Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

У грудні 2018 року Національне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ) звернулось до суду із вказаним позовом до відповідачів. В позові порушені питання про визнання недійсним договорів дарування нерухомого майна (земельних ділянок та квартир), укладених між відповідачами. Позов обґрунтовано тим, що детективами НАБУ здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №52017000000000016. В процесі здійснення досудового розслідування [PERSON] було повідомлено про підозру. З метою ухилення від кримінальної відповідальності [PERSON] переховувався від органу досудового розслідування та у серпні 2016 року залишив територію України. Досудовим розслідуванням також встановлено, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] , і від цього шлюбу мають дитину - [PERSON] . Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] була власником земельних ділянок в с. Рожни Броварського району Київської області, кадастрові номери: 3221287201:01:100:0052, 3221287201:01:100:0049, 3221287201:01:100:0051, 3221287201:01:100:0036, 3221287201:01:100:0035, 3221287201:01:100:0034, 3221287201:01:100:0050, 3221287201:01:100:0047 та в м. Біла Церква Київської області кадастрові номери: 3210300000:04:032:0156, 3210300000:04:032:0157, а також власником квартир в [ADDRESS] , [ADDRESS] ; кв. [ADDRESS] , [ADDRESS] ; кв. [ADDRESS] , [ADDRESS] : кв. [ADDRESS] . 18.10.2016, 04.11.2016, 07.11.2016, 08.11.2016, 06.12.2016 [PERSON] за погодженням з [PERSON] , подарувала вищезазначене майно [PERSON] . Позивач вважає, що вказані договори дарування покликані приховати майно підозрюваного [PERSON] з метою уникнення накладення на нього арешту в рамках кримінального провадження для забезпечення його можливої конфіскації. За наслідками вчинених правочинів [PERSON] набула права формальної власності на нерухоме майно, однак фактичними власниками залишились [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на ст. 234 ЦК України просить визнати недійсними договори дарування, укладені між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом КМНО Оніщук А.М. та зареєстровані в реєстрі за №№ 2615, 2611, 2608, 2787, 2786, 2610, 2609, 2613, 2612, 2614, 2759, 2791, 2790, 2756, 2757, 2908, 2758, 2766. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2018 р. справу за матеріалами позовної заяви НАБУ до [PERSON] та [PERSON] направлено до Броварського міськрайонного суду Київської області за підсудністю. Постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2019 р. ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2018 р. скасовано та повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 29.08.2019 р. відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження. 20.03.2020 р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката Губського Р.В. надійшов відзив на позов. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (ч. 1 ст. 122 ЦПК України). Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч. 1 ст. 123 ЦПК України). Статтею 126 ЦПК України визначені наслідки пропущення процесуальних строків, зокрема право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Губський Р.В. був обізнаний про розгляд справи, про що свідчить його заява від 17.02.2020 (а.с. 86 т. 2), проте відзив подано до суду 20.03.2020 р. (а.с. 107-112 т.2) тобто з пропуском строку. Клопотання про поновлення цього строку адвокатом не порушувалось. Враховуючи, що стороною відповідача ( [PERSON] ) пропущений процесуальний строк для подання відзиву, суд не враховує його при ухваленні рішення. 01.02.2021 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, своїм правом надати відзив на позов не скористалась. Вислухавши представників сторін, які з`явились в судове засідання, матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» (далі - Закон) НАБУ - є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. До обов`язків НАБУ з-поміж іншого належить здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проведення досудового розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом. Пунктом 13 частини першої статті 17 Закону (в редакції від 28.08.2018 р., яка діяла станом на момент подання позову) визначено: «Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов`язків надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України». Відповідно до пункту 2 резолютивної частини 2 рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 у справі № 3-294/2018 (3058/18) положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 № 1698-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VII втратило чинність з 05.06.2019 та зворотної сили не має. Відповідно до частин 1, 2 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 24.12.1997 № 8-зп № 3/690-97 частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю. Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Відповідна редакція Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» була оприлюднена на офіційному сайті Верховної Ради України 17.10.2019 р., тобто після відкриття провадження у даній справі. Отже в процесі розгляду справи, відбулась зміна законодавства на підставі рішення Конституційного Суду України, яке є остаточним і не має зворотної дії в часі, в зв`язку з яким позивач втратив право пред`явлення вимог до відповідачів, а тому у задоволені позову слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed