Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

11.03.2021 представник позивачки - адвокат Собина П.М. звернувся до суду із зазначеним позовом, відповідно до якого, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 23.01.2020, за яким [PERSON] , [INFO] , відчужила житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , в частині відчуження Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, що належала [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. 25.10.2016 за реєстром № 1734, № 1735. Позовні вимоги вмотивовані тим, що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.04.2019, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 22.08.2019, [PERSON] визнано винним за ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 24571,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди і 400000,00 грн. - моральної шкоди. Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 скасовано рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27.04.2020 та постанову Сумського апеляційного суду від 25.06.2020 по цивільній справі № 583/780/17, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнано недійним договір дарування Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 25.10.2016 приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. Разом з тим, 23.01.2019 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продала [PERSON] будинок за адресою: [ADDRESS] , будучи обізнаною про наявність судового спору щодо визнання договору дарування Ѕ частини житлового будинку недійсним на момент здійснення правочину, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2021 справа передана у провадження судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області Ярошенко Т.О. 12.03.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12.03.2021 частково задоволено заяву [PERSON] та заборонено [PERSON] вчиняти дії по відчуженню житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] (а.с. 46-47). 02.04.2021 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Безпалька С.В. на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не погодився з позовними вимогами, просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що на час вчинення 23.01.2020 правочину купівлі-продажу будинку [ADDRESS] у [PERSON] він не був обізнаний про наявність судового спору щодо визнання договору дарування Ѕ частини житлового будинку недійсним. Про наявність спору [PERSON] дізнався лише під час апеляційного провадження у справі № 583/780/17 про визнання договору дарування недійсним, тобто після 10.06.2020. Оскільки на даний час [PERSON] проживає в м. Черкаси, то у відповідності до довіреності та договору найму житла, останній надав право на проживання [PERSON] та членам її сім`ї у складі трьох осіб у будинку терміном три роки з метою збереження свого майна на час до переїзду у м. Охтирка у придатному для проживання стані. [PERSON] вважає себе добросовісним набувачем, будь-яких протиправних чи неправомірних дій при придбанні будинку не вчиняв, а тому повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, половина будинку йому не потрібна (а.с. 60-61). 02.04.2021 на адресу суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого відповідачка не погодилася з позовними вимогами, просила відмовити в їх задоволенні. При цьому зазначила, що 23.01.2020 вона продала будинок [ADDRESS] [PERSON] та на час вчинення правочину [PERSON] не був обізнаний про наявність судового спору щодо визнання договору дарування Ѕ частини житлового будинку недійсним. Пунктом 12 договору купівлі-продажу продавцем гарантовано, що житловий будинок належить на праві власності саме [PERSON] . Відповідачка не повідомляла про наявність судового спору та були вимушена продати будинок у зв`язку з наявністю суттєвої заборгованості перед її кредиторами, яка виникла в результаті судових та медичних витрат. Про наявність спору [PERSON] дійсно дізнався лише під час апеляційного провадження у справі № 583/780/17 про визнання договору дарування недійсним, тобто після 10.06.2020. Оскільки на даний час [PERSON] проживає в м. Черкаси, то у відповідності до довіреності та договору найму житла, останній надав їй та членам її сім`ї у складі трьох осіб право на проживання у будинку терміном три роки з метою збереження свого майна на час до переїзду у м. Охтирка у придатному для проживання стані. За цей час [PERSON] із сім`єю повинна знайти собі інше житло та виїхати з будинку. Крім того пояснила, що договір купівлі-продажу вчинявся не з метою уникнення будь-яких зобов`язань, а навпаки на виконання таких, які виникли у [PERSON] в результаті судових та медичних витрат (а.с. 67-68). Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07.04.2021 задоволено заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Безпалька С.В. про відвід головуючого судді Ярошенко Т.О. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2021 справа передана у провадженні судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області Яценко Н.Г. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.04.2021 справу прийнято до провадження та призначено судове засіданні з повідомленням учасників справи. Представник позивачка у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачка [PERSON] , допитана в якості свідка, у судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON] засуджений до покарання у виді позбавлення волі і наразі перебуває у колонії, потребує медичної допомоги. У неї склалася критична ситуація, вона за допомогою онуки звернулася до ріелторів, через яких познайомилася із [PERSON] . Останній приїхав разом з дружиною з м. Черкаси, де проживає, і придбав у неї спірний будинок за 300000,00 грн. Крім того, вони домовилися, що [PERSON] залишиться проживати разом із сім`єю в даному будинку та сплачуватиме комунальні послуги протягом 3 років, доки не знайде собі іншого житла. Переоформити рахунки на [PERSON] не видалося за можливе оскільки відразу після оформлення договору купівлі продажу він забрав документи на будинок і поїхав до м. Черкаси та не мав змоги приїхати до м. Охтирки у зв`язку із карантином. Отримані гроші вона віддала доньці та людям, у яких їх позичала. Вона мала борги за лікування сина, який є інвалідом 2 групи, адвокатів. Син, в свою чергу, відшкодував на лікування дитини все, що міг. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є уродженцем Сумської області, відпочивав у м. Охтирка у товариша на батьківщині, йому сподобалося місто. У середні грудня 2019 року він з оголошення дізнався про продаж будинку [ADDRESS] , зателефонував за вказаним в оголошенні номером. З даного приводу спілкувався з онукою [PERSON] - Євою, яка йому спочатку у телефонному режимі показала будинок. Через знайомих він отримав інформацію про родину Порядкових, його все влаштувало, тому 21.01.2020 ввечері він приїхав до м. Охтирки, ще раз подивився будинок та 23.01.2020 у нотаріуса оформили договір купівлі-продажу з [PERSON] . Крім того уклали угоду з [PERSON] щодо догляду за будинком, відповідно до якої [PERSON] надав дозвіл на проживання та утримання вказаного будинку [PERSON] максимально до 3 років. Щомісяця [PERSON] цікавився питанням своєчасної сплати комунальних послуг, за необхідності телефонував. Рахунки на будинок переоформити не встиг у зв`язку із встановленням локдауну, проте документи на будинок та комплект ключів взяв із собою. Заявлені позовні вимоги вважав необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Також [PERSON] подав письмові пояснення, які узгоджуються з його поясненнями, наданими у суді. При цьому доповнивши їх тим, що під час укладення вищезазначеного договору нотаріусом перевірено наявність заборон на будинок, які були відсутні, тобто жодних перешкод для придбання будинку не було. Відповідно до п.7 Договору він передав продавцю кошти у сумі 301900 грн., тобто сторонами угоди виконані умови договору і претензій один до одного вони не мають, під час придбання будинку [PERSON] не було відомо про буд-які судові справи, продавець також нічого не повідомляла, тому вважає себе добросовісним набувачем. Крім того, вважав, що оскільки позивачка ніколи не була співвласником будинку, то заявлені вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 23.01.2020 не зумовить бажаних для неї наслідків - повернення будинку у власність [PERSON] , оскільки після першого правочину ще один раз змінилися набувачі будинку, тому спосіб захисту, обраний позивачем, на думку відповідача, є неефективним та не відповідає завданням цивільного судочинства, крім того, звернув увагу на те, що позивачка взагалі не ставить позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним (а.с. 126-132). Відповідач [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що вважає укладений договір купівлі-продажу будинку правомірним. У побудові вказаного будинку приймали участь його мати, сестрі і він. Він був винен гроші, надав матері довіреність на вчинення будь-яких дій і віддав їм борг. Весь дохід, який він на даний час отримує, перераховується в рахунок заподіяної моральної шкоди за наслідками ДТП. Матеріальні збитки Конвісар сплатила страхова компанія в повному обсязі, про що у нього є відповідні чеки. Просив відмовити у задоволенні заявлених вимог. Крім того, підтримав подані його представником - адвокатом Яковенко С.І. письмові пояснення відносно позову, відповідно до яких, на його думку, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на нормах цивільного права, належних доказів щодо підстав подання позову та доказу того, що позивач є належним учасником даного судового спору не надано. Вимога позивача про визнання правочину (договору купівлі-продажу) недійсним саме в частині суперечить приписам статті 235 ЦК України, оскільки угода може бути визнана недійсною лише у повному обсязі, а не частково. Крім того, в даному випадку позивачка є третьою особою, яка не є стороною правочину, вчиненого відносно житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а тому безпідставно та неправомірно звернулася із даним позовом до суду, жодних обґрунтувань щодо мети та підстав подання даного позову не навела. Заслухавши сторін, інших учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 338238 від 20.12.2005, є власником земельної ділянки площею 0,1000га кадастровий № 5910200000:15:009:0020 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5903795272016 від 24.10.2016 (а.с. 11,12). Згідно договору міни, укладеного 25.04.2015 між [PERSON] та [PERSON] остання є власником Ѕ частки житлового будинку та Ѕ частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14). 25.10.2016 приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. посвідчено договір дарування частки житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві приватної власності Ѕ частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910200000:15:009:0020 (а.с. 15). До матеріалів справи надані медичні довідки від 22.02.2017 № 549/4-1, відповідно до якої [PERSON] є інвалідом 3 групи загального захворювання з 30.01.2017, отримав курси лікування, проведена комп`ютерна томограма головного мозку (а.с. 69,70). Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.04.2019, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 22.08.2019, [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання по цьому закону п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Крім того з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 24571,00 грн матеріальну шкоду і 400 000,00 грн моральну шкоду (а.с. 19-29). У відповідності до вимог ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частинами 1,3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою,п`ятоюташостою статті 203цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що 23.01.2020 приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими спорудами, за яким [PERSON] продала [PERSON] за 301 900 грн житловий будинок загальною площею 195,0 кв.м., житловою площею 102,4 кв.м, розташований на приватній земельній ділянці площею 0,1000 га, наданої для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер 5910200000:15:009:0020 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2020 № 197397022 (а.с. 16-18). Зі змісту зазначеного договору купівлі-продажу [PERSON] оплатив вартість житлового будинку за ціною та на умовах встановлених у цьому договорі, що викладено у п.7 договору. Пункт 8 цього договору містить відомості щодо гарантування продавцем того, що предмет договору до укладання цього договору нікому іншому не відчужений, у спорі і під заставою, у тому числі податковій та в іпотеці не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжений, не внесений до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб, прихованих недоліків не має, не існує заборгованості зі сплати комунальних послуг, а внаслідок продажу вказаного житлового будинку не порушено законних інтересів інших осіб, прав і законних інтересів малолітніх, неповнолітніх, обмежено дієздатних та непрацездатних осіб. Зазначене підтверджується відповідними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, виданими 23.01.2020. Державним реєстром прав на нерухоме майно тощо. У п. 10 договору зафіксовано, що сторони договору розуміють його умови та правові наслідки. Договір спрямований на настання правових наслідків обумовлених ними, їх волевиявлення відповідає їхній внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину; не вчиняється під впливом тяжких обставин і вкрай невигідних для нього умовах. При цьому приватним нотаріусом при посвідченні зазначеного договору перевірено належність [PERSON] житлового будинку, який є предметом цього договору, про що обумовлено у самому договорі. Того ж дня, 23.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму жилого приміщення, що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до якого [PERSON] передано у найм житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на три роки для сім`ї із трьох осіб, а саме наймачки, чоловіка та сина, для проживання. Крім того, [PERSON] надав довіреність [PERSON] представляти його інтереси як власника нерухомого майна (без права відчуження), а саме належних йому на праві приватної власності житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, комунальних, громадських, господарських підприємствах, установах та організаціях, житлово-комунального господарства (а.с. 62,63). Представник позивачки у своїх доводах посилається на те, що зазначений вище договір купівлі-продажу, укладений 23.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] є частково недійсним, оскільки [PERSON] не мала права продавати Ѕ частину цього домоволодіння, яку отримала у дар від [PERSON] враховуючи наявність судового рішення, яким договір такий дарування визнано недійсним. Так постановою Верховного Суду від 24.02.2021 скасовано рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27.04.2020 та постанову Сумського апеляційного суду від 25.06.2020 по цивільній справі № 583/780/17, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування задоволено, визнано недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 25.10.2016 приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. (а.с. 30-34). При цьому відповідач [PERSON] заперечуючи проти доводів позивачки зазначив, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу він не знав і не міг знати про відсутність у продавця права продажу цього будинку, належним чином та у повній мірі виконав умови договору, а отже є добросовісним набувачем. Надаючи правову оцінку доводам сторін суд виходить з наступного. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2020, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М. за реєстровим номером 63, відповідачкою [PERSON] надано правовстановлюючі документи на житловий будинок [ADDRESS] : договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Л.М. Лебедєвою 25.04.2015 за реєстровим № 650; договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Л.М. Лебедєвою 25.10.2016 за реєстровим № 1734. Право власності зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.04.2015/25.10.2016, номери записів про право власності 9484983, 17067128, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 560731359102. Таким чином, [PERSON] при вчиненні правочину 23.01.2020 не знав і не міг знати про відсутність у продавця [PERSON] прав на відчуження спірного майна, оскільки правомочності продавця на таке відчуження ним були з`ясовані та підтверджені договорами міни та дарування, у дійсності яких він не мав підстав сумніватись, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З наведеного вбачається, що [PERSON] є добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS] , придбаного ним на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2020, укладеного з [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М. за реєстровим № 63, що також не спростовується і [PERSON] , яка є стороною правочину та була повноправним власником відчужуваного нею нерухомого майна станом на дату його відчуження - 23.01.2020. Протилежного сторонами перед судом не доведено. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. При цьому власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Разом з тим в силу положень частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. [PERSON] є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій [PERSON] , тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях [PERSON] наявна воля на передачу майна іншій особі. [PERSON] , придбаваючи вищевказане майно, яким володіла [PERSON] на підставі договорів міни та дарування , мав усі підстави вважати, що такі договори є законними та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що [PERSON] , відчужуючи йому нерухоме майно має право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу житлового будинку не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Разом з тим Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Аналогічні роз`яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Проте позивачка [PERSON] не була стороною договору купівлі-продажу, укладеного 23 січня 2020 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , тому вимога щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем не може бути задоволена. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 522/11532/15-ц. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що кореспондується з положеннями ст. 81 ЦПК України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову враховуючи, що позивачка не є стороною оспорюваного правочину, ніколи не була власником відчужуваного за оспорюваним договором майна, тому задоволення її позовних вимог не зумовить бажаних для неї наслідків. Тобто обраний нею спосіб захисту є неефективним, не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів.

Outcome: dismissed