Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 25218,00 грн. та суму, на яку збільшилася сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 73192,63 грн., що загалом складає 98410,63 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року в справі №450/1858/15-ц за позовом [PERSON] до Приватної агрофірми «Нива», третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремона-Сервіс», Приватного підприємства «Еком»про відшкодування шкоди, позов задоволено частково. Стягнуто з Приватної агрофірми «Нива»на користь [PERSON] 852 262,00 гривень. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року в справі №450/1858/15-ц апеляційну скаргу Приватної агрофірми «Нива»залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року в справі №450/1858/15-ц без змін. Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 450/1858/15-ц Касаційну скаргу приватної агрофірми «Нива» залишино без задоволення. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року залишино без змін. 17.04.2019 року вищевказане рішення було виконано у примусовому порядку. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 17.04.2019 року виконавче провадження ВП № 55756171 закінчено. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року у справі № 450/1236/18 стягнуто з ПАФ «Нива» на користь [PERSON] суму 3% річних та суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 03.08.2015 р. року по 21.04.2018 р., в сумі 376 735,62 грн. Враховуючи те, що вказаним рішенням суму 3% річних, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції було стягнуто в межах позовних вимог за період з 03.08.2015 р. року по 21.04.2018 р„ а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року в справі №450/1858/15-ц фактично було виконано 17.04.2019 року, з ПАФ «Нива» слід досягнути суму 3% річних, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції з 22.04.2018 року по 17.04.2019 року, тобто по моменту фактичного повернення боргу. Проте ПАФ «Нива» свого зобов`язання не виконала, вартість поліпшень, яка складає 852 262,00 грн. [PERSON] у добровільному порядку не повернула, у зв`язку з чим останній звернувся до суду про її стягнення. Незважаючи на наявність рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанції про стягнення вказаної заборгованості ПАФ «Нива» ухилялася від її сплати у добровільному порядку. [PERSON] до Пустомитівського районного суду Львівської області звернувся 03 серпня 2015 року що підтверджується вхіжним штемпелем на позовній заяві. Рішення суду у примусовому порядку було виконано 17.04.2019 року. Тому виходячи з ч. 2 ст. 625 ЦК України строку нарахування 3% річних, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції слід рахувати з моменту звернення з позовом до суду - 03.08.2015 року по момент фактичного повернення боргу - 17.04.2019 року. Разом з тим, враховуючи те, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року у справі № 450/1236/18 стягнуто з ПАФ «Нива» на користь [PERSON] суму 3% річних, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 03.08.2015 р. року по 21.04.2018 р., з ПАФ «Нива» слід досягнути суму 3% річних, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції з 22.04.2018 року по 17.04.2019 року, тобто по моменту фактичного повернення боргу. Отже, ПАФ «Нива» повинна сплатити [PERSON] суму 3% річних за період з 22.04.2018 року по 17.04.2019 року, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 22.04.2018 року по 17.04.2019 року р., що складає: 3% річних за період з 22.04.2018 року по 17.04.2019 року, складає 25218.00 гри. Частку, на яку збільшилася сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 22.04.2018 року по 17.04.2019 року, складає 73192.63 грн. Загальний розмір заборгованості за період з 22.04.2018 року по 17.04.2019 року р., складає: 98410,63 грн. (дев`яносто вісім тисяч чотириста десять гривень, 63 копійки). 03.09.2019 року провадження у справі відкрито. 25.09.2019 року надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. В обґрунтування зазначає, що рішення у справі № 450/1858/15, на яке покликається позивач було прийнято 04.05.2017 року та набрало законної сили 21.12.2017 року після апеляційного оскарження, однак виконання рішення було зупинено Верховним Судом ухвалою від 03.04.2018 року по 03.04.2019 року, а тому строк виконання ріщення слід обчислювати із 03.04.2019 року, а тому позов є безпідставним. Окрім того зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене його право він знав ще з 2012 року, однак звернувся із позовом лише через шість років. Щодо стягнення судових втрат зазначає, що такі витрати позивача є непідтвердженими, окрім сплаченого судового збору. 25.09.2019 року подано представником відповідача заяву про застосування строків позовної давності. 04.10.2019 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав у ньому наведених, просить су позов задоволити. Представник відповідача позов заперечив з підстав наведених у відзиві, просить суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Окрім того повідомив, що відповідач дізнався про наявність постанови Верховного суду від 03.04.2019 року у справі № 450/1858/15-ц, якою було поновлено виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/1858/15-ц лише 17.04.2019 року. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити позов слід задоволити з таких підстав. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно джо ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першоїстатті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Грошове зобов`язання виникло з рішення суду, що набрало законної сили 21.12.2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом 29.08.2019 року, тобто без пропуску строку позовної давності, про що вказує відповідач. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року в справі №450/1858/15-ц за позовом [PERSON] до Приватної агрофірми «Нива», третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремона-Сервіс", Приватного підприємства «Еком» про відшкодування шкоди, позов задоволено частково. Стягнуто з Приватної агрофірми «Нива» на користь [PERSON] 852 262,00 гривень. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року в справі №450/1858/15-ц апеляційну скаргу Приватної агрофірми «Нива» залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року в справі №450/1858/15-ц без змін.? Ухвалою Верховного Суду від 03.04.2018 року зупинено виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.05.2017 року (справа № №450/1858/15-ц) до закінчення його перегляду у касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 450/1858/15-ц Касаційну скаргу приватної агрофірми «Нива» залишено без задоволення. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року. Таким чином, судом встановлено, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та суму на яку збільшилась сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 22.04.2018 року по 03.04.2019 року є безпідставними, оскільки виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 21 грудня 2017 року в справі №450/1858/15-ц, було на той час зупинено. З копії постанови про закінчення виконавчого провадження № 55756171 від 17.04.2019 року з примусового виконання виконавчого лиса № 450/1858/15-ц, виданого 30.01.2018 року вбачається, що згідно платіжного доручення № 839 від 17.04.2019 року кошти у повному обсязі перераховані стягувачу [PERSON] боржником, відповідачем у справі, що розглядається. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] до приватного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження 15.04.2019 року, який на підставі здійсненої оплати боржником 17.04.2019 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, вимоги позивача за період 03.04.2019 року по 17.04.2019 року, на переконання суду не знайшли свого обґрунтованого підтвердження у представлених суду доказах, оскільки за цей час сторони виконавчого провадження були ознайомлені із рішенням суду касаційної інстанції, з моменту його публікації до Єдиного державного реєстру судових рішень 12.04.2019 року та вчинили дії спрямовані на виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 21 грудня 2017 року в справі №450/1858/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed