Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

05.05.2017 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 18522,53 грн за договором від 07.04.2011. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що за вказаним договором відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 13.04.2017 умови повернення кредиту порушені та існуюча заборгованість відповідачем не погашена. Представник позивача позовні вимоги підтримав, які просив задоволити, а розгляд справи провести за його відсутності, про що направив до суду заяву (а.с.38). Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, та просить застосувати строк позовної давності, про що подав до суду заяву . З'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд дійшов до наступного. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що відповідно до наявної в справі копії заяви [PERSON] від 07.04.2011 ПАТ КБ "ПриватБанк" надав відповідачеві [PERSON] у кредит грошові кошти у розмірі 500 грн зі сплатою за користування кредитом 30,00 % на рік, що підтверджується копією заяви (а.с.5). За розрахунком банку заборгованість становить станом на 13.04.2017 - 18522,53 грн, з яких 492,69 грн - заборгованість за кредитом; 13371,62 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3300,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - (фіксована частина); 858,22 грн - штраф (процентна складова). Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, випливає, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту ( ст.261 ЦК України). Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року справа № 6-127 цс 14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, за змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Відповідно до п.3, п. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до розрахунку заборгованості, позивач знав про прострочення та погашення не в повному об`ємі боржником кредиту вже починаючи з 25.02.2014, а тому з цієї дати починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув 25.02.2017. Враховуючи, що строк позовної давності сплинув 25.02.2017, а позивач звернувся до суду з позовом в 05.05.2017 та не повідомив суд про поважність причин пропущення строку позовної давності, а відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності, позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з закінченням строку позовної давності.

Outcome: dismissed