Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явились, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду клопотання про слухання справи за відсутності позивача та представника позивача. У своїй позовній заяві представник позивача зазначив, що позивач була співробітником ВАТ «Укрдіпродеревпром», яке наразі припинено. Відповідно до договору № 3 від 16.02.1971 року Дарницький фанерний завод передав у користування ВАТ «Укрдіпродеревпром»гуртожиток, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 2002 року позивач безперервно і відкрито проживає (володіє майном) у даному гуртожитку у квартирі [ADDRESS] . Позивач у повній мірі несе тягар власника, повністю утримує її, здійснює поточні та планові ремонтні роботи. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником даного гуртожитку є приватне акціонерне товариство "Фанери і плити". Гуртожиток не було передано у комунальну власність відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 року, а тому приватизація спірного майна є неможливою. У зв`язку з тим, що позивач відкрито, безперервно та добросовісно фактично володіє вищевказаною квартирою протягом 16 років та несе тягар утримання даного майна, представник позивача на підставі набувальної давності просив визнати за позивачем право власності на дану квартиру. У судове засідання представник відповідача [PERSON] не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що у зв`язку з тим, що власником спірного житлового приміщення є відповідач, а позивач має виключно право користування даним майном та достименно знав, що користується чужим майном, тому позивач не є добросовісним володільцем нерухомого майна і позовні про визнання права власності за позивачем у порядку набульної давності задоволенню не підлягають. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 16 лютого 1971 року між Дарницьким фанерним заводом та ВАТ «Укрдіпродеревпром» був укладений договір № 3, згідно якого товариству у користування для заселення одинокими працівниками згідно рішення Київського міськвиконкому № 89 від 18 січня 1971 року передано сім кімнат гуртожитку заводу за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно акту від 16 лютого 1971 року прийому передачі кімнат, кімната [ADDRESS] передавалася для заселення 2 чоловік (а.с. 10). Відповідно до відмітки у паспорті позивача вона зареєстрована у кімнаті [ADDRESS] з 29 листопада 2002 року (а.с. 16). Листом від 26 лютого 2004 року ВАТ «Укрдіпродеревпром» підтвердило, що у кімнаті [ADDRESS] проживає та зареєстрований співробітник товариства [PERSON] (а.с. 14). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 2 вересня 1993р., укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та організації орендарів підприємства Київського експериментального комбінату плитних матеріалів, будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за Приватним акціонерним товариством «Фанери та плити» (а.с. 11-12). Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. З наданих суду документів вбачається, що позивач протягом тривалого часу користується кімнатою у гуртожитку, який належить відповідачу на праві власності, був заселений у гуртожиток, як співробітник ВАТ «Укрдіпродеревпром» у законний спосіб, а отже, підстав для висновку, що він заволодів цим майном (кімнатою у гуртожитку), як чужою власністю, судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, оскільки відсутні підстави, передбачені статтею 344 ЦК України для набуття позивачем права власності за набувальною давністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Ствердження представника позивача , що позивач безперервно, відкрито та протягом 16 років проживає у спірній кімнаті, не можуть бути підставою для застосування ст. 344 ЦК України, так як зазначено вище, позивач поселився у кімнату гуртожитку, як співробітник ВАТ «Укрдіпродеревпром», відповідно до договору, укладеному між товариством та Дарницьким фанерним заводом. Крім того, позивач був поселений у кімнату гуртожитку, не як володілець, а як її користувач.

Outcome: dismissed