Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи: Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Із заяви вбачається, що [INFO] в м. Горлівка помер її чоловік - [PERSON] , [INFO] , про що свідчать довідка про причини смерті. При зверненні із заявою щодо державної реєстрації смерті до Бахмітського міського Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, отримано відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті було подано документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Крім того, заявник зазначає, що в її паспорті невірно вказана дата її народження, що не дає їй можливості підтвердити факт того, що вона є дружиною померлого. Заявник просить суд встановити факти, що мають юридичне значення, а саме факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Горлівка, громадянина України, який помер [INFO] в Калінінському районі м. Горлівки Донецької області, Україна, та факт того, що [PERSON] , якій належить паспорт серії [NUMBER] , [PERSON] , якій належить свідоцтво про народження [NUMBER] від 20.12.1955 року, та [PERSON] , якій належить свідоцтво про одруження [NUMBER] від 31.07.1976 року, є однією і тією ж особою. Заявник [PERSON] до суду не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву просила задовольнити. Представник заінтересованої особи - Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області до суду не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, від представника заінтересованої особи надійшло Клопотання, в якому просять суд розглянути справу про встановлення факту смерті в певний час без участі представника відділу та постановити рішення згідно діючого законодавства. Представник заінтересованої особи - Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області до суду не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, від представника заінтересованої особи надійшло Клопотання, в якому просять суд розглянути справу без участі представника управління, проти встановлення факту смерті не заперечують. Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заявник [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , що об`єктивно підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] та відмітками в їхніх паспортах про реєстрацію шлюбу, таким чином є належним заявником у даній справі. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті за № 909 від 15.04.2019 року, [PERSON] помер [INFO] в м. Горлівка, причина смерті - «Гостра серцево-судинна недостатність. Атеросклеротичний коронарокардіосклероз». Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15.04.2019 року, [PERSON] помер [INFO] в Калінінському районі м. Горлівки. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У відповідності з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, встановлення такого факту вирішується в судовому порядку. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку статті 317 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що заявлені вимоги в частині встановлення факту смерті слід задовольнити, з огляду на їх законність та обґрунтованість, що надасть заявнику можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Щодо встановлення факту того, що [PERSON] , якій належить паспорт серії [NUMBER] , [PERSON] , якій належить свідоцтво про народження [NUMBER] від 20.12.1955 року, та [PERSON] , якій належить свідоцтво про одруження [NUMBER] від 31.07.1976 року, є однією і тією ж особою, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Зі змісту ч.3 ст. 315 ЦПК України слідує, що справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення » 31.03.1995 р № 5, заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта чи також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи. В зв`язку з викладеним суд відмовляє в частині вимог встановлення факту того, що [PERSON] , якій належить паспорт серії [NUMBER] , [PERSON] , якій належить свідоцтво про народження [NUMBER] від 20.12.1955 року, та [PERSON] , якій належить свідоцтво про одруження [NUMBER] від 31.07.1976 року, є однією і тією ж особою. На підставі викладеного,

Outcome: partial