Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини, третя особа - орган опіки та піклування Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04.10.2003 року по 27.12.2012 року. З цього часу рішенням Суворовського районного суду м.Одеси їхній шлюб розірваний. Від даного шлюбу є син - [PERSON] , [INFO] , котрий знаходився на утриманні та вихованні до [INFO] у позивачки. З цього часу відповідач забрав сина до себе на півтора місяці літніх канікул за рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11.05.2016 року (права №523/2255/16-ц) та до дня подачі позову його не повернув позивачці, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з цією позовною заявою згідно зі ст.162 Сімейного кодексу України. Як зазначено в позовній заяві, що рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11 травня 2016 року (справа №523/2255/16-ц) позовну заяву [PERSON] «Про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною», суд задовольнив частково та визначив йому способи прийняття участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , шляхом побачень п`ять разів на тиждень з понеділка по п`ятницю тривалістю 2 години, раз на місяць у вихідні забирати сина за своїм місцем проживання, спільний відпочинок половину канікул та необмежене спілкування засобами телефонного, поштового та електронного зв`язку. В позовній заяві позивачка вказує, що вона не перешкоджає [PERSON] у вихованні та спілкуванні з сином. Згідно рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 січня 2012 року (справа №1527/2-6100/11) [PERSON] , [INFO] повинен платити аліменти на утримання н [PERSON] , [INFO] , на корись позивачки по ј частині з усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з 10.11.2011 року, але [PERSON] аліменти на утримання сина платить нерегулярно, згідно довідки Державної виконавчої служби Малиновського району м.Одеси та довідки Ананьївського відділу державної виконавчої служби заборгованість по аліментам станом на 01.09.2017 року становить 21502 грн. 35 коп., а неустойка за прострочення сплати аліментів складає 6548 грн. 77 коп. Позивачка вказує, що з цього приводу вона звернулася до суду «про стягнення заборгованості по виплаті аліментів згідно виконавчого листа та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за окремою позовною заявою». При цьому, позивачка вказує, що відповідач звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом «Про визначення місця проживання дитини та витребування дитини», щоб не платити заборгованість по аліментам та неустойку. Позивачка звертає увагу суду в позовній заяві на те, що згідно ст.162 Сімейного кодексу України, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, від за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. З позовної заяви вбачається, що позивачка працює, має стабільний заробіток, забезпечує сина матеріально та займається його вихованням, розвитком, навчанням. А також позивачка бажає проживати зі своїм сином єдиною родиною, займатися його вихованням, піклуватися про нього, займатися навчанням, оздоровленням, проводити разом відпочинок, формувати його світогляд. Шкідливих звичок не має, забезпечена житлом, на обліку ніде не значиться. Ухвалою судді Ананьївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2017 року у справі було відкрито провадження (а.с.24). При цьому, 19 грудня 2017 року головуючим суддею у справі за клопотанням відповідача [PERSON] було зупинено провадження у справі (а.с.55). З матеріалів справи та саме з ухвали суду від 19 грудня 2017 року вбачається, що відповідач мотивував своє клопотання про зупинення провадження тим, що на той час на розгляді в Приморському районному суді м.Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: територіальний відділ служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі м.Одеси, про визначення місця проживання та витребування дитини, яка, безпосередньо пов`язана з розглядом цивільної справи, що знаходиться в Ананьївському районному суді Одеської області, оскільки стосується одного і того ж предмету спору, що унеможливлює її розгляд до вирішення питання по суті, а в подальшому рішення Приморського районного суду м.Одеси може виключити розгляд вказаної цивільної справи. В подальшому 30 березня 2020 року було поновлено провадження у справі по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини, третя особа - орган опіки та піклування Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, про що було головуючим суддею у справі постановлено відповідну ухвалу (а.с.64). 02 червня 2020 року після проведення всіх завдань підготовчого провадження визначених ст.189 ЦПК України, головуючим було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у праві та призначено справу до розгляду по суті на 09 липня 2020 року (а.с.83-84). У судове засідання 09 липня 2020 року позивачка [PERSON] не з`явилася. Проте, суд бере до уваги письмову заява позивачки від 02 червня 2020 року, яка міститься в матеріалах справи, в якій вона зазначає, що просить справу розглядати у її відсутність, на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити позов (а.с.80). Відповідач [PERSON] у судове засідання 09 липня 2020 року не з`явився. При цьому, в матеріалах справи міститься письмова заява відповідача від 02 червня 2020 року, в якій він просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, тому просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.78). Представник третьої особи - органу опіки та піклування Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області Платонов С.І., який діє на підставі довіреності від 20 січня 2020 року (а.с.76) у судове засідання 09 липня 2020 року також не з`явився, про дату, час та місце проведення якого був повідомлений належним чином (а.с.86). Причини своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв та клопотань н адресу суду від нього не надходило. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяви позивача та відповідача в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що в задоволенні даного позову слід відмовити з наступних підстав. Так, при розгляді справи встановлено: Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Одеса, та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого11 грудня 2015 року Суворовським РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.6-7). З позовної заяви вбачається, що позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заяви про відібрання дитини. Так, частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживаючий за адресою: [ADDRESS] . Частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Третьою особою у справі є Орган опіки та піклування Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 04057058, розташований за адресою: Одеська обл., м.Ананьїв, вул.Незалежності, 51. Судом встановлено, що позивачка та відповідач мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 23 березня 2012 року повторно Виконавчим комітетом Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області (а.с.8). Відповідно до копії рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 січня 2012 року було присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно (а.с.9). Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України№3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Приписами частини 5 статті 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Матеріали справи не містять також письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, який виник між сторонами. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали суду 19 грудня 2017 року цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини, третя особа - орган опіки та піклування Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області була зупинена за клопотання відповідача. Клопотання відповідача було мотивоване тим, що на розгляді у Приморському районному суді м.Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: територіальний відділ служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі м.Одеси, про визначення місця проживання та витребування дитини, котра безпосередньо пов`язана з розглядом даної цивільної справи, оскільки стосується одного і того ж предмету спору. Проте, матеріали справи містять копію рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 грудня 2018 року по цивільній справі №522/1574/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи - Територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради, Відділу у справах дітей Суворовської рай адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дитини та витребування дитини, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи - територіальний відділ служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі м.Одеси про позбавлення батьківських прав (а.с.60-63). З вищевказаної копії рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 грудня 2018 року вбачається, що неповнолітньому сину позивачки та відповідача [PERSON] , [INFO] , було визначено місце проживання разом з батьком [PERSON] за адресою: Одеська область, Ананьївський район, с.Гандрабури. При цьому, вказане рішення суду набрало законної сили 22 січня 2019 року (а.с.60-63). При цьому, позивачка в позовній заяві посилається на приписи визначені статтею 162 СК України. Приписами, частини 2 статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно ч.2 ст.163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Сам по собі факт проживання дитини на підставі рішення Приморського районного суда м.Одеса від 10 грудня 2018 року по цивільній справі №522/1574/17, яким [PERSON] , [INFO] , було визначено місце проживання разом з батьком [PERSON] , спростовує твердження позивачки про незаконність перебування та проживання дитини у батька, будь яких інших виключних обставин для закріплення такого проживання дитини з батьком та розлучення із своєю матір`ю в ході розгляду справи не встановлено, факт утримання відповідачем дитини не на підставі закону або рішення суду не доведено. При цьому, в ході розгляду справи позивачем не надано доказів про наявність виняткових обставин, передбачених ч.2 ст.161, ч.1 ст.162 СК України для відібрання малолітньої дитини від батька. Суд вважає за необхідне зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повної гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5частини першої статті 164цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Згідно з п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що позивачка не надала доказів, які б підтвердили, що батько дитини не виявляв би щодо неї батьківського піклування; ухилялася би від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводилася з дитиною; був би хронічним алкоголіком або наркоманом; вдавалася б до будь-яких видів експлуатації дитини, примушувала її до жебракування та бродяжництва, не надано доказів і щодо того, що залишення дитини з батьком є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, чи будь-яких інших доказів, які б свідчили про необхідність розлучення дитини з батьком, у зв`язку з чим в задоволенні позовної вимоги позивачки про відібрання дитини від батька слід відмовити. Що стосується судових витрат пов`язаних зі сплатою позивачкою судового збору, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.2 ч. 2 ст.141 України, що у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed