове засідання з`явився, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, пояснення на позов не надала. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст. 280 ЦПК України в заочному порядку. Суд вислухавши позивача, свідків, дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] ( далі за текстом Позивач) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.04.2017 року, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою є власником 1\\2 частини домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS] . Інша 1\\2 частки домоволодіння належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 1989 року, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер № 3-7, після смерті [PERSON] . Проте, як стало відомо, відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] розпорядився своєю 1\\2 часткою домоволодіння і станом на день звернення до суду з відповідним позовом вона належить на праві спільної часткової власності з позивачем - [PERSON] (третя особа), котра зареєстрована з 16.09.2020 року за адресою зазначеного домоволодіння. Позивач з самого народження проживає в зазначеному домоволодінні, де також проживає його дружина та син. Відповідачі по справі більше п`ятнадцяти років не проживають за зазначеною адресою, особистих речей чи іншого майна, що їм належить в будинку не має. Про те, що вказані особи перебувають на обліку як зареєстровані особи позивачу стало відомо з квитанцій на оплату послуг з утримання будинку, котрі приходять на адресу позивача, оскільки саме ним та членами його сім`ї здійснюється утримання домоволодіння. 08.04.2021 року позивач звернувся до департаменту реєстрації Харківської міської ради та отримав довідку-інформацію з реєстру територіальної громади міста Харкова де серед зареєстрованих осіб зазначені [PERSON] , де зазначена дата реєстрації місця проживання як 18.12.1990 року, та [PERSON] - дата реєстрації місця проживання відсутня. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , і була зареєстрована в зазначеному домоволодінні та проживала там із сином зі згоди померлої матері позивача, оскільки була онукою. Проте більше як 18 років самостійно, добровільно виїхала з зазначеного домоволодіння і місце її фактичного проживання позивачу - невідомо. Зазначені обставини підтверджуються Актом, що підписаний сусідами на підтвердження викладених обставин та доданий до позову. Також в судовому засіданні позивачем буде заявлене відповідне клопотання про виклик свідків на підтвердження зазначених відомостей. Так, звернувшись до Центру надання адміністративних послуг з проханням зняти з реєстраційного обліку Відповідачів, було надано письмово відмову від 09.07.2021 року та роз`яснено, що відповідно до ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи можливо та здійснюється, окрім заяви особи, на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідками позивача, засвідчили той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Вказана позиція відповідає висновку, викладеному в постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. У даній справі судом встановлено, що відповідачі по справі не є членами сім`ї власника, не проживають в зазначеному будинку більше 18 років [PERSON] та більше 12 років [PERSON] , не ведуть спільне господарство з відповідачем. Жодних договорів щодо користування житловим приміщенням позивачем з відповідачами не укладалося. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Таким чином, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція викладена касаційним судом у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц. Відповідно до ст.71 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. Разом з тим, положення ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Приймаючи до уваги, що відповідачі не проживають у будинку за адресою [ADDRESS] , жилим приміщенням не користуються, будь-якої домовленості щодо користуванням житлом між сторонами не встановлено, суд вважає, що є підстави визнати відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням. Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні відповідачі суду не надали. За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved