Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок зловживання правами під час необгрунтованого звернення до суду в період з 2013 по 2016 роки. Мотивуючи свої вимоги тим, що його батько - [PERSON] набув права власності на садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 712, 6 кв м згідно Свідоцтва про права власності від 07 грудня 2007 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 2070-С/ГК від 22 листопада 2007 року. У поданому відповідно до договору дарування 48/100 частин садового будинку від 23 грудня 2008 року його батько - [PERSON] подарував йому та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 12/100 частин кожному, а всього - 48/100 (12/100 х 4 = 48/100) частин вказаного будинку. 23 грудня 2008 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного будинку. 04 березня 2010 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного будинку. 17 березня 2012 року між [PERSON] (продавець), від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного будинку, за умовами якого продавець зобов`язується передати, а покупець прийняти у власність 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами [ADDRESS] та предати за неї грошову суму за попередньою домовленістю. Відповідачі, отримавши у власність обумовлені частки будинку, виявили недоліки придбаного житла (товару), за наслідками якого звернулись до суду із позовом про відшкодування шкоди, зобов`язання не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями загального користування, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями загального користування будинку, за наслідками розгляду якого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року суд відмовив [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у задоволенні таких позовних вимог, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року. Під час розгляду судом цього позову відповідачі звернулись до суду із заявою про забезпечення їх позову шляхом накладення арешту на його частку майна 12/100 - садового будинку та частку його батька - 40/100, яка ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року задоволена. Накладений арешт на майно діє й на сьогодні, оскільки при його зверненні до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, суд відмовив у її задоволенні, зважаючи на те, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, яким суд відмовив [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у задоволенні позовних вимог, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Накладений судом арешт на таке майно порушує його право власності на частку майна, а також перешкоджає йому у набутті права власності на частку садового будинку після смерті його батька - [PERSON] у порядку спадкування. Окрім того, під час розгляду справи судом першої інстанції за заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2014 року призначено судову будівельно-технічну експертизу, за наслідками якої з підстав недобросовісного користування процесуальними правами як позивачами, й при її виконанні експертами у присутності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснено незаконне втручання у частку його власності без його згоди, оскільки дослідження проведено без дотримання її процедури проведення такого експертного дослідження й досліджувались приміщення, які належать йому і належали, на той час, його батьку, згоди на що вони як співвласники не надавали. Вважає, що [PERSON] , [PERSON] й [PERSON] як строною по справі - позивачами та ініціаторами звернення до суду із вказаним позовом порушено принцип добросовісного використання позивачами своїх процесуальних прав, закріплених ст.ст. 13, 14 ЦК України та нормами ст.ст. 27, 31 ЦПК України (у пропередній редакції), оскільки цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, й при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди тощо. Унаслідок необгрунтованого звернення до суду та зловживання правами позивачів, наслідком якого стало відкриття судом провадження по справі за їх позовом, розгляд такої справи, вжиття судом заходів забезпечення позову за їх зверненням шляхом накладення арешту на його майно та майно його батька, призначення також за їх зверненням та проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка проведена із порушенням процедури її проведення тощо, завдало йому моральної шкоди, яку він на підставі ст. 1167 ЦК України оцінює в сумі 90 000 грн. 00 коп. та просить стягнути солідарно за правилами ст.ст. 1167 та 1190 ЦК України з усіх трьох відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі довіреності від 03 березня 2018 року (а.с.58 том 2), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Користуючись своїм процесуальним право, надав відповідь на відзвив. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги уцілому не визнав та просив відмовити у їх задовленні за необґрунтованість та безпідставністю. Ним надано відзив на позов, який обгрутновано тим, що право особи позивача на звернення до суду з підстав порушення прав такої особи не може бути підставою для визнання дій такої особи протиправними та зловживання правами під час звернення до суду. Також просив застовувати до спірних правовідносин строк позовної давності, пов`язуючи його із встановленими обставинами рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року (а.с.117 - 118 том 1). Зважаючи на подану відповідачем [PERSON] заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, пов`язуючи його із встановленими обставинами рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року (а.с.117 - 118 том 1), суд вважає, що підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, з підстав, зазначаним даним заявником, немає. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом строк позовної давності не порушений та є дотриманим. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги уцілому не визнав та просив відмовити у їх задовленні за необґрунтованість та безпідставністю. Ним надано відзив на позов, який обгрутновано тим, що право особи позивача на звернення до суду з підстав порушення прав такої особи не може бути підставою для визнання дій такої особи протиправними та зловживання правами під час звернення до суду. Вважає, що ним та [PERSON] , [PERSON] було подано до суду обгрунтований позов, який був спрямований на захист унаслідок порушених їх прав - продажу [PERSON] , [PERSON] їм неякісного житла (товару). Вважає, що й наразі, вони як покупці проданого позивачем та його батьком житла потерпають від його неналежної якості, вимушені вкладати власні грошові кошти на усунення недоліків такого житла, потерпати від порушення прав на користування приміщеннями загального користування будинку тощо. Зважаючи на те, що ними були понесені значні майнові збитки за наслідками недоліків придбаного житла (товару), ними ставилися вимоги про відшкодування майнової шкоди, за наслідками якого й було вжито судом за їх зверненням заходи забезпечення позову - накладення арешту на частку майна, якою володіють [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, надавши заперечення проти позову. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача [PERSON] на підставі наявних у справі доказів та погодженням сторін. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Предметом даного спору є відшкодування моральної шкоди, завданої унаслідок, на думку позивача, зловживання відповідачами у якості позивачів правами під час звернення ними до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди, зобов`язання не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями загального користування, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями загального користування будинку в період з 2013 по 2016 роки, за наслідками розгляду якого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовлено, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року. Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 листопада 2007 року № 2070-С/ГК видано свідоцтво про право власності, згідно з яким [PERSON] на праві приватної власності належить садовий будинок [ADDRESS] . 23 грудня 2008 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (обдаровувані) укладено договір дарування 48/100 частини згаданого вище садового будинку. За умовами вказаного договору дарувальник подарував, а обдаровувані прийняли у дар 48/100 частини (по 12/100 кожен) садового будинку [ADDRESS] . Частина, яка дарується [PERSON] , складається з: Ѕ частини сходової клітини 1/13,1 кв. м; 1-7/24,8 кв. м, 1-11/16,7 кв. м, 1-13/8,7 кв. м. - житлові; 1-8/1.3 кв. м. - вбиральня 1-9/11,1 кв. м - кухня; 1-10/3,4 кв. м - ванна; 1-12/13,9 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п. 1.2 договору). Частина, яка дарується [PERSON] , складається з: Ѕ частини сходової клітки 1-28/8.5 кв. м; 1-35/27,5 кв. м, 1-37/11.0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24,3 - житлові, 1-36/1,2 кв. м - вбиральня; 1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами. Частина, яка дарується [PERSON] , складається з: Ѕ частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-22/27,4 кв. м, 1-24/11.1 кв. м, 1-26/16.6 кв. м, 1-27/19.8 кв. м - житлові, 1-23/1,5 кв. м - вбиральня; 1-25/3,2 - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.4 договору). Частина, яка дарується [PERSON] , складається з: Ѕ частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-16/15,5 кв. м, 1-17/27,6 кв. м, 1-18/11,1 кв. м, - житлові; 1-21/1.3 кв. м - вбиральня; 1-20/3,4 кв. м - ванна; 1-15/5,1 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.5 договору). 23 грудня 2008 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного вище садового будинку. 04 березня 2010 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку. Також установлено, що між [PERSON] (продавець), від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] (покупець) 17 березня 2012 року укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку, за умовами якого продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти у власність 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами [ADDRESS] та передати за неї грошову суму за попередньою домовленістю. Відчужувана частина складається з: Ѕ частини сходової клітки 1-28/8.5 кв. м, 1-35/27.5 кв. м, 1-37/11,0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24.3 - житлові, 1-36/1.2 кв. м вбиральня, 1-38/3.3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.3 договору) п. 4 договору). Відчужувана частина садового будинку є часткою у праві спільної часткової власності, відчужується за відмовою всіх співвласників від переважного права вказаної частини садового будинку: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (п. 11 договору). У жовтні 2013 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому з урахуванням уточнень просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 865 450 грн 23 коп. - витрат на усунення недоліків майна, зобов`язати [PERSON] не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення), будинку [ADDRESS] та визнати за ними право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13.1 (сходи); 15/14 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48.3 (підсобне); 45/12.8 (підсобне); 46/4.9 (сауна), 47/16,3 (підсобне); 48/2.8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8.0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне). Свої вимоги обґрунтовували тим, що 23 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку за [ADDRESS] та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою. 30 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , укладений договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку [ADDRESS] та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою. 17 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку [ADDRESS] та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою. Зазначений вище будинок є житловим, належить кільком особам, його загальна площа складає 711,5 кв. м, він поділений на 6 (шість) ізольованих квартир із приміщеннями для обслуговування будинку на цокольному поверсі, із визначенням та виділенням в натурі часток (квартир) кожного із них: 12/100 - [PERSON] (трикімнатна квартира на третьому поверсі); 12/100 - [PERSON] (трикімнатна квартири на третьому поверсі); 12/100 - [PERSON] (трикімнатна квартира на другому поверсі); [PERSON] (трикімнатна квартира на першому поверсі); 12/100 - [PERSON] (трикімнатна квартира на другому поверсі); 40/100 - [PERSON] ( трикімнатна квартира на першому поверсі). Позивачі вказаного прозову вважали, що оскільки вказаний будинок було побудовано господарським способом [PERSON] за участі [PERSON] із численними порушеннями державних будівельних норм щодо забезпечення будинку інженерними мережаними системами життєзабезпечення, мав приховані конструктивні недоліки, що призвело до численних проблем у його експлуатації, просили відшкодувати витрати на усунення недоліків придбаного ними нерухомого майна. Й, зважаючи, що у будинку є нежитлові приміщення, які розташовані на цокольному поверсі, призначені для обслуговування потреб усіх співвласників будинку, право постійного користування якими належить позивачам відповідно до умов укладених договорів купівлі-продажу, а [PERSON] і [PERSON] заперечують це право та чинять перешкоди у користуванні вказаним майном, просили зобов`язати усунути ці перешкоди та визнати за ними право постійного безоплатного сервітуту щодо вказаних приміщень, зареєструвати сервітут у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовлено, які скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 109 - 112 том 1). Оскільки позивач [PERSON] за цим позовом пов`язує свої вимоги із наслідком розгляду справи за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до нього - [PERSON] , з урахуванням уточнених вимог, про стягнення з нього на користь [PERSON] 865 450 грн 23 коп. - витрат на усунення недоліків майна, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення), будинку [ADDRESS] та визнання за ними права постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовлено, які скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 109 - 112 том 1), суд вжив заходів ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року (а.с. 3 - 4 том 2) для зупинення провадження по такій справи до набрання законної сили судовим рішенням, постановленим по даній справі, проте така ухвала скасована постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року (а.с. 28 - 29 том 2), відтак, суд, враховуючи позицію суду апеляційної інстанції, з урахуванням думки позивача, який уточнив, що незважаючи на те, що рішення суду першої інстанції скасоване судом касаційної інстанції з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 109 - 112 том 1) й розгляд такої справи наразі триває, рішення по справі не прийнято, ним ставляться вимоги про порушення (зловживання) відповідачами як позивачами у такій справі правами за період 2013 - 2016 роки. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що право особи на звернення до суду з підстав порушення прав такої особи, не може бути підставою для визнання дій такої особи протиправними та зловживання правами під час звернення до суду. Відповідно до статей 1 та 3 Конституції України Україна - є правовою державою, головним обов`язком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Стаття 8 Конституції України гарантує право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України. В статтях 55, 64, 124, 129, 129-1 Конституції України гарантується право на судовий захист, який поширюється на будь-який спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, і неможливість його обмеження навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Неодмінним конституційним правом людини й громадянина є право на судовий захист, закріплене ст. 55 Конституції України. У ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав та свобод, визнаних у Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Позивач оцінює завдану, внаслідок звернення до суду відповідачами з позовом до нього, моральну шкоду в сумі 90 000 грн. 00 коп. Ст. 16 ЦК України регламентує питання способів захисту цивільних прав та інтересів судом. Так, п. 16 цієї норми передбачено, що одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, оскільки позивач, зважаючи на предмет спору, посилається на завдану моральну шкоду, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а сааме статті 23, 1167 ЦК України. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Проте, пов`язуючи відшкодування за завдану моральну шкоду із правом звернення особи до суду із захистом порушеного права, позивач не довів завдання йому такої шкоди, оскільки таке право відповідачів, будучи позивачами у справі за їх - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому з урахуванням уточнень просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 865 450 грн 23 коп. - витрат на усунення недоліків майна, зобов`язати [PERSON] не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення), будинку [ADDRESS] та визнання за ними права постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13.1 (сходи); 15/14 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48.3 (підсобне); 45/12.8 (підсобне); 46/4.9 (сауна), 47/16,3 (підсобне); 48/2.8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8.0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне), уцілому обґрунтоване та засноване на гарантованому конституційному праві людини й громадянина на судовий захист, закріпленим у ст.ст. 8, 55 Конституції України. Відповідно, суд встановив наявність такого позову, який прийнятий до провадження суду, вжиття судом заходів щодо розгляду такого спору - відкриття провадження по справі, винесення ухвал про забезпечення позову - накладення арешту на майно, про призначення судової судівельно - технічної експертизи тощо. Й наразі розгляд такої справи триває. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Кожна особа повинна мати право на доступ до правосуддя з метою захисту своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів. Конституція України та Цивільний процесуальний кодекс України гарантують таке право кожній особі. Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Відповідно до частини третьої статті 8 Основного Закону держави в Україні гарантується звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод безпосередньо на підставі Конституції України. Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, у тому числі цивільної, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості. Цивільне процесуальне законодавство передбачає і коло осіб, за заявою яких може бути порушена цивільна справа в суді. Суб`єктами права звернення до суду є особи, які звертаються до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ієрархії нормативно-правових актів в системі законодавства України за критерієм юридичної сили, найвищим актом є Конституція України. Відповідно до її ст. 8, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Зазначене положення означає те, що будь-який інший нормативно-правовий акт має не лише відповідати нормам Конституції, але і не суперечити їй. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 0 листопада 1996 року № 9 зазначається, що «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії» (п. 2). Положенням ст. 55 Конституції України гарантується, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України). Відповідно, гарантії особи не можуть бути засудженими іншою особою, якщо такі гарантії використовуються особою у спосіб та у межах, визначених законом. Суд ввадає, що відповідачами, як позивачами у цивільній справі, дії яких оскаржуються цим позивачем, за наявності спору - порушеного їх права, будучи суб`єктом, визначеним процесуальним законом, права звернення до суду, використані ними вказані контитуційні гарантії права на судових захист у спосіб та у межах, визначених законом, а тому не можуть бути засудженими таким позивачем. Так, зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Такої позиції дотримується й судова практика й доктрина. Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року у п. 7 зазначає, що заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. За загальним правилом зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає з вини відповідача. У п. 6 вказаної постанови зазначається, що особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Водночас, суд, зважаючи на підстави, на які позивач посилається, що стали наслідком завдання йому моральної шкоди, яка оцінена ним у 90 000 грн. 00 коп., зважаючи на правомірність реалізації відповідачами як позивачами права зверненням ними до суду з позовом до такого позивача як відповідача, наявність у них порушеного [PERSON] , [PERSON] права та невизнаного такими особами права, встановив відсутність протиправної поведінки таких осіб, відповідно, й відсутність причинного зв`язку між такою шкодою та їх вини, вважаючи їх такими, що при реалізації конституційного права на судовий захист, діяли у спосіб та у межах, визначених законом, оскільки цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановленого причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача, а у даному спорі, й за встановлених обставин, вина відповідачів у завданні позивачу моральної шкоди не встановлена, а тому правові підстави для вішкодування моральної шкоди відсутні. Адже кожна особа повинна мати право на доступ до правосуддя з метою захисту своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів. Оскільки Конституція України та Цивільний процесуальний кодекс України гарантують таке право кожній особі. При цьому, позивач, будучи строною у справі, враві реалізувати процесуальне право на оскарження судового рішення (ухвали), які, на його думку, вплинули на порушення його права, а його позиція про те, що у певних випадках, таких як призначення судової будівельно - технічної експертизи, він не мав права на апеляційне оскарження такої ухвали й інших ухвал (процесуальних дій), постановлених у межах розгляду справи, останній вправі оскаржити такі процесуальні рішення (ухвали) разом з остаточно постановленим рішенням по такій справі. Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина. Законодавчо закріплене право на оскарження до суду названих постанов створює кожному умови для захисту порушених прав і свобод, їх відновлення, сприяє виконанню завдань судочинства та є одним із способів забезпечення правопорядку в державі. Судовий контроль за правомірністю порушення цивільної справи є дієвою гарантією прав і свобод людини і громадянина, що забезпечує реалізацію права особи на судовий захист та не допускає зловживань з боку сторін, посадових та службових осіб. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд вважає, що вимоги за цим позовом позивачем уцілому не доведені та є такими, що не підлягають задовленню. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 8, 55, 64 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 1167 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з урахуванням п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року,

Outcome: dismissed