Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

06 січня 2016 року ухвалою Харківського районного суду Харківської області роз'єднано в самостійні провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, та позовній вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області, про визнання права власності за набувальною давністю. Відтак, після роз'єднання позовних вимог сформована окрема справа з присвоєнням окремого номеру. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 січня 2016 року суддею Березовською І.В. справу прийнято до свого провадження та відповідно призначено слухання справи. 28 січня 2016 року представником позивача [PERSON] надано до суду уточнену позовну заяву та заяву про забезпечення позову у даній справі одночасно із заявою про відстрочення сплати судового збору. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року заяву представника позивача [PERSON] про відстрочення сплати судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову задоволено повністю. Відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - задоволено. Накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 08 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., р. № 3912, договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 08 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., р. №3910. Накладено арешт на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. В подальшому, на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2016 року за результатами розгляду апеляційної скарги представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року, апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року в частині накладення арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], - скасовано. Відмовлено представнику [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони відчуження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. В іншій частині ухвалу суду залишити без змін. 29 березня 2016 року представником позивача [PERSON] надано до заяву про забезпечення позову у даній справі одночасно із заявою про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року представнику позивача [PERSON] в задоволенні клопотанні щодо звільнення від сплати судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову - відмовлено. Заяву представника позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову - залишено без руху. Повідомлено представника позивача [PERSON] про необхідність виправити зазначені недоліки заяви про забезпечення позову в строк п'ять днів з дня отримання ним копії вказаної ухвали. 05 квітня 2016 року представником позивача [PERSON] надано до заяву про забезпечення позову у даній справі одночасно із заявою про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року заяву [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - задоволено частково. Заборонено відчуження земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON]. Заборонено проведення будівельних робіт на земельній ділянці, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON]. В решті заяви про забезпечення позову - відмовлено. В подальшому, на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року за результатами розгляду апеляційної скарги представника [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року, апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] - задоволено. Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2016 року - скасовано. У задоволенні заяви представника [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку недійсними - відмовлено. 07 липня 2016 року ухвалою Харківського районного суду Харківської області заява представника позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову та уточнена позовна заява [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку, повернені представнику позивача. 23 лютого 2017 року згідно з ухвалою Харківського районного суду Харківської області заяву [PERSON] та її представника [PERSON] про відвід судді Березовської Ірини Валеріївни в розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, - задоволено. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 лютого 2017 року, поточна справа надійшла у провадження судді Шинкарчука Ярослава Анатолійовича. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року справу прийнято до свого провадження та відповідно призначено слухання справи. 21 березня 2017 року представником позивача [PERSON] надано до уточнену позовну заяву. 27 березня 2017 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду із заявою про забезпечення позову. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 березня 2017 року повернено представнику позивача [PERSON] - [PERSON] заяву про забезпечення позову у даній цивільній справі. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 червня 2017 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (адреса: 61019, сел. Пісочин, вул.Надії, 15) належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. 30 серпня 2017 року представником позивача [PERSON] остаточно уточнено позовні вимоги. Так, на підставі статей 203, 230, 232 ЦК України представник позивача просить визнати недійсними два договори від 19 червня 2015 року купівлі-продажу 99/100 та 1/100 частин житлового будинку, розміщеного за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] в присутності приватного нотаріуса Остапенко Є.М. незаконно уклали договір купівлі-продажу 99/100 частин житлового будинку та договір купівлі-продажу 1/100 частин житлового будинку, розміщеного за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.9 обох договорів «У житловому будинку, частина якого є предметом цього договору на момент його укладення зареєстрованих осіб немає». Але на момент укладення цих договорів за вказаною адресою були зареєстровані та постійно проживали [PERSON] з 1993 року (зареєстрована 29.01.1996) та її неповнолітня дочка [PERSON], після народження (зареєстрована 14.03.2012). Укладаючи договір, «продавець» [PERSON] порушив чинне законодавство, та ввів в оману нотаріуса, надавши йому недостовірну інформацію щодо відсутності зареєстрованих осіб в даному будинку, так як інформація, викладена в п.9 договору не відповідає дійсності, і спростовується доказами. [PERSON] на час укладення договору знав, що [PERSON] та [PERSON] проживають за даною адресою. Представник зазначає, що вказане є суттєвою обставиною, та є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, так як Відповідачем було порушено вимоги статей 203, 230, 232 ЦК України. Дані договори суттєво плинули на права [PERSON] та її неповнолітньої дочки [PERSON], позбавивши її в правах на проживання та оспорювання права власності. В судовому засіданні позивач у даній справі - [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Наполягали на невідповідності нормам чинного законодавства оспорюваних договорі, які підлягають скасуванню в судовому порядку. Відповідач - [PERSON] в судове засідання повідомлений про час, дату та місце розгляду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позову заяву та заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надавав. Відповідач - [PERSON] в судове засідання повідомлена про час, дату та місце розгляду не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позову заяву та заяв про розгляд справи у її відсутність до суду не надавала. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засідання проти задоволення позовної заяви заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа - [PERSON], в судове засідання повідомлена про час, дату та місце розгляду не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи - Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, в судове засідання повідомлений про час, дату та місце розгляду не з'явився. В матеріалах справи міститься заява за підписом Безлюдівського селищного голови Кузьмінова М.М., в якій зазначено, що питання викладені у позові селищна рада просить розглядати у відсутність їх представника за наявними в матеріалах справи доказами. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., в судове засідання повідомлений про час, дату та місце розгляду не з'явився. При цьому, раніше, а саме, 19 вересня 2017 року від нього до суду надійшла заява, в якій ним зазначено, що він просить розглядати справу у його відсутність. Представник третьої особи - служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації в судове засідання повідомлений про час, дату та місце розгляду не з'явився. В матеріалах справи міститься заява за підписом представника Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Нечипоренко Ю.С., з якої вбачається, що у зв'язку з досягненням [PERSON] повноліття, просять розглядати дану справу без участі представника служби у справах дітей. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши приведені обґрунтування та докази у їх сукупності, приходить до наступного. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, а також обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК). Судом встановлено, що 19 червня 2015 року між [PERSON], від імені та в інтересах якого діяла [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 99/100 часток житлового будинку [ADDRESS]. Крім того, 19 червня 2015 року між [PERSON], від імені та в інтересах якого діяла [PERSON] та [PERSON] укладений був договір купівлі-продажу 1/100 частки житлового будинку [ADDRESS]. Дослідивши договори купівлі-продажу встановлено, що спірний житловий будинок належав [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2000 року, зареєстрованого Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації 05 вересня 2000 року та записано в реєстрову книгу за №7, право власності зареєстровано на підставі Витягу з Державного реєстру на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №39356153, сформованого 19 червня 2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 662106963251. В пункті 9 вищезазначених договорів зазначено, що у житловому будинку, частина якого є предметом цього договору на момент його укладення зареєстрованих осіб не має, що підтверджується відомостями, виданими 10 червня 2015 року Виконавчим комітетом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області за №485. Натомість, як наполягає позивач та представник позивача, що також підтверджено доказами, на час укладення відповідних договорів [PERSON], [INFO], була зареєстрована у спірному будинку, як і по сьогоднішній день. Також, в спірному житловому будинку зареєстрована з 29 січня 1996 року [PERSON] Згідно з постановою Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2015 року довідку від 10 червня 2015 року, видану Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області, яка була надана при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу визнано недійсною. Рішення суду набрало законної сили. Вирішуючи спір у даній справі, суд керуються наступними положеннями законодавства України. Так, статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин першої та третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За правилом статті 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач та її представник в ході судового розгляду наполягали на тому, що під укладення оспорюваних договорів було порушено вимоги законів України, а тому в силу статей 203, 230, 232 ЦК України, вони підлягають визнанню недійсними. Суд, витрушуючи спір у даній справі, не знайшов підстав для скасування оспорюваних угод згідно зі статтями 203, 230, 232 ЦК України та прийшов до наступних висновків. Так, в статті 203 ЦК України перебачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, від 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та від 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, зазначено, що норми статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання цього договору недійсним є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення внаслідок його укладення майнових прав дитини. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. З огляду на приведе вище, у даній конкретній справі відсутність дозволу органу опіки і піклування на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке належало на праві власності [PERSON], з яким у неповнолітньої [PERSON] не було родинних зв'язків (він не є ні батьком, ні усиновлювачем), не може бути достатньою законною обставиною, не дотримання якої в момент укладення потягло за собою недійсність в цілому договору купівлі-продажу будинку. Між тим, [PERSON] в ході розгляду справи досягла повноліття, а відтак, з моменту набуття повної цивільної правоздатності і дієздатності (травень 2017 року), повнолітня [PERSON], могла звертатись до суду з вимогами щодо захисту своїх власних інтересів. Однак, остання цим правом не скористалась. Щодо посилання позивача та її представника на положення статті 230 ЦК України, де передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, суд вказує, що відповідні посилання не мають достатньої правової сили, та не можуть за даних обставин справи бути підставою для визнання договору недійним, з огляду на наступне. У відповідності до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, законодавець визначає, що факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Однак, позов пред'явлено не стороною угоди. У даному випадку [PERSON] не може посилатись на вчинення угоди під впливом обману, оскільки вона не є ні продавцем, ні покупцем будинку. Той факт, що згідно вимог статті 230 ЦК України оспорювати угоду може тільки сторона угоди, яка діяла під впливом обману, узгоджується з висновками Верховного Суду України по справі №6-8231св09. З приводу посилання позивача та її представника на положення статті 232 ЦК України, як підставу для визнання спірних договорів недійсними, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Беззаперечних доказів, які б свідчили, що мала місце зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною, в ході укладення оспорюваних договорів, до суду не було надано. Посилання ж на викладені у пункті 9 обох договорів положення, що "У житловому будинку, частина якого є предметом цього договору на момент його укладення зареєстрованих осіб не має", а також, що при укладенні спірних договорів купівлі-продажу було надано довідку Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області від 10 червня 2015 року, яка в подальшому визнана судом недійною, не дають підстав говорити, що відбулася зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною. Словосполучення "зловмисна домовленість", що використовується законодавцем в статті 232 ЦК України, явно підкреслює, що тут маються на увазі саме навмисні дії представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для довірителя наслідків та бажає (або свідомо допускає) їх настання. Отже, посилання на порушення вимог статті 232 ЦК України, у даній конкретній справі, мають досить суперечливий та неоднозначний зміст, і відсутні будь-які конкретні обставини, які б на це вказували. Відтак, приведеним вище спростовується посилання позивача та її представника на порушення під час укладення спірних договорів вимог статей 203, 230, 232 ЦК України. Будь-яких інших обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування наслідків недійсності правочину в силу вимог статей 203, 230, 232 ЦК України позивачем та її представником не було приведено. Проаналізувавши всі обставин у даній справі та виниклі правовідносини, надані до суду докази та отримані пояснення в суді, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Згідно вимог статей 141, 264 та 265 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення по суті, вирішує питання про розподіл судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року заяву представника позивача [PERSON] про відстрочення сплати судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову задоволено повністю, та відповідно, відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у даній цивільній справі. Ухвала суду першої інстанції на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2016 року була частково скасована, та відмовлено представнику [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони відчуження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. В іншій частині ухвалу суду залишити без змін. Відтак, у зв'язку з тим, що позивачу було відстрочено сплату судового збору за ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року, а у задоволенні позову за результатами розгляду справи відмовлено, розмір судового збору, який підлягав сплаті за звернення з відповідною заявою, необхідно стягнути з позивача. Відповідно до вимог статей 155, 264, 265 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення по суті, вирішує питання про скасування заходів забезпечення позову. Так, у даній справі ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року, яка частково скасована на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2016 року, вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 08 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., р. № 3912, договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 08 грудня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., р. №3910. З огляду на рішення у даній справі, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Outcome: approved