Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У жовтні 2015 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір № АВН0RG155230022 укладений 30.06.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.06.2015 року їй від підприємця [PERSON] надійшла пропозиція про оформлення на замовлення металопластикових вікон. [PERSON] надав позивачці для ознайомлення рекламу, в якій було зазначено його адресу, а саме: [ADDRESS], та номери телефонів, а також було зазначено, що розстрочка платежу становить 0% та знижка для позивачки, як пенсіонеру становить 17%. [PERSON] повідомив позивачку, що вартість замовлення для її квартири буде становити приблизно 25000,00 грн., з яких потрібно заплатити при укладенні договору 3000,00 грн., а 22000,00 грн. сплачувати рівними частками протягом трьох років, оформивши в банку з його допомогою безпроцентний кредит. Позивачка погодилась на оформлення замовлення на таких умовах. Підприємець [PERSON] здійснив заміри вікон і підрахував, що вартість замовлення становить 25745,00 грн., які позивачка буде сплачувати на умовах, які він їй повідомив. На вимогу [PERSON] позивачка сплатила йому кошти в сумі 3100,00 грн., однак жодних розрахункових документів [PERSON] не видавав. Того ж дня між позивачкою та [PERSON] було укладено договір на виконання замовлення №CU-1233К і [PERSON] повідомив позивачку, що 30.06.2015 року він приїде і відвезе її до відділення банку, в якому оформлять безпроцентний кредит на три роки на суму 22745,00 грн. 30.06.2015 року позивачка у відділенні Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» оформила кредит на суму 14000,00 грн., та оформила заяву позичальника, довідку про умови кредитування і графік погашення кредиту. Всі документи були надруковані дуже дрібним шрифтом, і позивачка не могла прочитати їх і вважала, що це безпроцентний кредит на три роки, як їй обіцяв [PERSON] Менеджер банку не роз'яснювала жодних умов кредиту. В квартирі за допомогою окулярів позивачка уважно прочитала текст вказаних документів і з'ясувала, що умови викладені в заяві позичальника, а також в інших документах складених банком не відповідають умовам пропозиції підприємця [PERSON], оскільки згідно умов кредиту і графіку платежів вона повинна сплачувати банку крім суми кредиту 14000,00 грн. ще щомісячну винагороду в сумі 574 грн., що становить 20566,00 грн., а загальна сума повернення банку 35045,00 грн. при отриманні безпроцентного кредиту в сумі 14000,00 грн. 03.07.2015 року, позивачка направила відповідачу письмову заяву про відмову від кредитного договору укладеного 30.06.2015 року. Листом відповідач повідомив, що виконав свої зобов'язання і відмовляє в проханні розірвати кредитний договір. 04.08.2015 року позичка повторно звернулась до відповідача із проханням розглянути заяву від 03.07.2015 року по суті, додавши письмову відповідь фізичної особи-підприємця [PERSON] якою підтверджується, що товар від продавця не отриманий. Позивачка вважає, що діями відповідача та фізичної особи-підприємця [PERSON] було грубо порушено її права споживача, а саме не надання працівником Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» інформації про реальну вартість кредитного договору. Заяву позичальника, довідку про умови кредитування і графік погашення кредиту надруковано надто дрібним шрифтом, що унеможливило його прочитання. [PERSON] позивачку було введено в оману стосовно наявності безвідсоткового кредиту на придбання його товару, а працівником Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» свідомо не повідомлено про реальну вартість користування кредитними коштами, що є підставою для визнання кредитного договору № ABH0RG155230022 від 30.06.2015 року недійсним. У судовому засіданні представник позивачки - [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив у позові відмовити. До матеріалів справи долучив письмові заперечення на позовну заяву. підставами для заперечення позовних вимог є те, що позивач сама звернулась до банківської установи, уклала договір приєднання, запропонувати свої умови вона не могла. Більше того, банком виконано в повній мірі умови укладеного договору та перераховано кошти на розрахунковий рахунок зазначений позивачем ФОП [PERSON]. Позивач зверталась до відповідача з заявою про розірвання договору та відповідно до вимог ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживача" - їй було запропоновано повернути банку отримані кошти, що позивачем виконано не було. Представник вважає, що підстав для задоволення позову не вбачається. Третя особа: фізична особа-підприємець - [PERSON] в судове засідання не з'явився, по час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 28.06.2015 року між позивачкою та СПД [PERSON] було укладено договір індивідуального замовлення № CU-1233R на організацію робіт по виготовленню та передачу у власність ПВХ конструкцій на зальну суму 25754,00 грн. В рахунок завдатку по вказаному договору сплачено 3000,00 грн. (а.с.6,7). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. 30.06.2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» було укладено договір № ABH0RG155230022, згідно умов якого відповідач надав позивачці кредит у сумі 14352,00 грн., а позивачка у свою чергу зобов'язувалася погасити кредит у строки та на умовах встановлених в договорі та сплатити за його користування відсотки у розмірі 0,12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ст. 526 ЦК України). Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із запропонованими Публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» Умовами та правилами надання кредиту, Тарифами складає між нею і банком кредитно-заставний договір (а. с. 8, 9). Відповідно до п. 10 (а) кредитного договору кошти були надані відповідачем позивачці, не шляхом їх фізичного надання через касу банку, а шляхом їх безготівкового перерахування на поточний рахунок СПД [PERSON] Можна вважати, що відповідач взяті на себе зобов'язання виконав, перерахувавши вказану в договорі суму грошових коштів на зазначений позивачем рахунок. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. 03.07.2015 року [PERSON] зверталась до відповідача із письмовою заявою, в якій остання зазначила, що 03.07.2015 року вона повідомила СПД [PERSON] про відмову від замовлення по договору № CU-1233R від 28.06.2015 року та заявлено вимогу про повернення Публічному акціонерному товариству «Акцент Банк» коштів, отриманих для виконання замовлення до договору. Також повідомлено про відмову від кредитного договору укладеного 30.06.2015 року (а.с.11,12). Також позивачка зверталась до СПД [PERSON] із письмовою заявою, в якій повідомила його про відмову від замовлення по договору № CU-1233R від 28.06.2015 та просила його повернути банку кредитні кошти отримані на оплату виконання замовлення по договору № CU-1233R від 28.06.2015 та просила повернути авансовий платіж у сумі 3100,00 грн. (а.с.14,15). Як вбачається з листа Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» від 02.10.2015 року відповідач на має можливості виконати прохання щодо розірвання кредитного договору № ABH0RG155230022 від 30.06.2015 року у зв'язку із тим, що взяті на себе зобов'язання банк виконав. Були надані необхідні кредитні кошти на придбання товару. Як вказує відповідач у даному випадку має місце порушення договірних зобов'язань між покупцем і продавцем, що носять цивільно-правовий характер, поза зоною відповідальності банку (а.с.20). Позивачка, ставлячи вимогу про визнання недійсним кредитного договору, посилається на ст.ст. 11, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються зокрема детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. У відповідності до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Відповідно до положень закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. У позовній заяві [PERSON] вказувала на те, що текст договору кредиту виконано дрібним шрифтом, а тому без окулярів вона не могла його прочитати. Проте, такі твердження суд не може брати до уваги, оскільки підписувати договір позивачку ніхто не примущував, що підтвердив і сам представник позивача. Твердження позивачки про те, що працівник банку у порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» не надав їй усю необхідну інформацію при укладенні кредитного договору спростовуються її особистими підписами на документах, оформлених під час укладення кредитного договору. Доказів того, що права позивачки на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду надано не було. Більше того, жодних доказів щодо розірвання договору № CU-1233R від 28.06.2015 року укладеного з СПД [PERSON], або притягнення його до відповідальності за введення в оману позивачку, стягнення з ФОП [PERSON] коштів за невиконаим договором, тощо - суду також не надавались. З матеріалів справи вбачається, що сторони договору на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначили умови договору, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору № АВН0RG155230022 укладеного 30.06.2015 року. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed