Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротур - 7 ЛТД» (далі відповідач-1), Публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк» (далі відповідач-2), треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Тонус Мед» (далі третя особа-1), [PERSON] (далі третя особа -2) про визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки № 106-161008/1 від 16.10.2008р. та застосування наслідків недійсності правочину шляхом проведення реституції та повернення позивачу нерухомого майна - квартир [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем-2 та третьою особою -1 укладено кредитний договір № 143-031008 (далі кредитний договір). Виконання зобов'язань третьої особи було забезпечене договором іпотеки № 106-1610081 від 16.10.2008р.(договір іпотеки) укладеним між позивачем та відповідачем - 2. Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки передбачено, що цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору, а також усіх договорів про внесення змін до нього, які можуть будуть укладені до закінчення строку дії кредитного договору. За договором іпотеки позивачем було передано в іпотеку квартири [ADDRESS]. Зазначає, що укладений договір іпотеки є договором укладеним під впливом помилки, оскільки між позивачем та відповідачем-2 було досягнуто домовленостей щодо передачі іпотеку нерухомого майна для забезпечення виконання третьої особи -1 основного зобов'язання. серед цих домовленостей було надання позивачу статусу саме іпотекодавця, який передаючи в іпотеку нерухоме майно, має відповідати за порушення позичальником основного зобов'язання виключно іпотечним майном. Саме з цією метою 16.10.2008р. було укладено договір іпотеки нерухомого майна. Отже маючи домовленості з відповідачем щодо укладення договору іпотеки, враховуючи норми ЦК України, Закону України «Про іпотеку» якими регулюються іпотечні відносини, позивач був впевнений, що нерухоме майно передається ним в іпотеку, і його відповідальність перед відповідачем-2, у разі порушень з боку позичальника буде обмежуватись лише цим нерухомим майном. Проте, до договору було включено п.3.1.8 яким передбачено, що у випадку, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що було заставленим в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором недостатньо для повного задоволення вимог іпотеко держателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця. Позивач зазначає, що вказаний пункт договору суперечить домовленостям, які були досягнуті між [PERSON] та ВАТ «Єврогазбанк» щодо укладення саме договору іпотеки, оскільки позивач за умовами оскаржуваного договору тепер несе подвійну відповідальність, у разі порушення позичальником основного зобов'язання: як іпотекодавець - нерухомим майном, і як поручитель - всім іншим майном. Вказує, що волевиявлення позивача було спрямоване на укладання з відповідачем -2 виключно договору іпотеки, тому ним було отримано згоду дружини на передачу саме в іпотеку нерухомого майна. Таким чином, вказаний договір іпотеки не відповідає волевиявленню позивача та підлягає визнанню у судовому порядку недійсним. З огляду на недійсність договору іпотеки та виконання іпотекодержателем п.п.5.5.1 цього договору шляхом набуття у власність іпотечного майна, позивач просить застосувати реституцію та повернути у власність позивача іпотечне майно. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача-1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог надавши письмові заперечення. Заперечення обґрунтовані тим, що позивач свідомо уклав оспорюваний договір іпотеки, де добровільно погодився на внесення пункту 3.1.8 (щодо відповідальності за зобов'язанням всім своїм майном). При цьому відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про іпотеку» законодавець встановивши обов'язкові істотні умови, які повинен містити іпотечний договір, одночасно надає сторонам договору іпотеки право встановлювати інші умови, в тому числі щодо обсягу відповідальності іпотекодавця. Крім цього, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи-1 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа-2 у судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи положення ст.169 ЦПК України суд за згодою представників позивача та відповідача-2 вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-2 та третіх осіб. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2008р. між ВАТ «Європейський газовий банк» правонаступником якого є ПАТ «Єврогазбанк» (відповідач-2) та ТОВ «Тонус Мед» (третя особа-1) укладено кредитний договір № 143-031008, згідно якого останньому надалася невідновлювальна кредитна лінія у сумі 3000000грн. строком до 04.10.2009р. До кредитного договору вносились зміни шляхом укладення договорів від 16.01.2009р., від 05.02.2009р., від 17.09.2009р., від 04.08.2010р., від 29.04.2011р,, від 03.10.2011р.Внаслідок внесення змін розмір кредиту збільшився до 4451715 доларів США, а строк повернення коштів продовжено до 03.10.2014р. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між відповідачем-2 та позивачем було укладено договір іпотеки № 106-161008/1 від 16.10.2008р. Умовами договору іпотеки встановлено, що цей договір забезпечує вимогу іпотеко держателя, що випливає з кредитного договору № 143-031008 від 03.10.2008р., а також усіх договорів про внесення змін до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, укладеного між банком та позичальником, за умовами якого банк при виконанні позичальником певних його умов, надає позичальнику кредит у сумі 3000000грн. на визначених кредитним договором умовах. Пунктом 3.1.8. договору іпотеки передбачено, що у випадку , якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що було заставленим в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором недостатньо для повного задоволення вимог іпотеко держателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ст. 638 ч.1 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, оспорюваний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Звертаючись до суду із даним позовом, представник обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач був впевнений, що нерухоме майно передається в іпотеку, і його відповідальність перед банком, у разі порушень з боку позичальника, буде обмежуватись лише цим нерухомими майном. За таких обставин, суд прийшов до висновку що вказані обставини, а саме неправильне тлумачення п.3.1.8 договору іпотеки позивачем щодо розміру його відповідальності у разі порушення умов кредитного договору позичальником, чи внаслідок власного недбальства під час укладення вказаного договору не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Крім цього, згідно із ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки обставини стосовно того, що на момент укладення договору іпотеки позивачем неправильно сприймались фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений, як на підставу задоволення позову на яку посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки в цілому не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed