Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 30.09.2015р. звернулись до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу 19/100 часток домоволодіння №68 з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель і споруд, яке знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Конопатна, укладений 14.05.2015р. між [PERSON] та [PERSON], недійсним. В обґрунтування позову, позивачі зазначили, що вони постійно проживають та зареєстровані за адресою [INFO], як члени сім'ї попереднього власника. Після зміни власника та набуття права власності [PERSON] у 1988р., позивачі залишились проживати у будинку, тому мають право користування вказаним будинком до теперішнього часу. Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу частини будинку, вони були зареєстровані, мешкали у будинку та мали право на проживання у будинку, а відповідачка приховала ці обставини від нотаріуса. Так, у договорі купівлі-продажу вказано, що продавець гарантує, що відчуження частки домоволодіння не зачіпає законні права третіх осіб щодо її користування, будь-які особи у будинку не зареєстровані. Продавець довела до відома, що осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану частку домоволодіння, немає. Таким чином, на підставі ст.ст.215,216,230 ЦК України, просять визнати вказаний договір недійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] вказала, що з позовом не згодна, вважає, що укладення вказаного договору права позивачів не були порушені, договір купівлі-продажу не суперечить Цивільному кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Крім того, до даних правовідносин не може бути застосована ст. 230 ЦК України, так як вона стосується введення в оману одною із сторін правочину другої сторони, а позивачі не є сторонами правочину. Треті особи про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Суд, вислухавши сторони, оглянувши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 19/100 часток домоволодіння від 14 травня 2015р., [PERSON], продає, а [PERSON] приймає у власність 19/100 часток у праві спільної власності на домоволодіння №68 з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель і споруд, яке знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Конопатна. У володіння та користування покупця переходять в житловому будинку літ. А приміщення №1-1, 1-2, 1-3, 2-4, загальною площею 34 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., сарай літ.В, 1/3 воріт №3, 1/3 огорожі №4, 1/3 вод. колонки №5 та 1/3 вимощення №1, що складає 19/100 часток вищевказаного домоволодіння /а.с. 9-10/. У ч.2 п.7 вказаного договору зазначено: продавець також гарантує, що відчуження частки домоволодіння не зачіпає законні права малолітніх та/або неповнолітніх дітей, які мають права на особистий сервітут, встановлений ст. 405 ЦК України, а також третіх осіб щодо її користування. Продавець чи будь-яка інша особа у відчужуваній частці домоволодіння не зареєстровані. П.8 договору зазначає - сторони стверджують, що ними надана правдива інформація з усіх питань, пов'язаних з посвідченням цього договору. У п.20 договору вказано, що продавець довела до відома покупця, той факт, що осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану частку домоволодіння, в тому числі відповідно до статтей 60-74 та 97 Сімейного кодексу України, немає. Позивачі проживають та зареєстровані за адресою [INFO], як члени сім'ї попереднього власника. Після зміни власника та набуття права власності [PERSON] у 1988р., позивачі залишились проживати у будинку. Вказані обставини сторонами не оспорюються, а також встановлені численними рішеннями судів /а.с. 13-19, 39-43/. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачами не надано суду доказів, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу домоволодіння №68 по вул.Конопатній у м.Миколаєві були порушені їх права. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. [PERSON], як власник вказаного домоволодіння відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, ст.ст.316, 317 ЦК України має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Як встановлено ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позивачі користуються вказаним домоволодінням як члени сім'ї колишнього власника. Їх проживання у будинку не обмежує [PERSON] у праві розпоряджатись своєю власністю. Посилання позивачів на ст. 230 ЦК України, що при укладенні договору [PERSON] ввела в оману нотаріуса щодо осіб, які зареєстровані та проживають у проданій частині будинку, є безпідставним. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Як слідує із п.20 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Тобто, ст. 230 ЦК України, не може бути застосована до правовідносин, що виникли між позивачами та відповідачем, так як вона стосується введення в оману одною із сторін правочину другої сторони, факт обману повинна доводити особа, яка діяла під впливом обману, а позивачі не є сторонами правочину. Не надано позивачами і доказів, що договір купівлі-продажу від 14.05.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON], суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства Згідно викладеного, суд приходить до висновку про те, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. Понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed