Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

04 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась\~ до суду з позовом до [PERSON] про [PERSON]\~\~ про позбавлення права користування житловим приміщенням. На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є домовласником квартири №46, яка знаходиться по вул.Молодіжна, 32 в м.Івано-Франківську.\~ Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 17 березня 2000 року, квартира [ADDRESS] належить в рівних долях на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сімї: чоловіку [PERSON], дочці [PERSON]. [PERSON] частки у власності вказаної квартири не мала і немає. Вона є громадянкою [PERSON] Федерації, в даній квартирі зареєстрована, але не проживає. На даний час, перебуває в Польщі. Реєтрація\~ [PERSON] у квартирі [ADDRESS], яка є власністю [PERSON], порушує її права, як власника квартири визначені чинним Законодавством України, зокрема право володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Оскільки\~\~ відповідачка більше трьох років не проживає у квартирі, тому просить визнати її такою, що втратила право на користування нею.\~ Позивач підтримує позовні вимоги з підстав, наведених в позовній заяві та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить оголошення на сайті Судової влади України (а.с.23). Причину неявки суду не повідомила, відзиву на позов в установлений судом строк не надала, тому суд\~ вирішує справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечеє проти такого вирішення справи. Тому 19.11.2018р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Вивчивши матеріали та зясувавши обставини справи,\~ дослідивши\~ надані докази, суд дійшов висновку про те, що\~ позов слід задоволити з таких підстав. Судом встановлено, що\~ позивач [PERSON] є домовласником квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS]\~ на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 17.03.2000 року (а.с. 5). З копії будинкової книги вбачається, що за зазначеною адресою зареєстровано місце проживання відповідачки [PERSON]О\~ (а.с. 8). Як вбачається з заяви [PERSON] та [PERSON] засвідченою КП Муніципальною інвестиційною управляючою компанією про\~ ствердження, що гр.[PERSON], за заначеною адресою не проживає. Як вказує позивач та вбачається з матеріалів справи, відповідачка була членом його сімї, що вибув з його власної квартири на інше місце проживання, тому до спірних правовідносин застосовуються положення статті 405 ЦК України. Так, згідно ч. 1 статті 405 ЦК України, члени сімі власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сімї\~ власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 81 ЦПК України, обовязок доказування і подання доказів покладається на кожну сторону. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно суд дійшов висновку, що\~ неспростовані\~ належними доказами обставини непроживання\~ відповідачки\~ [PERSON] у власній квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] понад один рік без поважних причин є підставою для задоволення позову та визнання її такою, що\~\~ втратила\~\~\~\~ право на користування житлом на підставі\~ ч.2 ст.405 ЦК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved