Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 21 грудня 2007 року він надав [PERSON] в позику в розмірі 10 000 грн., які він мав повернути до 01 вересня 2008 року. Згідно умов договору від 01 червня 2007 року тривалість позовної давності була збільшена до 31 грудня 2013 року. Кошти до цього часу відповідач не повернув. Тому відповідач зобов'язаний сплатити йому неустойку за період з 15 липня по 25 липня 2009 року в розмірі 25 000 грн. Просив суд поновити строки звернення до суду, визнавши причини пропуску поважними; стягнути з [PERSON] неустойку в розмірі 25 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивач не з'явився. Просив слухати справу в його відсутність. У судове засідання відповідач не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду свої заперечення. Просив суд відмовити в задоволенні позову як з необґрунтованості, так і через пропуск строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2009 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] борг в розмірі 10 000 грн., неустойки в розмірі 25% за кожний день прострочення в розмірі 100 000 грн., індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання 2230 грн., три відсотки річних в розмірі 366 грн., судові витрати в розмірі 30 грн.. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року рішення районного суду змінено в частині стягнення неустойки, зменшивши суму до 100 грн. За судовими рішеннями, які набрали законної сили, видано виконавчий лист, який пред'явлений для примусового виконання до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області. З поданого суду відомостей про відрахування УПФУ в Києво-Святошинському районі №180221 вбачається, що за постановою державного виконавця з 01 травня 2010 року почалось відрахування на виконання вищевказаного виконавчого листа. На даний час відрахування припинено через погашення боргу. Позивачем надано суду договір про збільшення тривалості позовної давності. Так, згідно даної розписки сторони погодили, що відносно позовних вимог, пов'язаних з поверненням [PERSON] [PERSON] основного боргу, неустойки, врахування інфляції - до 31 грудня 2013 року. За ст. 260 ЦК України порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Посилання позивача, що умовою даного договору є саме початок перебігу строку позовної давності з 01 січня 2014 року, суд до уваги не бере. Оскільки з поданих розписок чітко вбачається, що строк виконання основного зобов'язання встановлений до 01 вересня 2008 року, а строк позовної давності - до 31 грудня 2013 року. Початок перебігу, порядок перебігу чітко встановлений законодавством, яким надається сторонам правочинів право на збільшення тривалості строку. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При розгляді справи відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову через пропуску строку позовної давності, а позивач просив поновити даний строк, зважаючи на поважні причини. Встановлено, що з доходів [PERSON] кожного місяця здійснювались відрахування, що відповідно зменшувало суму боргу. Розрахунок неустойки позивачем вказаний з 15 липня 2009 року по 25 липня 2009 року. Тому доводи заперечення, що суд вже вирішував дане питання і провадження підлягає закриттю - до уваги не береться. Крім того, суд приходить до висновку, що позивач знав про часткове погашення боргу, починаючи з винесення судового рішення та подальшого його виконання. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює критично пояснення позивача щодо переривання строку позовної давності через звернення до суду, оскільки згідно поданої суду копії заяви [PERSON] звернувся до суду лише у лютому 2016 року. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про часткове погашення, заявлене клопотання про його поновлення є необґрунтованим, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення неустойки з 15 липня 2009 року по 25 липня 2009 року.

Outcome: dismissed