Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним посилаючись на те, що 24.12.2005 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу житлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] загальною площею 17,1 кв. м.. Вважає, що даний правочин порушує його майнові права у зв'язку із не виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, щодо сплати вартості проданого приміщення. Крім того, оскільки він взагалі не був присутній при підписанні договору , відповідач ввела його оману не збираючись розраховуватись. Нотаріус також повинен був відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням. Зазначені обставини позивач вважає порушенням норм ч.1,2 ст. 203 ЦК України, та просить задовольнити позов на підставі ст..215 ЦК України . В судовому засіданні позивач підтвердив факт особистого підписання оспорюваного правочину, проте зазначив, що неуважно вивчав його зміст, оскільки довіряв своєму юристу, який займався підготовкою необхідних документів. В той час аналогічні угоди укладалися з великою кількістю людей, які користувалися кімнатами в придбаному ним приміщенні і бажали отримати ці кімнати у свою власність. Всі отримували на руки оригінал договору купівлі-продажу після розрахунку, а відповідач не розрахувалася, отримала у нотаріуса дублікат договору і здійснила відчуження майна, вказаного в договорі, ввівши його таким чином в оману. Представник позивача також пояснив, що доказом та підставою визнання договору недійсним є сам договір, в якому вказано, що продавцем отримано кошти від покупця під час оформлення договору, що не відповідає дійсності, оскільки сама відповідач стверджує, що кошти віддала не особисто продавцю, а представнику, при цьому вона не перевірила повноваження цього представника на отримання коштів, не взяла від нього розписки про передачу коштів, не перерахувала кошти на рахунок продавця, як це зробили всі інші покупці, тобто відповідач жодним доказом не довела факт розрахунку за придбане майно. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що кошти за майно зазначене в спірному договорі купівлі-продажу були отримані продавцем від покупця під час оформлення даного договору і не має значення особисто чи через представника. Сторони в договорі своїм підписом підтвердили факт повного розрахунку за продане майно. Договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса та посвідчений нотаріально. При цьому умови укладеного договору не містять такої умови, як перерахунок покупцем грошових коштів за придбане майно на поточний рахунок продавця в банківській установі. Будь-яких додаткових угод про зміну способу чи порядку розрахунків сторони не укладали. В даному випадку чинним законодавством не передбачено надання додаткових доказів на підтвердження проведення покупцем розрахунку за придбане майно у вигляді розписки чи іншого письмово доказу. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання за викликом суду не з'явилася, надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 24.12.2005р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вбудованого приміщення IV поверху № 4-12 загальною площею 17,1 кв. м розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідно до п.2.1 якого, остання придбала зазначене майно за 3197,7 гривень, які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. Відповідно п.2.2 зазначеного Договору купівлі-продажу від 24.12.2005р. сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане майно. Даний договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса та посвідчений нотаріально. приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 5408. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 27.08.2013р. в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу від 24.12.2005р та визнання за позивачем права власності на спірне майно відмовлено, оскільки сторони в належній формі дійшли згоди з усіх істотних умов договору в тому числі і щодо порядку і способу розрахунку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07.11.2013р. касаційна скарга представника [PERSON] - відхилена. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 статті 203 цього Кодексу. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на недодержання в момент вчинення правочину вимог ч. 1-2 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім цього позивач посилається на те, що відповідач ввела його в оману, тому він помилявся щодо природи правочину. Згідно із статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно частини 1 статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними") зазначено , що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду жодних доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину відповідач навмисно ввела його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, не надано суду також доказів того, що зміст оскаржуваного правочину суперечить Цивільному Кодексу чи іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Також не доведено, що особи, які вчиняли правочин, не мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при укладанні даного договору позивач був ознайомлений з його змістом та погодився з умовами зобов'язання, про що свідчить відповідний підпис позивача в договорі. Будь-яких доказів того, що спірний договір не відповідає вимогам закону або укладений під впливом обману з боку нотаріуса, суду надано не було. Будь-яких додаткових угод про зміну способу чи порядку розрахунків сторонами позивачем суду також не надано. Посилання позивача в позовній заяві на ту обставину, що нотаріус повинен був відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, судом до уваги не приймаються, оскільки на предмет спору це не впливає. Нотаріус у своїй діяльності є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між сторонами, тому відсутня його процесуальна заінтересованість в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Крім того, нотаріальні дії жодна із сторін договору не оскаржувала та відповідно незаконними вони не визнавалися, отже діє презумпція їх правомірності. В досліджених матеріалах цивільної справи № 2-1905/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу, на а.с.43 наявна квитанція відповідно якої [PERSON] сплатила до ВДК в м.Херсоні через приватного нотаріуса [PERSON] - збір у розмірі 1% з операції купівлі-продажу нерухомого майна, що спростовує твердження представника позивач щодо несплати цього збору. Таким чином, оскільки посилання позивача на обставини, які відповідно до положень закону можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed