Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

04.01.2016 року позивач [PERSON] звернувся до Жидачівського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи вимоги тим, що 14 липня 1984 року зареєстрував шлюб з відповідачкою у Зарічанській сільській раді Жидачівського району Львівської області, актовий запис №7. Від шлюбу народилось четверо дітей, які є повнолітніми. Причиною розпаду сім`ї послужило те, що відповідачка влаштовувала безпричинні сварки, не підтримувала нормальні сімейні відносини, не піклувалася про сім»ю, протягом восьми років сторони спільно не проживають. Він неодноразово звертався до суду із аналогічними заявами, останній раз у листопаді 2015 року, однак на наполегливі вмовляння та запевнення відповідачки, вони примирились, тому за його заявою позов було залишено без розгляду. Однак після цього ситуація не змінилась, а тому вважає, що шлюб розпався остаточно, збереження його є неможливим, поскільки суперечить його інтересам, а тому просив шлюб розірвати. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачка, будучи у встановленому порядку повідомлена про час та місце судового розгляду шляхом отримання судових повісток, що стверджується зворотніми повідомленнями про вручення поштового відправлення, на виклики суду повторно не з"явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за її відсутності не подала, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], яке видано повторно відділом ДРАЦС РС Жидачівського РУЮ у Львівській області 16.01.2015 року, 14.07.1984 року уклали шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище "[PERSON]" (а.с.6). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, із 2008 року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивача відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved