Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, в якій просить припинити право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на 1/6 ідеальних частин квартири [ADDRESS] зі сплатою їм грошової компенсації вартості їх часток та визнати за нею, [PERSON], право власності на вказану квартиру. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві власності належить 5/6 ідеальних частин, а відповідачам по 1/6 ідеальної частини спірної нерухомості. З часу набуття права власності на квартиру відповідачі жодного дня не проживали в такій, не брали участі в проведенні та оплаті ремонтних робіт, сплаті комунальних послуг. Таким чином, вважає, що має право, сплативши відповідачам грошову компенсація вартості квартири, позбавити їх права власності та одночасно самій стати одноосібним власником спірної квартири. Відповідач за первісним позовом [PERSON], 11.02.2016 подала суду зустрічний позов, де просить визнати за нею 15/48 ідеальних часток квартири [ADDRESS] в натурі житлову кімнату площею 16,7 кв м з доплатою в сумі 9101,01 грн на 2,20 кв м додаткової площі. Такі вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 01.08.2012 залишено без змін рішення Дрогобицького\~міськрайонного суду\~Львівської області\~від 18\~квітня 2011\~року,\~додаткове рішення\~Дрогобицького міськрайонного\~суду Львівської\~області від\~28\~грудня 2011\~року та\~ухвалу апеляційного\~суду Львівської\~області від\~15\~березня\~\~2012\~року,\~з яких\~випливає,\~що за\~[PERSON]\~і [PERSON]\~визнано право\~за кожним\~по 5/48\~ід.\~часток спірної\~квартири.\~12.09.2014\~[PERSON]\~та [PERSON]\~подарували належні\~їм частки\~в квартирі\~[PERSON].\~Таким чином,\~зазначає,\~що \~їй належить15/48\~ід.\~часток спірної\~квартири (5/48\~ід.\~частини відповідно\~до свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~та 10/48\~ід.\~часток відповідно\~до договору\~дарування),\~а відповідачу\~за зустрічнимним\~позовом -\~[PERSON]\~належить 33/48\~ід.\~часток .Претендує на виділ в натурі житлову кімнату площею 16,7 кв м з доплатою в сумі 9101,01 грн на 2,20 кв м додаткової площі, оскільки саме в цій кімнаті вона проживала протягом пяти років, робила там ремонт за свої кошти та залишила предмети побуту. Крім цього, з наведеного нею розрахунку, саме ця кімната найбільше підходить до виділу в натурі (а/с 30, 31-33). 07.12.2015 року ухвалою судді було відрито провадження у справі. Ухвалою суду від 29.03.2016 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виділення частки в натурі прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. Зацікавлена особа [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить зупинити провадження по справі в звязку з тим, що на розгляді Трускавецького міського суду Львівської області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу та визнання права власності. Оскільки вважає, що розгляд\~ даної справи неможливо до вирішення справи в суді, просить провадження по даній справі зупинити до вирішення справи по суті. Ухвалою суду від 24.11.2016 в задоволенні такого клопотання було відмовлено. Ухвалою суду\~від 30.01.2017 провадження в справі зупинено, призначено судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою суді від 16.11.2017 року провадження в справі відновлено, отримано висновок експерта № 731, в якому визначено, що ринкова вартість квартири № 29 в будинку № 5 в м. Стебник Львівської області становить 553\~377 грн. Ринкова вартість 2,20 кв м такої квартири становить 19\~925 грн. (а /с 137-145). Ухвалою суду від 16.03.2018 провадження в справі зупинено для проведення додаткової\~ судову будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 18.09.2018 провадження в справі відновлено. 15 грудня 2017 року набув чинності\~Закон України\~«Про внесення\~змін до\~Господарського процесуального\~кодексу України,\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~Кодексу Адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким\~ЦПК України\~викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу\~ХІІІ\~Перехідних Положень ЦПК України\~в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Статтями 15, 16 ЦК України,\~ст.\~4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, у відповідності до\~ст.\~4\~ ЦПК\~України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу, як того вимагають положення\~ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених письмово, просив позов задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити через його безпідставність. Відповідач за первісним позовом та представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили задовольнити вимоги за зустрічним позовом. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Відповідно до\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09.02.1999 (а/с 4) квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом (а/с 5) позивач за первісним позовом [PERSON] 13.11.2007 зверталась до державного нотаріуса Стебницької державної нотаріальної контори та успадкувала по 1/3 ідеальної частини квартири [ADDRESS] після смерті свого чоловіка, [PERSON] (який помер 01.11.2004) та після смерті свого сина, [PERSON] ( який помер 13.03.2007). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.05.2008 [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 3/6 частини квартири [ADDRESS] (а/с 6). Отже, обґрунтовуючи позов, позивачка за первісним позовом, посилаючись на, що частка відповідачів у спільному майні є незначною, останні не проживають у спірній квартирі, не виконують своїх обовязків як власники щодо утримання житла, а тому просить припинити право власності відповідача на спірну частину квартири та підтвердження своїх доводів надала суду вище перелічені документи Разом з тим, з такими позовними вимогами погодитись не можна, з огляду на наступне. За імперативними приписами ч. 3\~ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 365 Цивільного кодексу України\~, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-яких з передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~обставин, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» п. 49). Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. З ухвали Вищого\~спеціалізованого суду\~України від\~01.08.2012\~вбачається,\~що рішенням\~Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 року визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом №1194 та №1196 від\~\~ 13 листопада 2007 року, виданих на імя [PERSON] Стебницькою державною нотаріальною конторою. Визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 3/12 ідеальних частин квартири №29 по вулиці Січових Стрільців у м. Стебник, що відкрилась 02 листопада 2004 року після смерті чоловіка [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 5/48 ідеальних частин квартири №29 по вулиці Січових Стрільців у м. Стебник та на 1/8 частини решти спадкового майна, що відкрилась 13 березня 2007 року після смерті сина [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 5/48 ідеальних частин квартири № 29 по вулиці Січових Стрільців у м. Стебник та на 1/8 частину решти спадкового майна, що відкрилась 13 березня 2007 року після смерті батька [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на5/48 ідеальних частин квартири № 29 по вулиці Січових Стрільців у \~м. Стебник та на 1/8 частину решти спадкового майна, що відкрилась 13 березня 2007 року після смерті батька [PERSON] Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року доповнено резолютивну частину рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня\~\~\~2011 року\~\~та визначено [PERSON] додатковий тримісячний строк на прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] з моменту набрання рішенням законної сили. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 01.08.2012, залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 березня\~\~2012 року, з яких випливає, що за [PERSON] і [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом за кожним на 5/48 ідеальних частин спірної квартири (а/с 31 -33). Згідно положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2014 [PERSON] успадкувала 5/48 ідеальних частин квартири [ADDRESS] після смерті свого чоловіка, [PERSON], який помер 13.03.2007 (а/с 34, 35 ). Згідно договору дарування від 12.09.2014 [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм частки в квартирі [PERSON] 10/48 ідеальної частки в спірній квартирі (а/с 36-37). З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2014 [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 10/48 в квартирі № 29 будинку № 5 в м. Стебник Львівської області (а/с 38). Виходячи з положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що частка в спірній квартирі, яка належить на праві власності [PERSON] становить 15/48 ід. часток, тобто приблизно 31%, що не може бути визначене судом як незначна. Щодо посилань позивача на те, що відповідачі не проживають у квартирі, слід зазначити, що матеріали справи містять докази того, що відповідачкою за первісним позовом [PERSON] здійснювався у квартирі ремонт та придбавалися меблі. Водночас, як зазначено , що житло, у якому зараз проживає її сім»я є замалим для проживання сім»ї з 6 чоловік та має намір проживати в спірній квартирі. Отже, належних та достатніх доказів на підтвердження об'єктивної неможливості спільного володіння та користування сторонами належною їм квартирою суду не надано і такі доводи не наведені у позові. Крім того, позивачем за первісним позовом не надано доказів того, що припинення права власності на частку відповідачів у майні не завдасть істотної шкоди їх інтересам, а тому відсутні обставин, за наявності яких можливе припинення права особи на частку у спільному майні. Водночас, відповідно до ч. 2\~ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно абз. 3 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №731 ринкова вартість квартири № 29 в будинку « 5 в м. Стебник Львівської області становить 553\~377 грн. Ринкова вартість 2,20 кв м такої квартири становить 19\~925 грн (а /с 137-145). Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п. 42. Рішення ЄСПЛ в справі «[PERSON] проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні. Однак, при зверненні з позовом до суду, так і протягом усього розгляду справи позивачем за первісним позовом не було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки квартири, що належить відповідачу. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, то судом встановлено таке. Виходячи з вимог ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Отже, з огляду на наведене [PERSON] належить 15/48 ід. частин у спірній квартирі, загальною площею 61.1 кв м (5/48 ід. частини відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та 10/48 ід. часток відповідно до договору дарування), що не є незначною часткою порівняно з часткою позивачки за первісним позовом у справі, яка становить 33/48 ідеальних частин квартири. Як зазначено у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Разом з тим, відповідно до висновку № 10 судової будівельної-технічної експертизи реальний розподіл квартири № 29 в будинку № 5 в м. Стебник Львівської області відповідно до часток співвласників такої, а саме [PERSON] 15/48 та [PERSON] 33/48- технічно неможливо в звязку з тим , що площа яка припадає на ідеальну частку співвласника [PERSON] є недостатньою для влаштування окремої повноцінної квартири у відповідності до вимог п. 2.22 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки Основні положення», а можливість прибудови, надбудови та влаштування окремого входу для обох співвласників, враховуючи місце розташування квартири в житловому будинку - відсутня ( а/с 193-195). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню за безпідставністю, оскільки реальний розподіл спірної квартириє неможливий. Підсумовуючи вище наведене, суд дійшов висновку про відмову у первісному та зустрічному позовах. Оскільки, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то понесені позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом судові витрати у виді судового збору не відшкодовуються, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed