Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

01.02.2019 [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання недійсними окремих положень договору та просить суд: визнати недійсними умови договору про надання банківських послуг від 24.01.2011, а щодо надання кредитних послуг від 28.01.2014, викладені у пунктах 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.4, 1.1.7.37, 1.1.7.38, 1. 1.3.2.7, 1.1.7.21 умов та правил надання банківських послуг, визнати несправедливим пункт 2.1.1.12.2 в частині збільшення розміру Кредиту на розмір боргових зобов`язань за Кредитом та визнати його у зв`язку з цим-недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», укладено договір про надання банківських послуг у вигляді Анкети-приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «Приватбанк» №0509070900198358788 від 24.01.2011. Вказана Анкета-приєднання подавалась позивачем з метою оформлення зарплатної карти та отримання заробітної плати у Вищому господарському суді України, про що свідчить відмітка поставлена позивачем. Разом із зарплатною карткою, працівником банку позивачу було видано карту «Універсальна» з поясненням, що ці картки видають разом із зарплатною карткою. При цьому, як стверджує позивач, жодних Анкет-заяв із проханням відкрити такий тип карти, не підписувалось та не надавалось банку. Крім цього, у березні 2016 року, позивач звернулась до банку із метою перевипуску зарплатної картки, у зв`язку із її втратою. Працівником банку, з метою уточнення актуальної інформації про позивача, як про клієнта банку, було вдруге заповнено Анкету-заявку про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ "Приватбанк" від 11.06.2016 на планшеті. Підпис був постановлений позивачем особисто, який було зроблено на планшеті. При цьому, позивачем перевірялось лише правильність заповнення даних працівником, будь- яких вимог щодо випуску кредитної картки, як стверджує позивач, працівнику банку не надавалось. Працівником банку було знову перевипущено карту « Універсальну » разом із зарплатною картою, будь-яких тарифів банку, Умов кредитування тощо працівником банку позивачу не надавалось. Позивач зазначає, що станом на день звернення до суду, працівники банку, телефонують з номеру [NUMBER] , представляються Службою безпеки банку, а також службою виїзної роботи по примусовому стягненню боргу, та вказують про наявність боргу у позивача по карті «Універсальна» та вимагають сплатити кожного разу різну суму. Позивач звернулась до Банку, для отримання виписки за весь період користування карткою. Банком була надана позивачу виписка від 21.01.2019 №РЕ09(3(328 Т9ВРТ9Ш , яка охоплює період з 28.01.2014 до 01.01.2019. Позивач звертає увагу, що до Анкет-заяв, які датовані 2011 та 2016 роками, не зверталась з встановленням кредитного ліміту. Банком було самостійно встановлено кредитний ліміт на видану працівником у 2011 році карту, яким позивач користувалась. Таким чином, між позивачем та Банком укладено договір про надання банківських послуг від 24.01.2011, який є змішаним договором, оскільки об`єднує у собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Як зазначає позивач, випискою від 21.01.2019 №№09(3(52 8Т9БРТ9І>І, у 2014 році підтверджується, що банком встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000,00 грн, яким протягом періоду з 28.01.2014 до 12.07.2017, позивач користувалась. Згодом, як стверджує позивач, без будь-яких звернень з боку позивача, банком самостійно було збільшено суму кредитного ліміту, незважаючи на те, що кредитний ліміт був повністю використаний позивачем. Позивач зазначає, що сума збільшення у виписці не відображається, але оскільки операції по картці мали місце, можна дійти висновку, що кредитний ліміт було збільшено. Станом на день подачі позовної заяви, позивач вказує, що на офіційному сайті банку https://privatbank.ua/ru/terms відсутні умови, які діяли на момент встановлення кредитного ліміту на картку Універсальна, тобто на 28.01.2014. Водночас, працівником банку була надана інформація, що умови змінювались лише в частині розміру відсотків за користування кредитним лімітом, що також підтверджується отриманою позивачем у банку випискою, а саме: 01.01.2014 діяла ставка 2,5%, станом на 31.12.2018 - 3,5 %, а 01.01.2019 - 3,6 %. Відповідно до пункту 2.1.1.12.17 Умов Банку за користування кредитом, клієнт сплачує банку фіксовану кредитну ставку. На момент встановлення та використання кредитного ліміту діяла ставка у розмірі 2,3 %. Відомості стосовно того, яка кредитна ставка діяла на момент укладення договору про надання банківських послуг від 24.01.2011, у позивача відсутні. Позивач вказує, що підтверджується випискою від 21.01.2019 №FEG9QQ2ST9DPT9IN, процентна ставка за договором від 24.01.2011 постійно визначалась банком на власний розсуд. На сьогодні, це підтверджується випискою банку від 21.01.2019 №FEG9QQ2ST9DPT9IN, банк застосовує до існуючих із 2014 року відносин кредитну ставку у розмірі 3,5%. Пунктом 2.1.1.12.2 Умов і Правил надання банківських послуг встановлено, що за користування Кредитом протягом Пільгового періоду Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі 0,00001% від суми операцій за рахунок Кредиту. В разі непогашення Клієнтом боргових зобов`язань за Кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування Кредитом Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Оскільки,Банком до Умов та Правил надання банківських послуг включено вимогу (пункт 2.1.1.12.2) щодо сплати відсотків, визначених Банком у Тарифах, які діють на момент нарахування таких відсотків, то така умова в силу частини третьої статті 1056і ЦК України на думку позивача, є нікчемною, оскільки фактично надає право банку в односторонньому порядку змінювати розмір фіксованої процентної ставки. Таким чином, позивач вважає, що пункт 2.1.1.12.2, з огляду на вимоги статей 203,215 ЦК України має бути визнаний недійсним в частині обов`язку Клієнта сплачувати Банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування, як такий, що не відповідає частині третій статті 1056-1 ЦК України, оскільки надає право банку самостійно збільшувати розмір процентної ставки протягом дії договору шляхом затвердження нових Тарифів на дату нарахування таких відсотків. Крім цього, пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що строк внесення мінімального обов`язкового платежу по Кредиту , а також овердрафту - до 1-го числа місяця, наступного за розрахунковим, врозмірі, розрахунковому згідно Тарифу від суми поточних боргових зобов`язань. Складові мінімального обов`язкового платежу визначаються з урахуванням черговості погашення боргових зобов`язань, встановлених цими Умовами, тому на думку позивача в силу вимог статей 203, 215 ЦПК України є недійсним. Таким чином, позивач вважає, що частина умов укладеного між нею та банком договору надання банківських послуг від 24.01.2011, а щодо надання кредитних послуг від 28.01.2014, є недійсними з огляду на вимоги статей 203, 215 ЦК України, а саме: пункт 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг щодо надання банку права змінювати процентну ставку за договором шляхом затвердження Тарифів та їх застосування у розмірі чинному на момент нарахування відсотків - не відповідають статті 1056-1 ЦК України; пункт 1.1.7.31 щодо встановлення позовної давності строком у 60 років за відсутності окремої письмової угоди про збільшення строків позовної давності за зобов`язаннями, що виникають із договору - не відповідає статті 207 ЦК України; пункти 1.1.7.38, 1.1.3.2.7, 1.1.7.21 щодо надання банку права будь-яким чином доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника за цим Договором, а також передавати будь-яку інформацію третім особам для будь-яких цілей за відсутності письмової згоди на це клієнта Банку - не відповідає статтям 60, 62 ЗУ «Про банки та банківську діяльність»; пункт 2.1.1.12.2 Умов та Правил надання банківських послуг щодо збільшення розміру Кредиту на суму боргових зобов`язань є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та таким, що породжує для споживача банківських послуг надмірні, порівно з наданими послугами обов`язки щодо виконання умов договору, а також не відповідає ст. 1054 ЦК України. В додаткових поясненнях позивач, вказала що, окрім картки для виплат нею 28.01.2014 була отримана картка «Універсальна Gold», і як стверджує позивач нею на оформлення вказаного рахунку, не було підписано жодних Договорів чи заяв про приєднання до умов попереднього Договору. Ухвалою суду від 04.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 13.02.2019 ухвалою суду було відмовлено клопотанні позивача про забезпечення позову. 25.02.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. В судовому засідання позивач та представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у відзиві підстав. Так, в обґрунтування своєї позиції, представник відповідача, у поданому до суду відзиві зазначив, що при укладенні договору між позивачем та відповідачем, а саме при підписанні оскаржуваного Договору було дотримано просту письмову форму у вигляді спрощеної форми договору. Укладання такого договору здійснюється на підставі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та відповідає ст. ст. 633, 634 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України). Підписавши вказану анкету -заяву, позивач погодилась з умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті Банку та тарифами Банку, які разом з цією заявою складають договір банківського обслуговування. Окрім цього, щодо кредитного ліміту, зазначено, що позивач, активно користувалась наданими кредитними коштами та досі не повернула їх в повній мірі. Окрім цього, позивачем не враховано те, що підписуючи Довідку про умови кредитування з використанням платіжної карки «Кредитка Універсальна» від 17.02.2011 року, позивач була ознайомлена та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг Приватбанку, які були надані їй у письмовому вигляді та розміщені на офіційному сайті Банку, про що свідчить її підпис на Анкеті-заяві та довідці. Також, зазначено, що в матеріалах справи не міститься доказів звернення до відповідача в період дії договору з проханням внести зміни/доповнення до договору або надати роз`яснення щодо умов договору, таким чином на думку позивача позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтвердженими доказами. Окрім іншого, представник відповідача просить суд засовувати строк позовної давності до спірних правовідносин, у зв`язку з пропуском строком позовної давності. Таким чином, суд вислухавши учасників процесу, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до наступного висновку. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 16.02.2011 між позивачем та відповідачем було підписано анкету- заяву (далі-Договір) про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «Приватбанку», з якої вбачається, що останньому пункті вказаного Договору, де зазначено «Я згоден (-на) з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання послуг банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку», позивачем та відповідальним працівником було постановлені підписи. Таким чином, як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями ст.ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 №1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Так, пунктом 2.1.1.12.2 Умов і Правил надання банківських послуг встановлено, що за користування Кредитом протягом Пільгового періоду Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі 0,00001% від суми операцій за рахунок Кредиту. В разі непогашення Клієнтом боргових зобов`язань за Кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування Кредитом Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається, з матеріалів справи при підписанні вказаного Договору, Банком було надано позивачу картку «Універсальна» з встановленим лімітом коштів для споживчих цілей, якими користувались в певний період часу, окрім цього з виписок наданих суду вбачається, що за користуванням коштами банку, у позивача виникла заборгованість, яку не була погашена. Суд звертає увагу, що у відповідності до Умов та Правил Умов та Правил надання банківських послуг, а саме пункту 2.1.1.1., де заначено, що Умови та Правила використання кредитних карток Банку, Тарифи на випуск та обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також Анкета-заява про приєднання до вказаних Умов та Правил встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку та кредитний договір між Банком та Клієнтом. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, належним чином заповненої та підписної Клієнтом. У пункті 2.1.1.2.1. вказано, що для надання послуг Банк видає Клієнту Картку. Її тип визначено в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка є невід`ємною частиною договору між Банком та Клієнтом. Пункт 2.1.1.2.3. даних умов, передбачається, що Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає Банку згоду в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Приєдання до цього Договору шляхом підписання Клієнтом Анкети -заяви є прямою і безумовною згодою Клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, дана умова передбачена пунктом 2.1.1.2.4 вказаних Умов та Правил. У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз`яснено їй інформацію про кредитування, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте, підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача. Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під Анкетою -заявою свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Посилання позивача на те, що їй не було роз`яснено умов кредитування та не надано інформації про надання кредитного ліміту, самовільного визначеного ліміту Банку не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки, позивач підписала Договір, а отже погодилася з його умовами, де чітко визначені зобов`язання сторін. Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач чітко розуміла, що коштами, якими користувалась позивач є власністю Банку, яку необхідно за умовами Договору повертати за Умовами Банку. Тому на думку, суд з 2011 року з врахуванням наявної заборгованості, позивач не була позбавлена права виконувати належним чином свої обов`язки у відповідності до Договору або відмовитись від надання таких послуг Банк при перевипуску Банком картки з кредитним лімітом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В той же час, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як на підставу для визнання окремих положень кредитного Договору недійними, позивач вказувала на те, що дані пункти договору передбачають подвійну відповідальність за прострочення платежу позивачем, не справедливі умови, які передбачають самостійну зміну Банком умов кредитування. Статтею 559 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проте, позивачем не вказано та не доведено, які її права порушені даними пунктами договору та в чому саме полягає її подвійна відповідальність за прострочення платежу позивачем, а врегулювання цього питання належить до компетенції суду при розгляді справи про стягнення боргу. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаними пунктами договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі. З матеріалів справи вбачається, що протягом дії кредитного договору позивач не зверталась за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим, погоджуючись зі всіма умовами таких кредитних договорів. Крім того, питання про розірвання кредитного договору позичальник не порушувала, виконувала його умови з моменту укладення договорів, тобто визнала усі умови кредитного договору З матеріалів справи також вбачається, що з моменту укладення та протягом дії договорів позивач не зверталась до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до них, суть договорів йому була зрозуміла та він погодився із усіма умовами таких договорів. Підписуючи договори, позивач мала достатній обсяг цивільної дієздатності щодо розуміння положень кредитних договорів, діяла вільно та не була обмежений в отриманні інформації щодо її умов, оскільки, підписала Договори та впродовж тривалого часу виконувала їх вимоги. Посилання позивача на положення на ст. 18 «Про захист прав споживачів» є неаргументованими і не доведеними. Суд не приймає до уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо несправедливості умов договорів, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно неї, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вищевказаний позов сторона позивача подала до суду 01.02.2019, а анкета-заявка була оформлена у 2011 році. При цьому позивач вважає, що строки позовної давності не були нею пропущені, у зв`язку з тим, що їй не було відомо про умови Договору та на сайті Банку остання їх не знайшла, а тому про порушення її прав позивач дізналась після аналізу виписки отриманої 21.01.2019. Разом з цим, будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивачем та її представником суду надано не було і судом таких доказів в ході розгляду справи не здобуто. Заяви про поновлення строку позовної давності позивач та її представник суду не подавали. Проте, представник відповідача, в своїй заяві наполягав на застосуванні даної норми, оскільки, позивач звернувся до суду з даним позовом в 2019 році, тобто після спливу трирічного строку з моменту укладення кредитних договорів. Приходячи до такого висновку, суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладено та

Outcome: dismissed