Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з цим позовом та зазначила, що 05.10.2011 р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено правочин, який вона розцінювала як договір довічного утримання, однак, довірившись відповідачці, оформлено його було як договір купівлі-прордажу квартири [ADDRESS]. Якийсь час після укладення договору відповідач приділяла їй увагу, придбавала харчі, поповнила рахунок на телефоні, однак невдовзі заявила, щоб вона до неї не приходила та звільнила квартиру. На момент укладення договору купівлі-продажу їй було 75 років, вона перебувала під диспансерним наглядом лікаря-психіатра з приводу розладу психіки, тому не могла правильно зрозуміти природу договору. Однак купівлі-продажу квартири фактично не було, і грошей в розмірі 288000 грн., як це зазначено у договорі, вона не отримувала. Посилаючись на це, просила визнати договір купівлі-продажу від 05.10.2011 р. удаваним, визнати, що фактично між сторонами було укладено договір довічного утримання, та розірвати його. Оскільки на момент розгляду справи право власності було перереєстроване, і власником спірної квартири став син відповідача - [PERSON], останній був залучений до участі у розгляді справи в якості третьої особи. У судовому засіданні позивач підтримала позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнав та пояснив, що позивач вже намагалась оспорити в суді договір купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що в момент укладення договору не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними, однак у позові їй було відмовлено. Просив застосувати строк позовної давності. Треті особи [PERSON] та приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] у судове засідання не прибули, причину неявки не повідомили, заяви про відкладення судового засідання не подали. Вислухавши позивача, її представника - адвоката [PERSON] та представника відповідача адвоката [PERSON], заслухавши свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також дослідивши матеріали цивільної справи №357/3909/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним та встановлення факту безоплатності договору, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, на підставі такого. Відповідно до ч.1 ст.60, ч.3 ст.61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.12.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним та встановлення факту безоплатності договору, встановлено, що на момент укладення правочину позивач хоча і страждала на розлад особистості (психопатію) на фоні органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз), проте ступень цих розладів був такий, що не позбавляв її критичних здібностей та можливостей здійснювати соціальну адаптацію і не мав суттєвого впливу на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Цим же рішенням суду, яке набуло чинності, встановлено, що твердження позивачки щодо неотримання коштів за відчужену квартиру не знайшли свого підтвердження. Зазначені обставини спростовують доводи позивача щодо нерозуміння природи договору, який укладався з відповідачем. Посилання позивача на те, що відповідач деякий час після укладення правочину надавала їй продукти харчування, а вона продовжувала проживати у спірній квартирі, та показання свідків щодо цих обставин, також самі по собі про укладення договору довічного утримання не свідчать. Як пояснила позивач, примірник договору купівлі-продажу квартири знаходився у неї, однак пояснити причину, з якої вона не ознайомилась з його текстом, позивач не змогла. Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За змістом п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Доказів того, що обидві сторони умисно оформили один правочин, але між ними насправді встановились інші правовідносини, позивач суду не надала, а тому на підставі наведених норм та встановлених обставин суд у задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed