Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області, третя особа: [PERSON] про визнання недійсним рішення сесії сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.05.1998 року, виданого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.12.2015, виданого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] Крім того, на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області від 16.12.2015 у справі ЄУН371/1922/15-ц їй належить ? житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] а ? вказаного будинку на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області від 21.01.2016 у справі ЄУН 371/1923/15-ц належать [PERSON]. Вищезазначені будинок [NUMBER] та будинок [NUMBER] по [ADDRESS] розташовані на земельній ділянці, право власності на яку посвідчується державним актом, виданим на ім'я [PERSON], яка за життя була власником ? житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та мала право на отримання у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] [INFO] [PERSON] померла, заповівши будинок [ADDRESS] та земельну ділянку по [ADDRESS] Миронівського району, Київської області, своєму онуку [PERSON], а решту майна - [PERSON] (позивачу). Однак на звернення до Миронівської районної державної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на земельну ділянку їй було відмовлено у зв'язку із тим, що зі змісту заповіту не вбачається можливим визначити, кому конкретно яка земельна ділянка заповідається, а тому на даний час позивач не може розпоряджатися своїм майном та реалізувати своє право на отримання у власність земельних ділянок у інший спосіб, окрім як у судовому порядку. У судове засідання позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача Яковенко Н.В. у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи Відділу держгеокадастру у Миронівському районі Київської області до суду не з'явився про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням 2 сесії 23 скликання Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області від 04.06.1998 року було передано [PERSON] земельну ділянку площею 0,556 га. (0.25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,306 га для ведення особистого підсобного господарства). На виконання вказаного рішення Вікторівською сільською радою Миронівського району Київської області 23.09.1999 було видано Державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER]. [INFO] в м. Бориспіль померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області (а.с. 18). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] 24.06.1998 року позивачем було зареєстровано право власності на ? житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Як вбачається із рішення Миронівського районного суду Київської області від 16.12.2015 у цивільній справі ЄУН371/1922/15-ц, за [PERSON] визнано право власності на ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] після смерті [PERSON] (а.с.22-23). Згідно рішення Миронівського районного суду Київської області від 21.01.2016 у цивільній справі ЄУН371/1923/15-ц за [PERSON] визнано право власності на ? частини житлового будинку під [ADDRESS] після смерті [PERSON] (а.с.25-28). Згідно довідки від 16.03.2016 №02-31/75, виданої Вікторівською сільською радою Миронівського району Київської області на земельній ділянці, право власності на яку посвідчується державним актом [NUMBER], виданим Вікторівською сільською радою Миронівського району Київської області від 23.09.1999, загальною площею 0,556 га розташовані житлові будинки [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS] (а.с. 44). Даному факту відповідають правовідносини, які регулюють порядок набуття громадянами права власності на земельні ділянки, що перебували у їх власності станом на 1998-1999 роки. У своїй позовній заяві представник позивача, як на підставу позову посилається на норми ЗК України 2001 року та норми ЦК України 2001 року, залишаючи поза увагою той факт, що на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: 1998-1999 роки вказані акти не були чинними, а відносини з приводу набуття права власності на земельну ділянку та видачу державного акта регулювалися ЗК України 1992 року та Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 10 від 15 лютого 1993 року Згідно частин 5, 6 ст. 17 ЗК України 1992 року, чинного на час передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у розмірах згідно зі статтею 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Як вбачається із матеріалів справи, рішення про передачу земельних ділянок в приватну власність було прийнято відповідачем 04.06.1998 року (а.с. 63). Водночас право власності позивача на ? житлового будинку за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано в Білоцерківському МБТІ 24.06.1998 (а.с. 38, а.с. 19 зі зворотної сторони). Тобто, виходячи із поданих матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття рішення про передачу земельних ділянок в приватну власність [PERSON] не існувало правової підстави для відмові у передачі земельної ділянки у приватну власність. Відповідачу не могло бути відомо, що за три тижні після прийняття такого рішення позивач зареєструє право власності на ? житлового будинку по [ADDRESS] та тим самим може набути права на отримання частки земельної ділянки згідно діючого на той час законодавства. У той же час позивач не зверталася до Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області із заявами при виділення їй частини земельної ділянки і не претендувала на неї. Відповідно до ч. 2 ст. 67 цього ж Кодексу розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у сільських населених пунктах повинен бути не більше 0,25 гектара. Згідно ст. 56 ЗК України 1992 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Збільшення розмірів земельних ділянок до 2 гектарів може провадитись за погодженням з обласною Радою народних депутатів. Пунктом 5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №10 від 15.02.1993, чинного на час передачі у власність відповідача земельної ділянки (далі - Порядок), передбачено, що після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів. Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності в даних про розміри земельних ділянок, переданих у власність, з фактичними розмірами, то остаточний розмір площі таких ділянок визначається Радою народних депутатів. Судом встановлено, що [PERSON], звернулася до Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,556 га., що була виділена їй для обслуговування жилого будинку по [ADDRESS] 0,25 га та 0,36 га для ведення особистого підсобного господарства. 04.06.1998 сільською радою прийняте рішення № 7 про передачу земельних ділянок у власність, у вказаному рішенні під номером 31 зазначено: "[PERSON]". 23.09.1999 [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю, в якому зазначено, що земельна ділянка передана у власність на підставі рішення 2 сесії 23 скликання Вікторівської сільської ради від 04.06.1998. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить із того, що рішення сільської ради № 7 від 04.06.1998 прийняте у відповідності з вимогами ст. ст. 17, 56, 67 ЗК України 1992 року, розмір ділянки, переданої [PERSON] у власність, був остаточно визначений сільською радою і не перевищує встановленого ст.ст. 56, 67 ЗК України 1992 року граничного розміру, а саме по собі зазначення в рішенні сільської ради «[PERSON]» замість «[PERSON]» - є опискою й не може бути підставою для визнання акта недійсним. Крім того, суд констатує, що позивач, заявляючи позовні вимоги про визнання незаконним рішення та визнання незаконним державного акта претендує на передачу їй у приватну власність частини ділянки площею 0,556 га, тобто її вимоги фактично направлені на передачу також частини земельної ділянки, однак такі обставини не є передбаченими законом підставами для позбавлення права власності на землю. Інакше кажучи, діючий на момент виникнення спірних правовідносин ЗК України 1992 року не передбачав такої підстави визнання незаконним державного акту, як заявлено позивачем у позові. При встановленні зазначених фактів судом не вбачається порушення норм закону чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення. Суд також звертає увагу на той факт, що позивачем не надано жодного належного чи допустимого доказу того, що на момент видачі оскаржуваного державного акта позивач користувалася земельною ділянкою площею 0,556 га, чи її частиною. У судовому засіданні представнику позивача неодноразово роз'яснювалися його права згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України та наслідки не вчинення відповідних дій. Представник позивача жодних клопотань не заявляв, належних чи допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог не надав. Натомість докази, які містяться в матеріалах справи, судом належно вивчено і оцінено та зроблено висновок щодо безпідставності вимог позивача. Окремо суд звертає увагу, що посилання представника позивача на рішення Миронівського районного суду Київської області від. 16.12.2015 року у справі №371/1922/15-ц та від 21.01.2016 року №371/1923/15-ц не являються належним доказом порушення права позивача станом на червень 1998 року та вересень 1999 року. Натомість названі рішення вказують на те, що право позивача на спадщину поновлено у спосіб та у порядку, визначеному законом. В аспекті застосування практики Європейського суду з прав людини до спірних правовідносин суд також звертає увагу на таке. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо дотримання цього принципу, як зазначає ЄСПЛ, перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від національних судів вимагається вказувати підстави з яких суд виходить змінюючи усталені правовідносини, що існують впродовж тривалого часу. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 27 рішення ЄСПЛ по справі «Олександр Шевченко проти України» (2007) чи стан відомих їм правовідносин (п. 22 рішення ЄСПЛ у справі Steel and other v. United Kingdom). Тому у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для зміни правовідносин виправдовують втручання у принцип res judicata (Принцип юридичної визначеності), особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на надані та досліджені у судовому засіданні докази суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог та відмовляє у задоволенні позову у зв'язку із недоведеність порушеного права позивача.

Outcome: dismissed