Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просила суд в порядку поділу сумісної власності подружжя стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля «Mercedes-Benz Vito» держ.номер [NUMBER] 2007 року випуску в розмірі, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог в розмірі 100550 грн., а також понесені позивачем судову витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що починаючи з 13.06.2003 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 7.02.2007 року, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва. Але після розірвання шлюбу позивач та відповідач продовжили проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, мали спільний бюджет, що також підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 07.03.2019 р. за позовом позивача про стягнення аліментів з відповідача та в даному рішенні вказано, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю до липня 2018 року. За твердженням позивача та представника позивача дана обставина повторному доказуванню, відповідно до вимог ч.4 ст. 84 ЦПК України, не підлягає. В період спільного проживання відповідач [PERSON] 26.06.2013 р. придбав спірний автомобіль «Mercedes-Benz Vito» держ.номер [NUMBER] 2007 року випуску, який в послідуючому було відчужено 7 липня 2018 року. На підставі викладеного позивач просить в порядку поділу майна стягнути з відповідача Ѕ частину вартості даного спірного автомобіля, так - як вважає, що спірний транспортний засіб було придбано під час фактичних шлюбно - сімейних стосунків (спільного проживання) позивача [PERSON] та [PERSON] . Свої вимог позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст. 60, 61, 69, 70,71,74 СК України . В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов з обставин викладених в позовній заяві та просили його задовольнити в повному обсязі, наполягаючи на тому, що спірне майно було придбано під час перебування позивача та відповідача у фактичних шлюбних стосунках. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, мотивуючи це тим, що позивач та відповідач після розірвання шлюбу не перебували у фактичних сімейно - шлюбних стосунках, спільного господарства не вели, не мали спільного бюджету, крім того судовим рішенням не встановленого факту перебування позивача та відповідача у фактичних шлюбних стосунках, а також спірний автомобіль «Mercedes - Benz Vito» держ.номер [NUMBER] 2007 року випуску не визнано спільної сумісною власністю подружжя, та даний автомобіль було придбано за особисті кошти відповідача. Крім того за твердженням представника відповідача позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх інтересів та не встановлено факт перебування у фактичних шлюбних стосунках позивача та відповідача після розірвання шлюбу. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з матеріалів справи 13.06.2003 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 7.02.2007 року, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва. У сторін народилися два сини [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Також 7 березня 2019 р. рішенням Дніпровського районного суду м. Києва на користь позивача [PERSON] з відповідача стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Крім того в зазначеному рішенні зазначено, що з пояснень сторін встановлено, що до липня 2018 року сторони продовжували проживати однією сім`єю. Як було встановлено в судовому засіданні, що 26.06.2013 р. відповідачем [PERSON] було придбано автомобіль «Mercedes - Benz Vito» держ.номер [NUMBER] 2007 року випуску, який в послідуючому було відчужено 07.08.2018 р. 5 липня 2019 р. позивач [PERSON] повторно уклала шлюб. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Стаття 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 вересня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п.20 зазначеної Постанови ПВСУ слідує, що При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як убачається з матеріалів справи, що до суду не надано належних та допустимих доказів того, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу продовжували існувати шлюбно - сімейні відносини та зазначений спірний автомобіль «Mercedes - Benz Vito» держ.номер [NUMBER] 2007 року випуску не визнано спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представників позивача, позивача , відповідача, та його представника суд прийшов висновку що позов задоволенню не підлягає. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed