Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку уточнила в ході розгляду справи, в якій просила визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію відомості, які були висловлені Маріупольським міським головою [PERSON] під час сесії Маріупольської міської ради від 26 вересня 2018 року, а саме: « [PERSON] начала лоббировать определенные интересы определенных организаций, используя свое членство в исполнительном комитете. Такое вообще недопустимо. Соответственно эти факты доказать невозможно, но есть определенные, такие твердые предположения, которые опираются на определенные действия направленные в адрес и того же Водоканала и так далее…»; а також коли відповідач назвав позивача «Клоуном»; зобов`язати Міського Голову Маріупольської міської ради [PERSON] у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію про [PERSON] у такий же спосіб, у який вона була поширена, шляхом публічного вибачення перед позивачем на позачерговій сесії Маріупольської міської ради; зобов`язати Маріупольську міську раду у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, скликати позачергову сесію та внести до порядку денного сесії спростування міським головою [PERSON] недостовірної інформації щодо [PERSON] у такий же спосіб, у який вона була поширена. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначає, що 26 вересня 2018 року відповідач [PERSON] тричі публічно принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача. По-перше, відповідач [PERSON] як головуючий на засіданні міської ради, під час розгляду 11 питання порядку денного, звернувся до громади міста і сказав « [PERSON] начала лоббировать определенные интересы определенных организаций, используя свое членство в исполнительном комитете. Такое вообще недопустимо. Соответственно эти факты доказать невозможно, но есть определенные, такие твердые предположения, которые опираются на определенные действия направленные в адрес и того же Водоканала и так далее…». Зазначена інформація не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. По-друге, відповідач [PERSON] відмовив позивачу в праві виступити на сесії для спростування необґрунтованих образ та обвинувачень, виключивши наданий позивачу для виступу мікрофон, та публічно обізвав позивача «клоуном». По-третє, коли позивач вже покинула сесійну залу та при голосуванні депутатами за 38 питання порядку денного, відповідач [PERSON] продовжив насміхатись над позивачем, промовивши: «…Скучно? Так сей час [PERSON] пригласим!...», чим викликав сміх у присутніх на засіданні та, відповідно принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача. Порівнявши позивача із «клоуном» та не надання їй можливості виступити на сесії міської ради, відповідач тим самим висміяв її ділову репутацію та публічно принизив. Позивач на той час була членом виконавчого комітету міської ради та громадським активістом, та відповідно до практики ЄСПЛ межі допустимою критики є ширшими, коли вони стосуються публічної, а не приватної особи, однак все одно вимоги п. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту репутації поширюється і на публічних осіб. Представник відповідача Міського Голови Маріупольської міської ради [PERSON] за довіреністю - [PERSON]. надав до суду відзив на позовну заяву та відзив на уточнену позовну заяву в яких заперечував проти задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилався на те, що міський голова [PERSON] не порівнював [PERSON] з «клоуном» або її дії з «клоунадою», а використовуючи слова « [INFO]», фактично цитував вислови, які використовує саме позивач на засіданнях комітету міської ради по відношенню до своїх колег. Таким чином характер висловлювань відповідача не містить критичних оцінок дій позивача, мовностилістичних засобів у вигляді образ, гіпербол та алегорій, лінгвістичних конструкцій, що характерні для оціночних суджень, ніякого порівняння позивачки з «клоуном» та «цирковими виступами» з боку відповідача не було. Відповідно до положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, публічними фігурами є особи, які обіймають посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті. Тобто позивач є публічною особою, та як наслідок потенційно може зазнавати гострої та сильної критики з приводу того, як вона виконувала чи виконує свої функції. Твердження позивача про висміювання її честі, гідності та ділової репутації з боку міського голови є хибним та не знайшло свого підтвердження. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2019 року закрито підготовче провадження, справи призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2019 року заяву представника позивача - адвоката Довженка В.І. про відвід головуючого судді Шатілової Л.Г. визнано необґрунтованою, провадження по справі зупинено до розгляду заяви про відвід в порядку ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 серпня 2019 року у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Довженка В.І. про відвід головуючого судді Шатілової Л.Г. відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 серпня 2019 року відновлено провадження по справі. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Довженка В.І. про повернення до стадії підготовчого судового засідання у цивільній справі, залучено до участі у справі у якості співвідповідача Маріупольську міську раду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник - адвокат Вєровська В.В. про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. В попередніх судових засіданнях позивач пояснила, що 26.09.2018 року на сесії Маріупольської міської ради було прийнято рішення, згідно якого її було виключено із складу виконавчого комітету Маріупольської міської ради. Вказала на те, що вона завчасно надавала письмову заяву на виступ під час засідання ради в порядку, визначеному регламентом Маріупольської міської ради, але міський голова не тільки не надав їй права на виступ, але й принизив її честь, гідність та ділову репутацію, дозволивши собі різкі висловлювання на її адресу. Крім того, міський голова ігнорував її зауваження, різко відповідав на них, дозволяючи собі висловлювання щодо лобіювання позивачкою відповідних інтересів, а також назвавши останню «клоуном». Зазначила, що її права як члена комітету були грубо порушені, а така поведінка міського голови є неприпустимою, оскільки вона є громадським активістом та обличчям, яке формує певну думку. Крім того, трансляція сесії відбувається на сайті міської ради, та в той час за її перебігом слідкувало близько 1000 глядачів. Представник позивача адвокат Довженко В.І. надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позовних вимог з урахуванням письмових відзивів. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази по справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини. Рішенням Маріупольської міської ради № 73/-24 від 29 грудня 2015 року утворено виконавчій комітет Маріупольської міської ради та затверджено його персональний склад. Членом комітету, згідно додатку про персональний склад, призначено, в тому числі, позивача [PERSON] (а.с.11). Рішенням Маріупольської міської ради № 7/35-3108 від 26 вересня 2018 року, внесено зміни у додаток до рішення міської ради № 73/-24 від 29 грудня 2015 року, яким викладено додаток у новій редакції, згідно якого позивач [PERSON] виключена з числа членів зазначеного комітету (а.с.15-17). Зазначене рішення було прийнято на 35 сесії Маріупольської міської ради VII скликання. Судом було досліджено надані позивачем відеозаписи із засідання 35 сесії Маріупольської міської ради VII скликання, зокрема процедури узгодження порядку денного, вирішення питання № 11 порядку денного, та уривок з розгляду питання № 38 порядку денного. Крім цього, позивачем до суду надано відеозапис координаційної ради 24 вересня 2018 року, протокол координаційної ради від 24 вересня 2018 року (а.с.12-14), заяву позивача про надання слова для виступу перед голосуванням по 11 питання порядку денного 35 сесії Маріупольської міської ради на ім`я секретаря міської ради Махсма С.Г. (а.с.18), заяву голови ГО «Медіа платформа М-14» Перкової І.О. на ім`я міського голови міста Маріуполя [PERSON] (а.с.19), колективне звернення міському голові міста Маріуполя [PERSON] та депутатському корпусу Маріуполя VII скликання від представників громадських організацій міста Маріуполя з підписними листами до колективного звернення (а.с.20-79). Оцінюючи зазначені докази, суд виходить з наступного. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності доказів, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Предметом розгляду у зазначеній цивільній справі є захист гідності, честі та ділової репутації позивача [PERSON] , яким, за твердженням позивача, було завдано шкоду з боку відповідача: міського Голови Маріупольської міської ради [PERSON], а також спростування ним недостовірної інформації. Так, надані позивачем докази не відповідають вимоги належності, закріпленими у ст. 77 ЦПК України, зокрема відеозапис координаційної ради 24 вересня 2018 року, протокол координаційної ради від 24 вересня 2018 року, оскільки відповідач - міський Голова Маріупольської міської ради [PERSON], не був присутнім під час проведення зазначеної координаційної ради та жодних висловлювань, які були б предметом розгляду у зазначеній цивільній справі, під час її проведення не робив. Надані позивачем: заява про надання слова для виступу, заява голови ГО «Медіа платформа М-14», колективне звернення від представників громадських організацій міста Маріуполя з підписними листами до колективного звернення, а також посилання позивача на той факт, що відповідачем, в порушення Регламенту Маріупольської міської ради, їй не було надано слова на засіданні сесії міської ради, також не мають відношення до предмету доказування у зазначеній цивільній справі. Зазначені докази та обставини по суті зводяться до незгоди позивача з процедурою проведення сесії міської ради та її порушенням, що не є предметом розгляду під час вирішення цивільного спору про захист гідності, честі та ділової репутації. Оскарження актів та рішень органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень здійснюється в порядку адміністративного судочинства. З дослідженого судом відеозапису засідання 35 сесії Маріупольської міської ради VII скликання вбачається, що під час розгляду 11 питання порядку денного відповідач [PERSON] зазначив наступне: « [PERSON] начала лоббировать определенные интересы определенных организаций, используя свое членство в исполнительном комитете. Такое вообще недопустимо. Соответственно эти факты доказать невозможно, но есть определенные, такие твердые предположения, которые опираются на определенные действия направленные в адрес и того же Водоканала и так далее…». Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (є частиною національного законодавства)кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Разом із тим, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст.32 Конституції України). Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (ч.3). Згідно роз`яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до абз. 6 п. 15 Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також судову практику у справах про захист ділової репутації фізичної та юридичної особи", негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно роз`яснень п.19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості згідно ст.471 Закон України «Про інформацію». Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (а відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції (абз.3 п.19 постанови Пленуму ВСУ). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст.37 Закону про пресу, ст.65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абз.4 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року). Згідно положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, де йдеться про те, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. У статтях 3, 4 та 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Безсумнівно, п.2 ст.10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Такі ж висновки щодо можливості зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації у відношенні політиків містяться у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 344/16715/15-ц. Згідно рішення у справі «Обершлік проти Австрії» суд зазначив, що «політичний діяч, певна річ, має право на захист своєї репутації, навіть поза межами власного приватного життя, однак цей захист слід розмірювати відповідно до інтересів вільного обговорення питань, що мають суспільне значення». Таким чином, навіть приватне життя публічних осіб, якщо його аспекти мають суспільне значення, не може мати правовий захист подібний до захисту приватного життя звичайної людини. Коли судження зводиться до суб`єктивної оцінки, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатня фактична підстава для спростовуваного затвердження, оскільки навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою ніякої фактичної основи, може бути надмірною. Надаючи оцінку висловлюванню відповідача, суд виходить з того, що таке висловлювання носить загальний характер, не містить фактичних даних і не є твердженням про встановлені факти. Відповідач прямо зазначає, що висловлена ним позиція є припущенням, та фактично відповідач надавав оцінку діяльності позивача як посадової особи органу місцевого самоврядування. Позивачем в позовній заяві взагалі не зазначено, яким чином зазначена інформація порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації, та не наведено обґрунтувань, що така інформація для позивача є негативною. Крім цього, як вбачається з дослідженого судом відеозапису, наданого позивачем, останній була надана можливість висказатись під час засідання міської ради, тобто була надана можливість скористатись правом на відповідь, разом з цим позивач жодним чином не заперечувала та не зазначала, що висловлювання відповідача містить факти, які не відповідають дійсності, або принижують її честь, гідність чи ділову репутацію. Оскільки інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, а саме відомості, які були висловлені Маріупольським міським головою [PERSON] під час сесії Маріупольської міської ради від 26.09.2020 р., фактично є результатом оцінки діяльності позивача з боку відповідача та є його оціночним судженням, а також враховуючи, що суду не було надано належних та допустимих доказів того, що зазначеною інформацією позивачу було заподіяно шкоду честі, гідності, діловій репутації, або мало інші негативні наслідки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується твердження позивача з того приводу, що під час виступу відповідач висловлював на її адресу образи, назвавши її «клоуном», зазначені обставини не знайшли свого підтвердження. Так, з дослідженого судом відеозапису, наданого позивачем, вбачається, що відповідач не звертався безпосередньо до позивача, використовуючи слово «клоун», а цитував вислови, які використовує саме позивач на засіданнях комітету міської ради. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині, щодо визнання недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію зазначену інформацію, задоволенню не підлягають. Розглядаючи позовні вимоги позивача в частині зобов`язання Маріупольської міської ради у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, скликати позачергову сесію та внести до порядку денного сесії спростування міським головою [PERSON] недостовірної інформації щодо [PERSON] у такий же спосіб, у який вона була поширена, та зобов`язати Міського Голову Маріупольської міської ради [PERSON] у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію про [PERSON] у такий же спосіб, у який вона була поширена, шляхом публічного вибачення перед позивачем на позачерговій сесії Маріупольської міської ради, суд приходить до висновку що такі задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію поширену інформацію, в задоволенні яких відмовлено. Крім цього суд зазначає, що позивач в уточненій позовній заяві посилалась на те, що коли вона вже покинула сесійну залу та при голосуванні депутатами за 38 питання порядку денного, відповідач [PERSON] продовжив насміхатись над позивачем, промовивши: «…Скучно? Так сей час [PERSON] пригласим!...», чим викликав сміх у присутніх на засіданні та, відповідно принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача. Разом з цим, позивачем не заявлялось позовних вимог про визнання таким, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію зазначене висловлювання відповідача. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що зазначений вислів відповідача взагалі не містить будь-яких образ в бік позивача, а реакція присутніх на зазначений вислів, є їхнім сприйняттям та інтерпретацією, яке залежить від кожного слухача, та не залежить від волі відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір під час звернення до суду з позовною заявою, необхідно віднести на рахунок позивача. На підставі ст.34 Конституції України, ст.30 Закону України «Про інформацію», ст. 277 ЦК України,

Outcome: dismissed