Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

У травні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Олівія-юг», третя особа - [PERSON] стверджуючи, що вона перебуває з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі в 2006 році вони придбали автомобіль вантажний сідловий тягач Е, марки MAN, модель F2000, 1997 року випуску, шасі [NUMBER], білого кольору, реєстраційний [NUMBER], VIN: WMAT331791W032394, який був зареєстрований на [PERSON] 15 жовтня 2009 року [PERSON], не отримавши згоди позивачки на відчуження автомобілю, надав довіреність Товариству з обмеженою відповідальністю «Олівія-юг» в особі директора [PERSON] з правом розпорядження автомобілем за реєстраційним № [NUMBER]. 29 листопада 2011 року автомобіль був знятий з обліку [PERSON] та переданий [PERSON] до торгівельної організації. Позивачка вказує, що [PERSON] за довідкою - рахунком №887467 від 27.09.2011 року набув право власності на спірний автомобіль, маючи на руках довіреність її чоловіка на продаж автомобілю. Вартість автомобіля склала 42431,00 грн. 14 червня 2009 року позивачка дізналася від свого чоловіка, що автомобіль знятий з обліку для реалізації, що її чоловік отримав гроші та віддав за особистими боргами. Вважаючи своє право, як співвласника автомобіля, порушеним, позивачка звернулася до суду з даним позовом та спросить суд: - визнати недійсним договір комісії від 29.07.2011 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Ольвія-Юг», [PERSON]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля вантажного сідлового тягачу Е, марки MAN, модель F2000, 1997 року випуску, шасі [NUMBER], білого кольору, реєстраційний [NUMBER], VIN: WMAT331791W032394, укладений між [PERSON] та [PERSON] 29.07.2011 року, довідка рахунок №887467 надана торгівельною організацією ТОВ «Ольвія - Юг»; - визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля вантажного сідлового тягачу Е, марки MAN, модель F2000, 1997 року випуску, шасі [NUMBER], білого кольору, реєстраційний [NUMBER], VIN: WMAT331791W032394; - зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] отримані за проданий автомобіль реєстраційний [NUMBER] гроші в розмірі 42431,00 грн. в рахунок сплати за автомобіль; витребувати у [PERSON] автомобіль - вантажний сідловий тягач Е, марки MAN, модель F2000, 1997 року випуску, шасі [NUMBER], білого кольору, реєстраційний [NUMBER], VIN: WMAT331791W032394. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечив проти задоволення позову, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, надав письмові заперечення (а.с.75-77), мотивуючи тим, що вантажний сідловий тягач призначений для провадження виробничої діяльності - підприємницької діяльності відповідача [PERSON] Майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак не потребує згоди другого подружжя при розпорядженні ним. Інші сторони були належним чином сповіщені про день і час судового розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, заяви про відкладення розгляду справи та заперечення проти позову до суду не надали. Заслухавши присутніх представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав. Спірним є автомобіль, вантажний сідловий тягач Е, марки MAN модель F2000, 1997року випуску, шасі, шасі [NUMBER], білого кольору, реєстраційний [NUMBER], VIN: WMAT331791W032394, який був зареєстрований за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу. Вказаний автомобіль був придбаний [PERSON] під час знаходження у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] Судом встановлено, що подружжя [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1984 року (а.с.7), шлюб між ними не розірвано, що не заперечується сторонами. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 63 CК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Одночасно, згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13 від 3 липня 2013 року про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі, зазначено, що «господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст.115 ЦК України, ст.85 ГК України та ст.12 Закону України «Про господарські товариства»). Згідно з положеннями ст.10 Закону України «Про господарські товариства» та ст.116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.65 CК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст.116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї. Таким чином, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Отже, учасник господарського товариства має право розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди другого подружжя». Так, згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.53), 27.02.2004 року [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець. По матеріалам справи встановлено, що на підставі Договору комісії від 29.07.2010р. відповідач [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) уклали Договір комісії, предметом якого є сідловий тягач Е, марки (а.с.14). За умовами вказаного Договору продавець передав покупцеві у власність вказаний автомобіль по ціні, яка визначена продавцем. До вказаного Договору комісії приєднано: Акт прийому - передачі від 29.07.2010р., довідка - рахунок, (а.с.15, 17). Внаслідок укладання вказаної угоди право власності на спірний автомобіль було оформлено на відповідача [PERSON] (а.с.18). Автомобіль сідловий тягач Е, марки використовується для підприємницької діяльності й належить відповідачу [PERSON] (а.с.18). Набуваючи під час шлюбу право на зазначене майно для здійснення підприємницької діяльності, позивач діяв як фізична особа-підприємець й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. У правовій позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79 цс 13 за позовом про визнання недійсним договорів та визнання права власності зазначено, що "майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60, 61 СК України". Крім того, згідно п.30 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, враховуючи те, що даний автомобіль був реалізований, підлягає поділу його вартість, однак вказані вимоги позивачкою не ставилися. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що гроші, які відповідач отримав від [PERSON], ним витрачені на особисті потреби. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він знає [PERSON] та не був присутній при передачі коштів [PERSON], нічого про це не знає. Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обґрунтованим, суд обґрунтовує свої висновки тільки на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed