Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

26.05.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів в якому, з урахуванням подальшого збільшення розміру позовних вимог та залишення частини позовних вимог без розгляду, просить суд: - перевести на неї права та обовязки покупця за договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS], укладеного між відповідачем [PERSON], як продавцем та відповідачкою [PERSON], як покупцем; - стягнути на користь відповідачки [PERSON] шляхом видачі з депозитного рахунку суду грошових коштів у сумі 60000,00 грн., внесених позивачем згідно квитанції №63 від 14.08.2014 року, що складає суму вартості 19/100 частин квартири №207, яку сплатила відповідачка [PERSON] за договором купівлі-продажу відповідачу [PERSON]; - припинити право власності відповідачки [PERSON] на 19/100 частин квартири №207 загальною площею 14,94 кв.м., житловою площею 9,9 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Марганецька, 22. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка та її родина є власниками у рівних долях 81/100 частини квартири [ADDRESS]. Інша 19/100 частина вказаної квартири на праві спільної часткової власності належала відповідачу [PERSON] Восени 2006 року до квартири зявилась жінка, яка представилась [PERSON] та повідомила, що вона є співвласницею квартири, оскільки за договором дарування укладеним з відповідачем [PERSON] вона набула права власності на 19/100 частин квартири №207 по вул. Марганецькій в м. Києві. Позивачка стверджує, що відповідачка [PERSON] категорично відмовилась надати позивачу договір дарування або його копію та ніколи такого договору позивачці не показувала, а жодної юридичної можливості витребувати у відповідачки [PERSON] даний договір дарування для ознайомлення позивачка не мала. Оскільки відповідач [PERSON] в літку 2006 року повідомляв позивача про намір подарувати свою 19/100 частину квартири своїй родичці, то позивач вирішила, що це і є та сама родичка відповідача [PERSON], якій він і подарував 19/100 частин вказаної квартири. Згодом позивачка у довідці форми №3 побачила, що новою сусідкою по вищезазначеній квартирі є саме відповідачка [PERSON] Плату за житлово-комунальні послуги [PERSON] здійснювала за своїм особовим рахунком, а щодо сплати за електроенергію, то вона не бажала і не бажає зараз встановлювати собі окремого лічильника та укладати договір з ПАТ «Київенерго», як це вимагає чинне законодавство України, а споживає електроенергію від лічильника позивача, проте сплачувати кошти за домовленістю, в залежності від кількості побутових приладів, в розмірі 1/3 частини від загальної спожитої кількості кВт., відповідачка [PERSON] відмовляється. Позивачка зазначає, що на початку 2014 року її терпець увірвався, оскільки на рахунку позивача, згідно з укладеним з ПАТ «Київенерго» договором, постійно накопичується борг, на імя позивача надходять попередження про відключення квартири від електропостачання, тому позивач змушена бала подати позовну заяву до суду, з метою вирішення цього питання в судовому порядку. 26.03.2014 року під час розгляду судової справи №755/19314/13-ц про відключення від лічильника позивача електропостачання [PERSON] та стягнення шкоди, разом із запереченнями [PERSON] долучила до матеріалів справи копію договору дарування 19/100 частин квартири [ADDRESS]. Під час ознайомлення 15.04.2014 року з матеріалами справи №755/19314/13-ц позивачка з цього договору дарування дізналась, що насправді відповідач [PERSON], який згідно договору дарування був власником 19/100 частин квартири №207, продав цю частку в спільній частковій власності сторонній особі відповідачці [PERSON], не повідомивши про це позивача в порушення вимог ст. 362 ЦК України та взагалі ввів позивача в оману, сказавши, що в його кімнаті буде проживати його родичка за договором дарування. Позивачка зазначає, що ніколи не чула та не бачила в очі покупця 19/100 частин квартири №207, не знала та не могла знати про факт продажу даної частки квартири, оскільки покупець [PERSON] жодного разу не зявлялась до квартири №207, не реєструвалась за даною адресою та жодної копійки не сплачувала за електроенергію, про що свідчить копія рахунку на сплату житлово-комунальних послуг [PERSON], який був долучений [PERSON] до матеріалів справи №755/19314/13-ц. Як виявилось зі змісту договору дарування, відповідачка [PERSON] вже 06.09.2006 року, тобто через два місяці після купівлі частини квартири (05.07.2006 року), подарувала куплену власність відповідачці [PERSON] та в даному договорі дарування зазначила свою адресу реєстрації відмінну від квартири [ADDRESS], що, на думку позивача, підтверджує не проживання її за даною адресою. Позивачка стверджує, що вона не була повідомлена про факт продажу відповідачем [PERSON] 19/100 частин квартири в спільній частковій власності, та не знала, що 05.07.2006 року був укладений договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Позивачка зазначає, що ніколи б не погодилась, і зараз не погоджується із цим договором купівлі-продажу, оскільки завжди бажала і бажає сама купити дану спірну частку квартири, в тому числі на підставі першочергового права купівлі, згідно ст. 362 ЦК України. Питання придбання позивачкою спірної 19/100 частин квартири №207 є для останньої нагальним, зокрема, з метою: обєднати розділену квартиру в одне ціле, покращити умови проживання своєї сімї, яка складається з шести осіб з часткою житлової площі на кожного члена сімї по 5,8 кв.м., що менше існуючої санітарно норми; забезпечення спокою у квартирі, оскільки коли б не було в ній сторонніх осіб, зникли б і неприязні стосунки між сторонніми сімями щодо потреби в прокладанні окремих електромереж, встановленні лічильників, інших комунікацій, тощо. Позивачка зазначає, що договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири від 05.07.2006 року був укладений з порушенням переважного права купівлі позивача, оскільки позивач маючи 81/100 частину цієї квартири з правом спільної часткової власності, має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, але не могла скористатись своїм правом, так як відповідач [PERSON], в порушення вимог ст. 362 ЦК України, не повідомив її про намір продати свою частку та приховав від позивача факт купівлі-продажу 19/100 частин квартири, яка є спільною частковою власністю з позивачем. Також позивачка зазначила, що у випадку якщо суд вважатиме пропущеним строк позовної давності, то позивачка просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної даності та поновити його. В судовому засіданні на стадії надання пояснень, в якому позивачка була присутня особисто, позивачка надаючи свої пояснення з приводу заявленого позову, підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній в повному обсязі, просила позов задовольнити і додатково пояснила суду, що вона не була повідомлена про продаж частини квартири, жодних повідомлень з цього приводу не отримувала і якби їй було відомо про намір відповідача [PERSON] продати належну йому частку квартири, вона обовязково скористалася б такою нагодою та на той час мала для цього необхідні кошти. Також, обґрунтування заявленого позивачем позову містяться в численних письмових поясненнях та запереченнях позивача, які були оголошені представником позивача в судових засіданнях та приєднані до матеріалів справи. Крім того, позивачка просить поновити строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом пропущеного з поважних причин. Представник позивача та третя особа у справі [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у позовній заяві, письмових поясненнях, заявах, запереченнях на пояснення сторони відповідачів, які приєднані до матеріалів справи. Зокрема, [PERSON] пояснив, що жодних повідомлень про продаж частини квартири, а ні позивачка, а ні він особисто не отримували та нічого не знали про наявність договору купівлі-продажу. Також, [PERSON] вважає сфальшованими матеріали нотаріальної справи щодо направлення повідомлень співвласникам про намір продати частину квартири та такими, що не відповідають вимогам законодавства про порядок повідомлення і зміст такого повідомлення. Зазначає, що не знав відповідачку [PERSON] до цього судового розгляду, не спілкувався із нею та додому не запрошував. За твердженням [PERSON], [PERSON] усно повідомила їм, що є власницею частини квартири на підставі договору дарування укладеному з [PERSON] і підстав не вірити їй не було, оскільки відповідач [PERSON] раніше казав, що має намір подарувати свою частину квартири родичці, а про дійсний стан речей стало відомо лише при розгляді іншої справи, що перебувала в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва. Також, [PERSON] зазначає, що застосування положень ст. 76 ЦПК України в даному випадку є неможливим, оскільки на час виникнення спірних правовідносин діяв ЦПК України в іншій редакції. Також вважає неможливим застосування будь-якої аналогії закону, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу діяла Інструкція з вчинення нотаріальних дій, якою чітко визначений порядок купівлі-продажу частини нерухомого майна у спільній частковій власності. Особисто [PERSON] від свого переважного права на частину квартири відмовляється та про таке право не заявляє на користь позивачки. Згідно оголошеної [PERSON] заяви позивача, яку він також підтримує, позивачка просить визнати поважними причини пропущення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та зазначає, що в розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України в частині коли позивачка могла довідатись про порушення свого переважного права купівлі та про особу, яка його порушила, строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, оскільки позивачка могла довідатись про порушення свого права та про особу, яка його порушила раніше 15.04.2014 року, лише за умови якщо б не існувало протиправних дій відповідачів стосовно приховування ними від позивача наміру відповідача [PERSON] продати свою частину квартири, факту кладення договору купівлі-продажу та його існування, факту дарування частини квартири [PERSON] [PERSON], а не [PERSON] та факту існування [PERSON], про факт існування якої позивачка випадково дізналась під час розгляду іншої справи. Тому, на думку позивача та її представника, у розумінні словосполучення «могла довідатись» у ч. 1 ст. 261 ЦК України, позивачем з поважних причин пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом внаслідок протиправних дій відповідачів, які перешкоджали позивачу дізнатись про порушене своє право раніше, ніж 15.04.2014 року. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що відповідачку [PERSON] вона знає протягом 20 років, опікувалась її матірю та деякий час допомагала самій [PERSON], коли остання була лежачою хворою. За таку турботу [PERSON] і подарувала їй спірну частину квартири. Відповідачка зазначає, що разом з [PERSON] вони приїздили до квартири для знайомства з сусідами приблизно у кінці вересня 2006 року. Відкрити квартиру самі не змогли, двері відкрив [PERSON] і після цього вони пройшли до спірної кімнати. За твердженням відповідачки, позивачка попросила в неї правовстановлюючий документ, вона передала договір дарування і позивачка разом зі своїм сином [PERSON] вивчили його та після цього повернули назад. В жовтні 2006 року відповідачка поселилась у квартиру і позивачка знову прийшла до неї з вимогою надати правовстановлюючий документ зазначивши, що вона має право знати на якій підставі [PERSON] буде проживати у квартирі. За словами відповідачки вона повторно надала позивачці копію договору дарування, з яким остання ознайомилась, а потім понесла його своєму сину у кімнату, в якій позивачка та [PERSON] ще раз ознайомились зі змістом договору дарування та повернули його копію приблизно через 20 хвилин. Відповідачка стверджує, що таким чином, позивачка та її син [PERSON] знали про існування договору дарування та були обізнати з його змістом ще у 2006 році і є абсолютною неправдою те, що про існування договору дарування вони довідались лише у 2014 році. Відповідачка зазначає, що не є родичкою [PERSON] і взагалі його не знає, а в квартиру заселилась у жовтні 2006 року. Відповідачка [PERSON] в своїх письмових поясненнях, які приєднано до матеріалів справи, зазначила, що після перегляду кількох варіантів кімнат в літку 2006 року, вона та члени її родини запинили свій вибір на варіанті за адресою: [ADDRESS], зокрема, у звязку із тим, що хороші сусіди. Відповідачка стверджує, що особисто познайомилась з [PERSON], який неодноразово відчиняв їй двері та, зокрема розповідав, що перебуває на квартирному обліку. З позивачкою відповідачка спілкувалась телефоном і у розмовах неодноразово запитувала її, чи не краще їм буде продати свою дачу і викупити кімнату. За твердженням відповідачки, позивачка з цього приводу відповідала, що вона має 2-гу групу інвалідності і коли її син отримуватиме квартиру, цей факт також буде враховуватись, тоді у відповідь відповідачка пообіцяла, що нові сусіди будуть хорошими. Відповідачка зазначила, що відповідач [PERSON] повідомив їй, що з сусідами у нього відносини звичайні, але на укладання договору купівлі-продажу вони не прийдуть, у звязку із чим виникла необхідність надсилати їм повідомлення про продаж частини квартири. Супроводжувала та оформляла угоду приватний нотаріус [PERSON], яка, за твердженням відповідачки, і писала для [PERSON] текст повідомлень у присутності самої відповідачки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просять відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної частини квартири були дотримані всі вимоги чинного як на той час, так і на теперішній час, законодавства України. Позивачу двічі направлялись телеграми про продаж частини квартиру, при цьому, одна телеграма не була вручена, а інша була вручена сину позивачки, тож посвідчуючи договір купівлі-продажу нотаріус вжив всіх належних заходів для повідомлення позивача про намір відповідача [PERSON] відчужити належну йому частину квартири. На думку сторони відповідачів, в даному випадку доцільним є застосування аналогії закону щодо врученням повістки, порядок якого передбачений ст. 76 ЦПК України, та застосування норм порядку винесення заочного рішення у справі, коли відповідне рішення ухвалюється при поверненні судової кореспонденції з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Представники вважають, що порушень вимог закону при укладенні договору купівлі-продажу не було, оскільки зміст повідомлень відповідає законодавству, а одна з телеграм на імя позивачки була вручена її сину. При цьому, представники відповідачів просять суд застосувати наслідки спливу строку позовної даності та відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] до виникнення спірної ситуації проживала у квартирі більше семи років і ніщо не заважало позивачці дізнатись про підставу проживання та зміст договору дарування протягом цих років, крім того, оскільки телеграма про продаж частини квартири була вручена сину позивачки, то з цього часу позивачка могла дізнатись про вчинення спірного договору купівлі-продажу. Представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності їх представника. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року, 81/100 частина квартири [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, а.с. 5). В подальшому [PERSON] змінив своє прізвище на «Грищенко», а [PERSON] змінила своє прізвище та імя на «Мащенко Аліна». 19/100 частин квартири [ADDRESS] належали відповідачу [PERSON] на підставі нотаріально посвідчено договору дарування від 30.04.2002 року (Т. 2, а.с. 32). 05.07.2006 року між [PERSON] як продавцем, та [PERSON] як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS] (Т. 2, а.с. 2). 06.09.2006 року за нотаріально посвідченим договором дарування частини квартири, [PERSON] подарувала [PERSON] 19/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 80). Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.ст. 356, 358, 361 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За змістом ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст.ст. 363, 334 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно п.п. 54, 55 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла на час укладення спірного договору купівлі-продажу частини квартири, у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності сторонній особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку сторонній особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка. Доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця згідно із статтею 84 Закону України "Про нотаріат" або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка). Справжність підпису на заяві учасника спільної часткової власності повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі може бути викладена на окремому стандартному білому аркуші паперу з одночасною реєстрацією в журналі реєстрації вхідних документів або на спеціальному бланку нотаріальних документів (на бажання зазначеного учасника). Якщо вказана заява передана особисто учаснику спільної часткової власності нотаріусом, який посвідчує договір, то свідоцтво про передачу заяви не видається, але примірник заяви з написом нотаріуса про її вручення повинен бути доданий до примірника договору купівлі-продажу частки відчужуваного майна, який залишається у справах нотаріуса. При одержанні від учасників спільної часткової власності письмової відповіді вона додається до зазначеного примірника договору. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права переважної купівлі або не здійснить цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо іншого майна - протягом десяти днів з дня одержання повідомлення про намір і умови продажу, то нотаріус після одержання заяви про відмову або після спливу встановленого терміну може посвідчити договір купівлі-продажу частки спільного майна сторонній особі. Договір купівлі-продажу частки спільного майна сторонній особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що інші учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку. Про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв'язку. Як вбачається з матеріалів справи, на адресу позивача та інших співвласників квартири [ADDRESS], відповідачем [PERSON] двічі направлялись телеграми з повідомленням про продаж його частки квартири за ціною 60000,00 грн. та з пропозицією повідомити його про результат за адресою: м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 12, кв. 71. При цьому, відповідні телеграми не були вручені адресатам з зазначенням, що квартира закрита, а адресати по повідомленню за телеграмами не зявляються, і лише одна телеграми адресована позивачці була вручена її синові (Т. 2, а.с. 6-28). В контексті положень ст. 362 ЦК України та п.п. 54, 55 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд приходить до висновку, що наведене повідомленнях інших учасників спільної часткової власності не відповідає положенням вказаних нормативно-правових актів, оскільки зазначені норми не надають нотаріусу права вчини договір купівлі-продажу частини майна у спільній часткові власності з підстав неотримання відповідного повідомлення іншими співвласниками, а отримання повідомленням адресованого позивачці її сином, може свідчити про його особисте небажання реалізувати своє переважне право купівлі та не доводить дотримання порядку повідомлення самої позивачки про намір співвласника продати свою частку іншій особі. При цьому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, зокрема, про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу). Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Встановлюючи скорочений строк позовної давності за вимогами про переведення прав та обовязків покупця за договором купівлі-продажу частки у спільній частковій власності, законодавець таким чином вказує на необхідність забезпечення стабільності та незмінності цивільних прав, зокрема права власності. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, як про це просить позивачка та її представник, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Як вбачаться зі змісту поданої позивачем заяви щодо поважності причин попуску встановленого законом строку позовної давності стосовно вимог про переведення прав покупця, позивачка визнає, що нею пропущений строк позовної давності в частині того, що вона могла довідатись в межах строку позовної давності про порушення своїх прав переважної купівлі, однак не змогла цього зробити у звязку з протиправними, на думку позивача, діями відповідачів. Проте, суд зазначає, що з юридично-правової точки зору, позивачка не вірно оцінює положення ст.ст. 261, 267 ЦК України аналіз яких свідчить, що поважністю причин пропуску строку позовної давності є наявність обставин, які з обєктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову з моменту коли позивач дізнався, або міг дізнатись про порушення свого права. Для фізичної особи такими обставинами можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. При цьому, позивачка фактично вказує, що вона не могла дізнатись про своє порушене право у звязку з діями відповідачів, які, поряд з цим, не можуть знаходитись в причинному звязку з неподанням позову до суду протягом одного року з дня коли позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права. Адже в такому випадку відповідачі повинні були вчиняти дії спрямовані на перешкоджання позивачу звернутись до суду із позовом протягом одного року з дня коли позивач дізнався або міг дізнатись про порушене право, однак вчинення відповідачами таких дій судом не встановлено. В судовому засіданні встановлено, визнано та не заперечувалось учасниками судового розгляду, що в іншій судовій справі, яка перебувала в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва, відповідачкою [PERSON] було подано для приєднання до матеріалів справи договір дарування їй відповідачкою [PERSON] 19/100 частин квартири [ADDRESS] від 06.09.2006 року. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, які встановлюються зокрема і на підставі пояснень сторін. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] без застосування з боку суду будь-яких примусових заходів щодо витребування документів, з власної ініціативи надала суду договір дарування частини квартири, це, на думку суду, свідчить про відсутність з її боку жодних побоювань з приводу виявлення порушення переважного права позивача на купівлю частини нерухомого майна та узгоджується з її поясненнями щодо надання позивачу можливості ознайомитись зі змістом договору дарування при заселенні у квартиру у 2006 році. Також, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову щодо переведення прав та обовязків покупця з підстав пропуску строку позовної давності, суд приймає до уваги що за змістом повідомлення про вручення телеграми, одне з повідомлень про продаж частини квартири адресоване позивачці, було вручене її сину 30.05.2006 року (Т. 2, а.с. 12). І хоча таке повідомлення не вказує на дотримання порядку продажу частини нерухомого майна у праві спільної часткової власності відносно самої позивачки, однак має вплив на встановлення обставин дійсного пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав. Як зазначала позивача в судовому засіданні, її син [PERSON] народився 20.06.1985 року, а син [PERSON] народився 18.06.1984 року. Отже, на момент отримання будь-ким з них повідомлення про відчуження частини квартири, обидва були повнолітні і позивачем не зазначалось про наявність між нею та будь-яким з синів складних чи неприязних стосунків, які б сприяли не переданню відповідної інформації, що в свою чергу вказує на те, що позивачка могла дізнатись про намір відповідача [PERSON] відчужити належну йому частку квартири, однак жодних дій спрямованих на перевірку такої інформації не вчинила, не цікавилась чи дійсно таке відчуження відбулось. При цьому, саме по собі вручення телеграми членам сімї адресата нормами законодавства України не заборонено. Крім того, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] проживає на спірній житловій площі більше семи років разом з позивачкою та її сімєю, отже встановлення дійсної підстави проживання [PERSON] та наявності договору купівлі-продажу частини квартири, залежало лише від субєктивної волі позивача яка мала право та можливість шляхом звернення до державних та/або правоохоронних органів і експлуатуючих організацій дізнатись про своє порушене право протягом року від часу заселення відповідачки [PERSON] та звернутись із позовом до суду в межах строку позовної давності. Описані позивачем обставини відсутності сумніву законності переходу права власності не можуть бути підставою належного виправдування багаторічної бездіяльності позивача по встановленню факту відчуження частини квартири за договором купівлі-продажу, оскільки, на думку суду, лише відсутність необхідних та достатніх дій з боку позивача сприяло пропущенню строку позовної давності та теперішнім посилання позивача на те, що про існування договору купівлі-продажу вона дізналась лише 15.04.2014 року, хоча раніше такої можливості вона не була позбавлена та маючи відповідне бажання могла це зробити. Належних причин поважності пропущення строку позовної давності стороною позивача не наведено та судом не встановлено. Оскільки вимоги про видачу відповідачці [PERSON] з депозитного рахунку суду 60000,00 грн. сплачених нею за договором купівлі-продажу є похідними від вирішення питання про переведення прав та обовязків покупці за договором купівлі-продажу частини квартири, отже такі вимоги також не підлягають до задоволення. Стосовно вимог про припинення права власності відповідачки [PERSON] на 19/100 частин квартири №207 по вул. Марганецькій в м. Києві, суд зазначає, що підстави припинення права власності, передбачені ст.ст. 346, 365 ЦК України і жодної з підстав для припинення права власності відповідачки [PERSON], передбачених вказаними нормами або наявності іншої підстави припинення права власності, встановленою законом, в даному випадку не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed