Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: зменшити розмір аліментів, стягнутих за судовим наказом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.12.2019 у цивільній справі № 369/13865/19 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частки до 1/6 частки усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття; судовий наказ Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.12.2019 у цивільній справі № 369/13865/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.10.2019 і до досягнення дитиною повноліття - відкликати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у сторін є спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача, відповідно до судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.12.2019 у цивільній справі № 369/13865/19 було стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.10.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначав, що про існування вказаного судового наказу він дізнався лише 23.04.2020. Разом з тим, позивач вказував, що має ще 2 доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із зазначеним позивач вказував на те, що визначена раніше судом сума аліментів ставить його інших дітей в матеріально гірше становище, що є порушенням їх прав, а тому звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 24.06.2020 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання 27.01.2021 позивач не з`явився. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи у порядку письмового провадження. Відповідач до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] сторони розірвали шлюб, про що було складено актовий запис № 498 від 20.05.2010. З довідки Управління державної охорони України про доходи № 121 від 08.05.2020 позивач займає посаду віськовослужбовця в Управлінні державної охорони України, загальна сума його доходу з листопада 2019 року по квітень 2020 року становила 172 321,36 грн., відрахування на аліменти не здійснювались. З відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області відповідач 28.03.2017 змінила прізвище на « [PERSON] ». Із супровідного листа Києво-Святошинського районного ВДВС ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 21.02.2020 вбачається, що сторонам було направлено для відома та для виконання постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.02.2020, винесену при примусовому виконанні судового наказу № 369/13865/19 від 29.01.2020, що видав Києво-Святошинський районний суд Київської області. З наданих суду позивачем роздруківок з терміналу АТ КБ «Приватбанк» він із серпня 2019 року по квітень 2020 року сплачував відповідачу на картку аліменти на доньку [PERSON] у розмірі від 2000 грн. до 2050 грн. Зі свідоцтв про народження вбачається, що позивач має ще 2 доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Копій свідоцтва про народження [PERSON] , самого судового наказу, постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання згаданого судового наказу, які позивач має право отримати особисто або через свого представника, а також інших доказів, з яких можна було б встановити факт батьківства позивача, стягнення з нього на користь відповідача на утримання дитини [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, суду надано не було. З огляду на проголошений ст. 12 ЦПК України принцип змагальності цивільного процесу суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребовувати докази, до того ж, ті, що позивач сам має можливість отримати. Підстав, передбачених ст. 82 ЦПК України, які б звільнили сторін від доказування, судом також не встановлено. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною другою статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 1921 грн., від 6 до 18 років на з 01.01.2021 - 2395 грн. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 462/4973/15-ц). Зміна сімейного стану позивача, а саме народження інших дітей/дитини без підтвердження погіршення його матеріального становища, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Дана правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 16.09.2020 у справі № 565/2017/19. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. На підтвердження фактів батьківства позивача по відношенню до [PERSON] та стягнення з нього на користь відповідача аліментів, розмір яких він просить зменшити, суду не було надано докази. Більш того, відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного у постанові від 16.09.2020 у справі № 565/2017/19, суду не було надано доказів, що з часу, як начебто з позивача стягнули аліменти, мали місце обставини зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення стану його здоров`я та інші обставини, що з огляду на його середньомісячний дохід, підтверджений довідкою про доходи, погіршили його матеріальний стан і відповідно до ст. 192 СК України давали б право суду зменшити розмір аліментів. У зв`язку із викладеним суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, рекомендацій, викладених у постанові Пленуму Верховного суду України від № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.10.2019 у справі № 462/4973/15-ц та від 16.09.2020 у справі № 565/2017/19,

Outcome: dismissed