Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

05.05.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Відділу Державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області, третя особа - [PERSON] про визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту. Ухвалою суду від 02.06.2014 року первісних відповідачів - [PERSON], Відділ державної виконавчої служби Зміївського РУЮ замінено на належних відповідачів - ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] У якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено - [PERSON], Відділ Державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області. В обґрунтування позову [PERSON] вказав про те, що 28 серпня 2008 року він придбав автомобіль марки АЗЛК 2141, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 16.11.2007 року у [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON] 27.11.2007 року в реєстрі №912, яка дійсна до 27.11.2022 року та при свідках [PERSON], [PERSON] передав останньому грошові кошти у сумі 5000 грн. Враховуючи, що у [PERSON] на той час були відсутні кошти на зняття даного автомобілю з обліку в органах ДАІ, позивач отримав довіреність, якою [PERSON] уповноважив його керувати, розпоряджатись, відчужувати на умовах за своїм розсудом та знімати (ставити) на облік вказаний автомобіль. Після видачі довіреності позивач [PERSON] почав користуватись автомобілем і вважав його своєю власністю. При зверненні до Державтоінспекції з приводу оформлення автомобіля, з'ясувалось, що на автомобіль, як на майно [PERSON] накладений арешт державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області Прохоренко С.В. за примусовим виконанням рішення суду. Зазначає, що він зараз позбавлений можливості переоформити автомобіль та зареєструвати його на своє ім'я, але оскільки він придбав автомобіль до накладення арешту державним виконавцем та користується ним, то є власником автомобіля. З огляду на зазначене просив визнати за ним право васності на автомобіль АЗЛК 2141 та скасувати його арешт, накладений старшим державним виконавцем ВДВС Зміївського РУЮ Прохоренко С.В. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві просив позов задовольнити. [PERSON] зазначив, що передав [PERSON] кошти в рахунок оплати за автомобіль та отримав відповідну довіреність. В раховуючи, що автомобіль перебуває у його володінні на законних підставах, він набув право власності на нього Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з'явився, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності та письмові заперечення проти позову (а.с.41-43) в яких просили відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] вказуючи, що видача довіреності не створює для позивача будь-яких прав та обов'язків, що виникають з правовідношення представництва, відповідно до Глави 17 ЦК України. Автомобіль юридично належить [PERSON], а позивач використовує транспортних засіб не від свого імені, а тому заяви про передання автомобіля у його власність є безпідставними. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не з'явився в судове засідання, хоча був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, суд, враховуючи пложення ч. 2 ст. 224 ЦПК України, проводить розгляд справи за відсутність відповідача. Третя особа - [PERSON], який належним повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Під час проведення попереднього судового засідання по справі 02.06.2014 року вказав на обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення. Представник Відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області старший державний виконавець Прохоренко С.В. заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, вказуючи, що дії ВДВС Зміївського РУЮ відповідають вимогам закону. В зв'язку з тим, що на даний час боржником [PERSON] добровільно рашення суду не виконано, підстав для зняття арешту не має. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. Із змісту статей 202, 208, 626, 638, 655 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. п. 2,7, 8, 42 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілі, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - Правила державної реєстрації та обліку автомобілів) в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Для того, щоб здійснити продаж автомобіля, зняти його з обліку та перереєструвати на нового власника необхідно, щоб був відсутній арешт автомобіля чи заборона зняття його з обліку. Крім того, власник автомобіля повинен підтвердити правомірність придбання транспортних засобів зазначеними в Правилах документами, засвідченими підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою. Серед зазначених в цих Правилах документів відсутній письмовий договір, укладений між сторонами і ніким не посвідчений. Натомість вказано, що одними із таких документів можуть бути договори, в тому числі угоди, укладені на товарних біржах, та інші посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортний засіб. Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 16.11.2007 року, автомобіль АЗЛК 2141, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 1989 року випуску зареєстровано за [PERSON] ( а.с.5) Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 21.11.2007 року видав довіреність строком до 21.11.2022 року, якою уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, як власника автомобіля марки АЗЛК 2141, 1989 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] при знятті з реєстраційного обліку та відчуженні будь-яким способом зазначеного автомобіля. (а.с.8) Для чого, крім іншого, надав право представляти його інтереси, що пов'язані із вчиненням правочинів щодо користування та експлуатацією вищевказаним автомобілем, отримувати належні грошові суми належні йому за цими договорами. Відповідно до розписки від 28.08.2008 року [PERSON], який діяв від імені [PERSON], отримав від [PERSON], в присутності свідків, грошову суму в розмірі 5000 грн., в рахунок оплати договору-купівлі продажу автомобіля АЗЛК 2141 та зобов'язався оформити договір належним чином пізніше. (а.с.6) Автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, при цьому [PERSON] передав [PERSON] транспортний засіб та право на його користування та експлуатацію на підставі довіреності від 29.08.2008 року, строк дії якої - 29.08.2011 року. (а.с.7) Фактична передача транспортного засобу у володіння позивача на підставі виданої [PERSON] довіреності від 29.08.2008 року (а.с.7), що має місце у даній справі, не має наслідком набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, оскільки видача довіреності не створює будь-яких інших прав та обов'язків, крім тих, що виникають з правовідношень представництва, відповідно до Глави 17 Розділу ІV Цивільного кодексу України. Згідно зі ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач у встановленому порядку не набув права власності на спірний автомобіль, оскільки сторони у справі не виконали наведених вище вимог, встановлених діючими в Україні Правилами, яких необхідно дотримуватися при відчуженні транспортного засобу. При цьому, суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про сплату ним коштів за спірний автомобіль, як підставу для набуття права власності, оскільки дана обставина може свідчити лише про здійснення ним попередньої оплати вартості предмета договору купівлі-продажу і виконання позивачем своїх зобов'язань перед продавцем автомобіля. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] не здійснив всіх передбачених законом дії, які мають бути вчинені у зв'язку з відчуженням транспортного засобу, і тим самим не виконав свої зобов'язання стосовно передачі у власність позивача предмета купівлі-продажу у встановленому законом порядку, в зв'язку з чим, враховуючи, що в порушення вимог Пункту 7. Правил не було здійснено державну реєстрацію спірного транспортного засобу у встановлений законом строк, у суду відсутні підстави вважати, що позивач набув право власності на зазначений транспортний засіб. Дійшовши такого висновку суд звертає увагу [PERSON] на те, що на протязі всього часу з моменту передачі ним грошових коштів за спірний автомобіль та до моменту арешту автомобіля він, з метою захисту своїх прав та інтересів, мав можливість звернутися з відповідним позовом з вимогами про примусове виконання обов'язку в натурі, повернення коштів, сплачених за автомобіль, та іншими вимогами, які можуть бути заявлені згідно цивільного законодавства, але цього не зробив. Таким чином, за позивачем не можна визнати його права власності на автомобіль з підстав, визначених ст. 392 ЦК України, а тим більше застосувати положення ст. 391 ЦК України на яку зокрема посилається [PERSON] у позовній заяві. Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.10.2013 року, виданої старшим державним виконавцем Прохоренко С.В., за виконавчим листом Комінтернівського районного суду м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за договором у сумі 34300 грн. 43 коп. відкрито виконавче провадження. ( а.с.18) 17.01.2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Зміївського РУЮ прийнято рішення про арешт майна боржника - [PERSON] та заборони його відчуження, а саме транспортного засобу АЗЛК 2141, реєстраційний номер [NUMBER]. Крім того, оголошено розшук зазначеного майна - автомобілю. ( а.с.4,21) Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно роз'яснень, наданих у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.08.76 р. "Про судову практику у справах про виключення майна з опису" визначено, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян та організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Таким чином, відповідно до встановлених обставин справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спірний автомобіль слід відмовити, а також відмовити й у задоволенні позовних вимог про зняття накладеного на автомобіль арешту, оскільки ця частина позовних вимог є похідною від вимог про визнання права власності на автомобіль, які за висновком суду задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed