Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кв. [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказана квартира належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло. В спірній квартирі проживає позивач, оскільки громадяни [PERSON] та [PERSON] померли, а відповідач не проживає за вказаною адресою близько 17 років, місце його знаходження позивачу невідомо. При цьому відповідач витрат по утриманню житла не несе, комунальних послуг не сплачує, а факт реєстрації місця її проживання в квартирі створює для позивача додаткові витрати. 23.03.2021 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст.279 ЦПК України. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Строк, визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Відповідачем до суду не подано відзиву на позову заяву, при цьому останній належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді, за зареєстрованим місцем проживання останнього. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позову з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що спірна кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.10.2001, виданого Відділом приватизації Ватутінської районної Держадміністрації належить - [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [PERSON] та [PERSON] померли в 2003 та 2006 роках. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Тобто, одією з підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідач є співвласником спірної квартири за адресою [ADDRESS] . У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник майна не може бути позбавлений права користування своєю власністю в зв`язку з не проживанням в квартирі, оскільки такі вимоги суперечать положенням ст. 317 ЦК України. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Однак ні ст.71 ЖК України, яка вказує на те, що за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім"ї зберігається право на житло протягом шести місяців, ні ст. 405 ЦК України не регулює питання визнання особи, якій належить частина квартири на праві приватної власності, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Виходячи із норми ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України право власності захищається також від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Як зазначалося вище, спірна квартира належить на праві приватної власності як позивачу, так і відповідачу. Виходячи з наведеного, право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, є непорушними, тому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За власниками житло зберігається без обмежень. Абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Посилання позивача щодо сплати за відповідача комунальних послуг протягом багатьох років не є підставою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Важливий принцип для права власності закріплений у положенні ст. 13 Конституції України про те, що „власність зобов`язує", що означає, що власник повинен не лише користуватися майном, а й турбуватися про нього. Цей принцип знайшов свій подальший розвиток у ст. 322 ЦК України у якій зазначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Отже, вважається справедливим, що кожний співвласник відповідно до розміру своєї частки має брати участь у різноманітних витратах, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна. Крім того, якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від іншого співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання майна, коштів для цієї мети. З урахуванням викладеного, суд визнає вимоги позову необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed