Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вище вказаним позовом. Посилались на те, що [PERSON] та [PERSON] з 1993 року перебували у трудових відносинах з КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської». зокрема [PERSON] на підставі наказу №15 о/с від 14.06.1993 року був зарахований на 2 роки на посаду головного художника та [PERSON] на підставі наказу № 16 о/с від 21.06.1993 року на 2 роки зарахована на посаду художника по моделюванню сценічних костюмів. З метою вирішення житлового питання та забезпечення сім'ї позивачів квартирою рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 01.06.1993 року №283/10 Чернівецькому обласному музично-драматичному театру ім.. О.Кобилянської дозволено використовувати під гуртожиток для проживання сімей квартиру [ADDRESS] та 13.07.1993 року театром за погодженням із головою профкому [PERSON] видано ордер №2 для вселення у вказану квартиру разом із членами сім'ї у складі трьох осіб (дружина та син). На підставі вказаного ордеру був відкритий особовий рахунок та вони посилились у вказану квартиру і зареєстрували свої місце проживання за вказаною адресою. Вказували на те, що вказана вище квартира [ADDRESS] набута у власність театром на підставі договору купівлі-продажу №9 від 16.02.1993 року, укладеного між театром та Асоціацією по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери, відповідно до якого театр придбав у Асоціації по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери вказану квартиру вартістю 1550000 карбованців та вважають вказаний договір купівлі-продажу недійсним та таким що не відповідає вимогам діючого на той час закону, посилаючись на наступні обставини. В листопаді 2013 року вони поспілкувались з громадянкою [PERSON], яка працювала на посаді головного бухгалтера театру з 01.10.1993 року по 16.10.1996 року, яка повідомила їм, що відповідач не придбавав в 1993 році квартиру [ADDRESS] та не перераховував за неї грошові кошти, оскільки театр був дотаційною комунальною установою, яка не мала власних коштів для придбання у власність об'єктів нерухомості. Окрім того, вказували на те, що оплата грошових коштів театром на виконання оспорюваного договору купівлі-продажу була здійснена на підставі платіжного доручення № 26 від 16.02.1993 року, проте існує дві копії вказаного платіжного доручення, які різняться між собою в частині цільового призначення платежу, зокрема в одному платіжному дорученні вказано, що гроші перераховуються за квартиру, а в іншому вказано, що за квартиру відповідно до договору купівлі-продажу №5 від 10.02.1993 року. Також, вважають, що ціна квартири, визначена в оспорюваному договорі не відповідає ринковим цінам, оскільки в перерахунку на гривні відповідно до курсу гривні по відношенню до карбованця згідно Указу Президента України від 25.08.1996 року №762/96 «Про грошову реформу в Україні», вартість квартири становила 17,05 грн. Вказували на те, що та обставина, що позивач є власником спірної квартири порушує їх права на житло, оскільки останній неодноразово звертався до суду з позовом про їх виселення та усунення перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням, а тому вище вказаний договір купівлі-продажу порушує їх права. Окрім того, вказували на те, що вони на протязі більш ніж 10 років володіють спірною квартирою, а тому вважають що мають право на визнання за собою права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦПК України, у зв'язку з чим, вважають, що спірну квартиру слід витребувати у відповідача з метою захисту їх права власності на неї та у зв'язку з відсутністю правових підстав здійснення відповідачем права власності відносно вказаного майна, оскільки на їх думку оспорюваний договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач набув спірну квартиру у власність є недійсним. У зв'язку з наведеним просили визнати недійсним договір №9 купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 16.02.1993 року між КП «Чернівецький обласний український музично-драматичний театр ім..О.Кобилянської» та Асоціацією по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери, визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], витребувати у відповідача вказану квартиру. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON], даючи пояснення та будучи допитані в якості свідків вказали, що вони проживали в м.Луцьку та в 1993 році між ними та відповідачем виникли трудові правовідносини у зв'язку з чим вони переїхали до м.Чернівці та з метою вирішення питання щодо місця проживання театром було видано [PERSON] та членам його сім'ї ордер на спірну квартиру. У вказаній квартирі вони проживають безперервно з 1993 року та здійснюють за нею догляд та навіть мали намір її приватизувати. На протязі останніх кількох років театр вживає заходів щодо їх примусового виселення із спірного житлового приміщення, проте вважають такі дії театру неправомірними, оскільки право власності на спірну квартиру у театру виникло з порушенням законодавства, так як зі слів їх знайомої [PERSON], яка працювала в театрі на посаді бухгалтера, в 1993 році театр не міг придбавати у власність нерухоме майно. Позовні вимоги відповідно до заяви про збільшення позовних вимог підтримали та просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги відповідно до заяви про збільшення позовних вимог підтримав, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити та вказав, що право позивачів оспорюваним договором було порушено, оскільки театр не міг виконати своїх зобов'язань за договором, а в 2002 році взагалі були сфальшовані документи щодо підстав набуття театром права власності на спірну квартиру, зокрема безпосередньо сфальшовані оспорюваний договір, а також платіжне доручення на його виконання, яке існує в двох варіантах. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказали на те, що вони є безпідставними, а доводи викладені позивачами на підтвердження позовних вимог є надуманими не відповідають дійсності та не підтвердженні доказами. Окрім того, вважають, що до вимог про визнання недійсним договір купівлі-продажу слід застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Представник третьої особи Чернівецької міської ради Осовська М.М. в судовому засіданні вказала на те, що на її думку позивачі повинні залишитись проживати у спірній квартирі, оскільки іншого житла у них немає, вони проживають в вказаній квартирі на протязі тривалого проміжку часу, здійснюють догляд за квартирою, проте на даний момент власником квартири являється відповідач, хоча їй відомо, що на підставі довідки БТІ вказана спірна квартира була прийнята у комунальну власність, проте згодом було виявлено помилку та в рішення ЧМР були внесені корективи. Вважає, що з гуманної точки зору позов слід задовольнити. Представник третьої особи Чернівецької обласної ради в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги не визнав та вказав на те, що спірна квартира по [ADDRESS] знаходиться у повному господарському віданні театру та віднесена до об'єктів спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст області у відповідності до вимог ч. 3 ст. 78 ГК України, статуту КП «Чернівецький обласний музично-драматичний театр ім.. О.Кобилянської» та рішення 2-ї сесії Чернівецької обласної ради 23 скликання від 09.07.1998 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працював в КП «Чернівецький обласний музично-драматичний театр ім.. О.Кобилянської» в період часу з 1969 року по 1997 рік та укладав спірний договір купівлі-продажу. Вказував на те, що спочатку був укладений договір, а потім переведені грошові кошти за квартиру по [ADDRESS] відповідно до платіжного доручення, а згодом було вирішено надати позивачу [PERSON] одну кімнату у вказаній квартирі в якості гуртожитку для проживання у зв'язку з чим було видано відповідний ордер. Свідок [PERSON] в судовому засідання показала, що вона працювала на посаді головного бухгалтера театру з 01.10.1993 року та їй відомо, що станом на 01.01.1994 року спірної квартири на балансі театру не було та платіжне доручення яке видавалось на підтвердження розрахунку за квартиру в якій проживають позивачі не містить необхідних реквізитів для прийняття його банком. Окрім того, їй відомо, що театр не мав права здійснювати купівлю основних засобів вартість яких перевищувала 100 рублів, а також їй відомо про факт купівлі театром квартири у 1996 році. Суд, заслухавши пояснення позивачів, їх покази в якості свідків, пояснення представників сторін, представника третьої особи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS], вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оскільки відповідачами заявлено про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових відносинах з КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської», що підтверджується копіями відповідних наказів про зарахування останніх на відповідні посади в театрі (а/с 9, 10). Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 01.06.1993 року №283/10 відповідачу дозволено використовувати квартиру [ADDRESS] під гуртожиток для проживання сімей та 13.06.1993 року позивачу [PERSON] та членам його сім'ї у складі 3-х осіб видано ордер на зайняття вказаної квартири (а/с 11,12). Як вбачається з довідки КЖРЕП №13 від 25.11.2002 року позивачі були зареєстровані у вказаній квартирі, зокрема [PERSON] та [PERSON] з 05.04.1994 року та [PERSON] з 21.12.2001 року (а/с 14). Судом встановлено, що відповідач КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської» набув право власності на підставі укладеного 16 лютого 1993 року договору купівлі продажу №9, відповідно до умов якого театр придбав у Асоціації по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери квартиру по [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,3 кв.м. в тому числі житловою 37,8 кв.м., вартістю 1550000 крб. (а/с 7). Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав, відповідачем зареєстровано право власності на спірну квартиру (а/с 32). Окрім того, відповідно до додатку №2 до рішення Чернівецької обласної ради №45-2/98 2-ї сесії 13 скликання від 09.07.1998 року, залишеного чинним рішенням Чернівецької обласної ради 7 сесії 23 скликання №37-7/99 від 06.05.1999 року спірна квартира віднесена до об'єктів спільної власності територіальних громад Чернівецької області та перебуває у господарському віданні театру (а/с 253,257). Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, в пункті 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року зазначено, що до договорів, які були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Як вбачається із матеріалів справи оспорюваний договір купівлі-продажу між театром та Асоціацією по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери укладено до 01 січня 2004 року і зобов'язання за ним повністю виконані, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР. Наведене також узгоджується зі змістом п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», згідно якого відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, відповідно до змісту позовної заяви та пояснень позивачів та їх представника в судовому засіданні, останні звернулись до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав відсутності належних доказів перерахування театром грошових коштів відповідно до умов договору та на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, а також неможливості укладення вказаної угоди театром у зв'язку з відсутністю грошових коштів, опираючись на покази свідка [PERSON] та здійснення продажу квартири за невелику суму, посилаючись на лист Управління Національного Банку України від 15.11.2013 року. Згідно ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №3 від 28 квітня 1978 року, що діяла на момент укладення оспорюваного договору, за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, судом встановлено, що відповідно до змісту оспорюваного договору Асоціація по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери передала у власність театру квартиру [ADDRESS], а театр в свою чергу зобов'язався перерахувати за вказану квартиру грошові кошти в розмірі 1550000 крб. Таким чином, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та вказані умови відповідають вимогам ст. 224 ЦК УРСР 1963 року. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS], Асоціація по будівництву житла та соціальної сфери зі своєї сторони умови договору виконала та театром було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Відповідно до положень ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи, позивачами на підтвердження своїх доводів щодо неперерахування грошових коштів театром на виконання оспорюваного договору купівлі-продажу надано дві копії платіжного доручення №26 від 16.02.1993 року, відповідно до яких театром було перераховано на рахунок Асоціації по будівництву об'єктів житла грошові кошти в розмірі 1705000 крб. та відповідно до першого варіанту платіжного доручення ціль платежу була плата за квартиру згідно договору №5 від 10.02.1993 року, а згідно другого варіанту просто вказано за квартиру (а/с 29, 30). Так, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що саме за цими платіжними дорученнями здійснювалась оплата вартості квартири відповідно до умов оспорюваного договору, оскільки останні не містять конкретних даних щодо адреси квартири, за яку здійснювалась проплата, номер договору вказаний в платіжному дорученні не відповідає номеру оспорюваного договору, а також сума вказана в платіжному дорученні відрізняється з сумою вказаною в договорі, оскільки відповідно до умов договору квартиру придбано за 15550000 крб., тоді як відповідно до платіжних доручень сума вказана 1705000 крб. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Окрім того, відповідно до положень ст. 228 ЦК УРСР 1963 року продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Так, як вбачається з умов договору сторони досягли між собою згоди щодо ціни квартири. Посилання позивачів щодо мізерної ціни за яку було здійснено продаж квартири не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо ринкових цін на нерухомість станом на 1993 рік, окрім того продаж квартири був здійснений за карбованці в 1993 році, тоді як позивачі роблять перерахунок ціни квартири з урахуванням курсу карбованців відносно гривні, який був встановлений з 02 вересня 1996 року, посилаючись на лист НБУ № 11-025/3347 від 15.11.2013 року (а/с 31). Разом з тим суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] щодо не можливості театром здійснювати купівлю нерухомого майна, оскільки [PERSON] не працювала в театрі в період укладення оспорюваного договору, що підтверджується довідкою №14 від 13.01.2014 року, відповідно до якої [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера театру з 04.10.1993 року по 16.10.1996 року, тоді як оспорюваний договір укладений 16.02.1993 року (а/с 44) Окрім того, відповідно до листа Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.. О.Кобилянської, наданого на запит суду від 11.02.2014 року, докази того, що спірна квартира перебувала на балансі театру в період з 1993 року надати не представилось можливими, оскільки відповідно до наказу Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012 року документи, які підтверджують дану обставину зберігаються на протязі 5 років (а/с 211). Таким чином, позивачами не надано належних та допустимих доказів які б стосувались договору купівлі-продажу №9 укладений 16.02.1993 року між Асоціацією по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери та Чернівецьким музично-драматичним театром ім. О.Кобилянської щодо купівлі квартири [ADDRESS] та вказували на невідповідність змісту вказаної угоди вимогам закону, не додержання встановленої форми угоди, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін договору та інших обставин які б вказували на наявність підстав для застосування положень ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, а також наявності іншого нормативного акту, умовам якого угода не відповідає. Таким чином, як наслідок також не піддягають задоволенню вимоги позивачів щодо визнання за ними права спільної сумісної власності на спірну квартиру в порядку набувальної давності та витребування майна. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Як вбачається з копії ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.07.2013 року театр звернувся до суду з позовом про виселення позивачів з спірної квартири (а/с 28). Окрім того, театр також звертався до позивачів з позовом про усунення перешкод в користування гуртожитком (спірною квартирою) шляхом їх виселення, що підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.03.2013 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 08.05.2013 року (а/с 21). Таким чином, перебіг строку необхідного для набуття права власності за набувальною давністю переривався, оскільки власник майна заявляє про своє право на здійснення права власності відносно нього, а також на усунення перешкод у здійсненні права власності, а тому незаконне володіння не може визнаватись добросовісним. Окрім того, відповідно до згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи вище викладене та

Outcome: dismissed