Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений [PERSON] на користь [PERSON] від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю. Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] на користь [PERSON] від 01.04.2008 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. Зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні позивачем квартирою за адресою: [ADDRESS], шляхом повторного вселення її до зазначеної квартири та передати ключі від неї. Зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод позивачу у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 27.04.2002 року по 24.11.2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 01.04.2008 року між нею та [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частини квартири, згідно якого позивач подарувала своєму чоловіку [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі: 1/2 частина - на підставі договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. 01.04.2008 року за реєстровим №5-965; інша 1/2 частина - на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. 14.08.2003 року. В подальшому, відповідач [PERSON] подарував належну йому квартиру [PERSON], своєму батьку, на підставі договору дарування квартири від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю. Зазначила, що вказані договори дарування підлягають визнанню недійсними, оскільки вона подарувала 1/2 частину спірної квартири своєму чоловіку не по своїй волі, а під тиском [PERSON], сестри її чоловіка. Також, відповідач [PERSON] під приводом погроз [PERSON] змусив її обманним шляхом підписати зазначений договір дарування частини квартири. Крім того, договір дарування, що був укладений 25.05.2015 року [PERSON] на користь свого батька [PERSON] був посвідчений нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства, оскільки зазначена квартира є спільною сумісною власність подружжя, а саме її та відповідача [PERSON], та позивач своєї згоди на відчуження спірної квартири не надавала. Вважає, що є всі підстави для визнання вказаних договорів недійсними. Зазначила, що їй також чиняться перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], у зв'язку із чим просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 03.01.2017 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07.03.2017 року провадження у справі зупинено до залучення у справі правонаступника померлого [PERSON] Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 04.04.2018 року у справі поновлено провадження. 19.07.2018 року у судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача про заміну третьої особи на правонаступника [PERSON] Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 14.08.2018 року у задоволенні клопотання третьої особи [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторонами в справі надані пояснення та заперечення, підстави, визначені законом для відкладення розгляду справи та оголошення в ній перерви відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності позивача та її представника. В судовому засіданні, яке відбулося 14.08.2018 року позивачем та її представником надані пояснення в яких вони позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, оскільки в судовому засіданні, яке відбулося 14.08.2018 року ним надані пояснення про визнання позовних вимог в повному обсязі. Третя особа [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивачем пропущений строк в один рік для звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору дарування від 01.04.2008 року. Також зазначили, що у справі відсутні докази перешкоджання позивачу в проживанні у спірній квартирі, а тому у Верховному суді розглядається питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус КМНО Лабутіна Ю.Ю. в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву в якій просила поводити розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення третьої особи [PERSON] та її представника, врахувавши надані пояснення позивачем та її представником, відповідачем, врахувавши заяву третьої особи приватного нотаріуса КМНО Лабутіної Ю.Ю., вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.04.2002 року по 24.11.2015 року, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.11.2015 року. Згідно договору дарування 1/2 частини квартири від 01.04.2008 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., позивач [PERSON] подарувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] своєму чоловіку [PERSON] Спірна квартира належала [PERSON] на підставі: 1/2 частина - на підставі договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. 01.04.2008 року за реєстровим №5-965; інша 1/2 частина - на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. 14.08.2003 року. Відповідно до договору дарування від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю., відповідач [PERSON] подарував своєму батьку [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Отже, [PERSON] став власником квартири на підставі договору дарування від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю. Також встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Згідно спадкової справи №71/2017, заведеної П'ятою київською державної нотаріальною конторою до майна померлого [INFO] року [PERSON], правонаступником останнього є [PERSON] Згідно заповіту від 14.05.2013 року [PERSON] все своє майно заповів [PERSON] [PERSON], у встановлений законом строк звернулась до П'ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. 17.06.2017 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на квартиру [ADDRESS]. Тобто, на даний час власником квартири [ADDRESS] є третя особа [PERSON] Позивач просила поновити строк оскарження договору дарування від 01.04.2008 року укладеного [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Визнати недійсним договір дарування від 23.05.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю., укладений [PERSON] на користь [PERSON] Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири від 01.04.2008 року, посвідчений державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори, укладений [PERSON] на користь [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що її права порушені шляхом укладання зазначених договорів дарування на квартиру [ADDRESS] та зазначила, що відповідач не мав права укладати договір дарування від 23.05.2015 року без її згоди, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивач аргументує свою позицію зверненням до правоохоронних органів та до суду. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] набув спірну квартиру [ADDRESS] на підставі: 1/2 частина - на підставі договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. 01.04.2008 року за реєстровим №5-965; інша 1/2 частина - на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. 14.08.2003 року. Таким чином, спірна квартира була особистою приватною власністю відповідача [PERSON], а тому при укладанні договору дарування від 23.05.2015 року на користь [PERSON], згода позивача, як дружини, необов'язкова. З урахуванням викладеного, твердження позивача стосовно того, що її згода була обов'язковою при укладанні договору дарування від 23.05.2015 року є необґрунтованими. Позивач також посилалась на те, що договір дарування від 01.04.2008 року був укладений нею під тиском [PERSON] та відповідач [PERSON] змусив позивача обманним шляхом підписати зазначений договір дарування частини квартири. Однак, зазначені твердження позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Нормами ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 230 ЦК встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту введення позивача в оману відповідачем під час укладення між сторонам договору дарування від 01.04.2008 року, позивачем суду не надано, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає. Крім того, згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Аналізуючи пояснення надані позивачем та її представником в судовому засіданні, а також зміст позовної заяви, суд прийшов до висновку, що позивачем на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не надано доказів, що укладений договір дарування від 01.04.2008 року був вчинений нею під тиском чи погрозами інших осіб, а їх пояснення є необгрунтованими. Таким чином, позивач [PERSON] не наводить жодних підстав для визнання договорів дарування від 01.04.2008 року та 25.05.2015 року недійсними. Крім того, суд вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо визнання недійсним договору дарування від 01.04.2008 року та строк на його оскарження не підлягає поновленню, оскільки нею не надано та не зазначено поважних причин пропуску зазначеного строку. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Аналогічні положення містяться у ст. 258 ЦК України. Згідно ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного, пропуск строку позовної давності, про застосування якої було заявлено представником третьої особи, є ще однією підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги позивача про визнання договору дарування від 01.04.2008 року недійсним. Що стосується вимог позивача про зобов'язання відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні позивачем квартирою за адресою: [ADDRESS], шляхом повторного вселення її до зазначеної квартири та передачі ключів від неї та зобов'язання [PERSON], не чинити перешкод позивачу у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], то в них також слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14 у постанові від 01.10.2014 року: відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жили приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму також містить ст. 405 ЦК України. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жили приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жили приміщенням у членів його сім'ї». Встановлено, що на даний час власником спірної квартири є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.06.2018 року, виданого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори. Позивач не є та не була членом сім'ї нового власника [PERSON], а тому підстав для усунення перешкод у користуванні позивачу спірною квартирою немає. Крім того, питання стосовно визнання позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] на даний час розглядається Верховним Судом. Також, суд відмовляє у прийнятті заяви відповідача про визнання ним позову, оскільки згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову. В даному випадку визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права третьої особи [PERSON]

Outcome: dismissed