Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач в січні 2017 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, провадження у якій було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 03.02.2017 року. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені. В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість по відсоткам за кредитним договором № б/н від 01.09.2005 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 23.01.2014 року по 23.01.2017 року у розмірі 8 205,02 грн. та судовий збір за подання позовної заяви. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 01.09.2005 року, згідно з яким [PERSON] отримала кредитну картку зі строком дії до 06/08, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 5000,00 грн., зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 4,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строк на п'ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явилася, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 01.09.2005 року, згідно з яким [PERSON] отримала кредитну картку зі строком дії до 06.08, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 5000,00 грн., зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 4,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Відповідно до копії судового наказу від 30.01.2008 року № 2-н-26/2008 року, виданого Енергодарським міським судом Запорізької області, за заявою ЗАТ КБ "ПриватБанк" з [PERSON] за кредитним договором від 01.09.2005 року стягнуто заборгованість у розмірі 5 654,78 грн. та судові витрати. Судовий наказ набрав чинності 07.03.2008 року. Як вказує в уточненій позовній заяві позивач, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору № б/н від 01.09.2005 року заборгованість по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам за період з 23.01.2014 року по 23.01.2017 року склала 8 205,02 грн. Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, обов'язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Заперечуючи обставини позову, відповідач просив застосувати до нього строк позовної давності та відмовити в його задоволенні у зв'язку з закінченням строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, висвітленою в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 01.09.2005 року, строк дії договору до 30.06.2008 року, при цьому відповідачем останнього разу здійснювалося погашення заборгованості 29.09.2006 року, що підтверджується виписками по рахунку, а з даним позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 27.01.2017 року. Позивач просить суд стягнути заборгованість за відсотками лише за період з 23.01.2014 року по 23.01.2017 року у розмірі 8205,02 грн., тобто як вважає позивач, у межах загальної позовної давності, розрахованої за останні три роки до подання позову. Однак зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак суду позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних доказів в розумінні ст.ст. 78-79 ЦПК України, якими би спростовувалися доводи відповідача. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то вимога позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed