Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Печенізький край»(далі за текстом - ТОВ «Редакція газети «Печенізький край», відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому, після уточнення позовних вимог, просив : - визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену Товариством з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Печенізький край», а саме - « [PERSON] є помічником і бізнес-партнером [PERSON]» та «Журналістське розслідування вивело на інформацію про придбання кілька років тому [PERSON] і [PERSON] приміщення дитячого садка в Мартовій під обіцянку побудувати там будинок відпочинку»; - зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Печенізький край» спростувати поширену відносно позивача інформацію у черговому випуску друкованого видання - газеті «Печенізький край», а саме -« [PERSON] є помічником і бізнес-партнером [PERSON] » та «Журналістське розслідування вивело на інформацію про придбання кілька років тому [PERSON] і [PERSON] приміщення дитячого садка в Мартовій під обіцянку побудувати там будинок відпочинку»; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Печенізький край» на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 5000,00 грн.; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Печенізький край» на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він на період виборчого процесу перших місцевих виборів, які відбулись 25 жовтня 2020 року, був суб`єктом виборчого процесу, а саме - зареєстрованим Печенізькою селищною територіальною виборчою комісією Чугуївського району Харківської області кандидатом на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області на перших місцевих виборах. Протягом зазначеного виборчого процесу перших місцевих виборів, а саме [INFO] ТОВ «Редакція газети «Печенізький край» опублікувала черговий випуск друкованого видання - газета «Печенізький край» за [NUMBER]. Позивач вказує, що [PERSON] , яка є автором статі, яка (стаття) надрукована на сторінці № 4 газети «Печенізький край» від [INFO] за [NUMBER], висловила, що - «На рейдерстві та залякуванні місцевих жителів будує свій бізнес [PERSON] -депутат Печенізької районної ради, він же помічник і бізнес-партнер [PERSON] ». Крім того, автором цієї статті було зазначене наступне - «Журналістське розслідування вивело на інформацію про придбання кілька років тому [PERSON] і [PERSON] приміщення дитячого садка в Мартовій під обіцянку побудувати там будинок відпочинку. [PERSON] просто розпиляв його на будматеріали й розпродав, залишивши жителям Мартової після себе гори будівельного сміття. [PERSON] звик тільки руйнувати та залякувати, і яскравим показником його діяльності є ті «порядки», які він влаштував у селищі. Моторошно від того, що він зі своїми поглядами балотується в депутати громади, а його близький друг і партнер [PERSON] у голови громади. Що буде з усіма нами, якщо вони ними будуть?!». Позивач вважає, що на підставі вищезазначених висловлювань у офіційному друкованому засобі масової інформації, мета якого в свою чергу є інформування мешканців Печенізької громади про стан та розвиток громади та інші питання пов`язані з життям селища, були порушені його особисті права та свободи внаслідок. Позивач вказує, що інформація щодо нього була поширена відповідачем значній кількості населення смт. Печеніги ,Чугуївського району, стала відома його батькам, родині, та іншим мешканцям смт. Печеніги, які потенційно могли за нього проголосувати, як за кандидата на посаду Печенізького селищного голови на перших місцевих виборах 25 жовтня 2020 року. Також, позивач вказує, що зазначена інформація є недостовірною, не відповідає дійсності, оскільки він не має відношення до бізнесу громадянина [PERSON] , крім того, жодного правочину з громадянином [PERSON] не було вчинено, що підтверджується щорічними деклараціями про майновий стан та дохід. Зважаючи на вищезазначене, на думку позивача, інформація, поширювана щодо нього відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляла третім особам про неправдиву інформацію з метою дискредитації його перед виборцями, так і такою, що, на його переконання, порушує його немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Крім того, позивач вважає, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. У зв`язку з тим, що на думку позивача, поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію, у відповідності до ст. 23 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 5000 грн. відшкодування моральної шкоди. Відповідач - ТОВ «Редакція газети «Печенізький край» подав відзив на позов в якому проти позову заперечував, зазначив, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень на позов відповідач посилається на те, що позивач на момент публікації статті є публічною особою - зареєстрованим кандидатом на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області. На даний момент позивач є Печенізьким селищним головою, був головою РДА та депутатом Харківської обласної ради. У зв`язку з цим, на думку відповідача, відповідно до ст. ст. 3 ,4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, та публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідач вважає, що позивач оскаржує інформацію, подану в журналістському розслідуванні щодо бюджетних коштів, комунального майна та екології, яка у відповідності до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» становить суспільний інтерес. Відповідач зазначає, що він є представником української преси, а відтак, на виконання рішення ЄСПЛ у справі «Українська Прес-група проти України», зобов`язані поширювати інформацію, яка становить загальний інтерес, впливає на національну безпеку держави та добробут її громадян. Відповідач також вважає, що склад правопорушення - відсутній, оскільки відсутня така його ознака, як недостовірність поширеної інформації. Відповідач вказує, що висловлювання в статті є оціночними судженнями, так як не містять конкретних ознак, фактичних даних, які вбачається можливим доводити. Відповідач наполягає на достовірності інформації, висвітленої в статті, яка, на його думку, підтверджується тим, що дружини [PERSON] та [PERSON] є співвласницями ТОВ «Регіон-Печеніги». Також вказує, що [PERSON] є засновником ТОВ «Ліс-2003», стосовно якого проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню по факту державної реєстрації незаконних змін розпорядника та цільового призначення земельних ділянок загальною площею близько 16 га, розташованих на території Печенізького району Харківської області. Крім того, відповідач вважає що поширена інформація не порушує особисті немайнові права, не завдає шкоди відповідним особистим немайновим правам та не перешкоджає повно і своєчасно здійснювати позивачу своє особисте немайнове право. Позивач в установлений законом строк подав відповідь на відзив в якому зазначив, що відповідач у відзиві, посилаючись на Декларацію про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, не врахував, що у Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національного і міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Проте, як зазначає позивач, у вищезазначеній інформації спірної статті, не було жодного повідомлення чи інформації про його громадську діяльність, як на той час (на момент публікації статті) депутата Харківської обласної ради VII скликання. На думку позивача, такий підхід використання засобом масової інформації свого становища у громадянському суспільстві здійснюється з метою дискредитації його, як кандидата на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області. Також, позивач заперечує проти доводів відповідача щодо достовірності поширеної інформації та вказує, що згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений, будь-яких заяв та клопотань до суду не подав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений, через канцелярію суду представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, з огляду на те, що неявка у судове засідання учасників справи за умови, що вони належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на сторінці № 4 газети «Печенізький край» від [INFO] за [NUMBER], надрукована стаття, автором якої - [PERSON] , висловлена наступна інформація: «На рейдерстві та залякуванні місцевих жителів будує свій бізнес [PERSON] - депутат Печенізької районної ради, він же помічник і бізнес-партнер [PERSON] ». Крім того, автором цієї статті було зазначене наступне - «Журналістське розслідування вивело на інформацію про придбання кілька років тому [PERSON] і [PERSON] приміщення дитячого садка в Мартовій під обіцянку побудувати там будинок відпочинку. [PERSON] просто розпиляв його на будматеріали й розпродав, залишивши жителям Мартової після себе гори будівельного сміття. [PERSON] звик тільки руйнувати та залякувати, і яскравим показником його діяльності є ті «порядки», які він влаштував у селищі. Моторошно від того, що він зі своїми поглядами балотується в депутати громади, а його близький друг і партнер [PERSON] у голови громади. Що буде з усіма нами, якщо вони ними будуть?!». Також судом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивач - [PERSON] на момент публікації статті був зареєстрованим кандидатом на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області. На даний момент позивач є Печенізьким селищним головою Чугуївського району Харківської області, був головою РДА та депутатом Харківської обласної ради. Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Положеннями частини першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію», суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Аналогічні висновки містяться у постановах КЦС ВС:від 21.09.2020 у справі №303/6451/17; від 04.11.2020 у справі № 757/30984/18-ц. При цьому, суд зазначає, що частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» і не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. А тому абз. 6 п. 15, п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» застосовуватися не може. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення 1) факту поширення недостовірної інформації та 2) недостовірність цієї інформації. Аналогічні висновки містяться у постановах КЦС ВС: від 25.05.2018 у справі №188/1367/15; від 04.07.2018 у справі № 761/7795/17; від 09.09.2020 у справі 688/1505/18, Аналізуючи висловлювання, які є предметом розгляду у даній справі, а також текст статті в цілому, суд приходить до висновку, що вони не є твердженнями про вчинення позивачем конкретних діянь, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були здійснені, призводить до їх сприйняття саме як висловлення оцінки, а не твердження. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що висловлювання, які є предметом розгляду у даній справі, порушили його особисті немайнові права, тобто або завдали шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджали йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, суд звертає увагу, що аналіз тексту статті в цілому дає підстави дійти висновку, що вона стосується не позивача у даній справі, а іншої особи - [PERSON] . Крім того, суд враховує, що позивач є публічною особою, тому суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Таким чином, зважаючи на те, що позивач є Печенізьким селищним головою Чугуївського району Харківської області, а на момент публікації статті був зареєстрованим кандидатом на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області, був головою РДА та депутатом Харківської обласної ради, він має особливий статус і є публічною особою, а тому межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. З урахуванням наведеного, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, дослідивши та оцінивши надані докази, суд вважає, що спірні висловлювання є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості твердження про вчинення конкретної дії. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц; від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17-ц; від 11 вересня 2019 року у справі №757/40646/17-ц; від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену ТОВ «Редакція газети «Печенізький край», та зобов`язання ТОВ «Редакція газети «Печенізький край» спростувати поширену відносно позивача інформацію у черговому випуску друкованого видання - газеті «Печенізький край», задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 5000,00 грн моральної шкоди, суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. П. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену ТОВ «Редакція газети «Печенізький край», то правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000,00грн також відсутні. У зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями частини 1 та пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, згідно з якими, у зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed