Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

06.06.2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 10.05.2017 року до нього потрапило звернення [PERSON] від 21.04.2017 року ,за яким відповідач звернувся до Генеральної прокуратури України зі скаргою на неправомірні та незаконні дії позивача, як керівника СП «Волноваське локомотивне депо» ПАТ «Укрзалізниця». У вказаному зверненні відповідач зазначив, що він прийшов до [PERSON] з вимогою перенести його чергову відпустку, але йому було відмовлено, натомість [PERSON] запропоновано або звільнитися з роботи або дати хабар у розмірі 1000 гривень. Стверджує, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною та вона ганьбить його особисту честь, гідність та ділову репутацію. Застосовуючи обман, відповідач намагається переконати працівників органів прокуратури та керівників Регіональної філії «Донецька залізниця» в корисливих, меркантильних злочинних мотивах його діяльності, як керівника підприємства, зокрема в тому, що він начебто вимагав грошові кошти. Тому вважає, що відповідач повинен спростувати викладені у своїй скарзі обставини, тобто вибачитись перед позивачем при свідках . Окрім того вважає, що неправомірними діями відповідача було порушено його право на повагу честі та гідності , було завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав після того як побачив скаргу та були принижені його честь та гідність. На підставі цього просить суд зобов'язати відповідача вибачитись перед ним при свідках та стягнути з відповідача грошові кошти за завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень. У судовому засідання позивач свої вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що [PERSON] звернувся до нього з проханням перенести відпустку, на що він відмовився. Після чого [PERSON] звернувся до Генеральної прокуратури України із скаргою, у якій звинуватив його у злочинній діяльності. 10.05.2017 року за дорученням Генеральної прокуратури було проведено перевірку за місцем роботи, але перевірка порушень не виявила. Відповідач у судовому засіданні просив у задовленні позову відмовити в зв"язку з безпідставністю. Оскільки він реалізував своє конституційне право на захист та звернувся до правоохоронного захисту своїх інтересів. Представник відповідача просив в судовому засіданні в задоволенні позову відмовити на підставі п.16 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 2009 року та Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року, оскільки звернення відповідача до державних органів було пов"язано зі службовою діяльністю позивача. Заслухавши учасників судового розгляду та перевіривши матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі. Статтею 10 вищевказаної Конвенції, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3,28 Конституції України). Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Положеннями ч.1 ст.297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Як роз'яснено у п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У справі зазначеної категорії позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За правилами ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. За положеннями ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] обіймає посаду начальника структурного підрозділу «Волноваське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 25.05.2017 року до Волноваського ВП ГУНП з прокуратури Волноваського району надійшла заява [PERSON] про прийняття заходів до начальника Волноваського Локомотивного депо [PERSON], який порушує норми Трудового законодавства. Вказані у зверненні факти, в межах компетенції розглянуто та перевірено комісією структурного підрозділу «Волноваське локомотивне депо», та під час перевірки порушень виявлено не було, на підставі цього складено акт відсутність в діях позивача [PERSON] порушення, на яке посилається відповідач. Таким чином, аналіз спірних правовідносин, фактичних обставин справи дає підстави вважати, що інформація направлялась відповідачем не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а для її перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами правоохоронних органів, оскільки вказував на порушення трудових прав, дане звернення не може бути розцінене ані як неправдива інформація, ані як оціночне судження. По своїй суті спірна інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, не містить фактичних даних, а є вираженням суб'єктивної думки автора стосовно дій та поведінки позивача. Крім того, позивачем не надано достовірних доказів на підтвердження завдання шкоди честі, гідності та йог ділової репутації, як начальника, та він не зазначив, яким чином викладені у зверненні факти негативно вплинули на повагу до нього особисто з боку робочого колективу та пересічних громадян. Разом з тим, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Про зазначене йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] реалізував право на звернення до органів державної влади за захистом свого права, а тому факти, викладені в заяві, не можна вважати недостовірною інформацією у розумінні ст. 277 ЦК України. Тому звернення до правоохорнних органів із скаргою не є підставою для відшкодування моральної шкоди. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed