Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Приватного підприємства «Рона Ресурс» про скасування наказу та стягнення заробітної плати. Свої позовні вимоги мотивував тим, що він з 18.02.2013 року по 07.11.2013 року працював на посаді старшого менеджера із збуту на Приватному підприємстві «Рона Ресурс». Був взятий на посаду на 3-х годинний робочий день, але фактично працював по 8 годин на день. 07.07.2013 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, та по сьогоднішній день з ним не було проведено повного розрахунку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Наказу №52 від 18.02.2013 року позивач був прийнятий ПП «РОНА-РЕСУРС» на посаду старого менеджера зі збуту на 3-х годинний робочий день. Не можуть бути взяті до уваги доводи представника позивача про те, що під час укладання трудового договору в усній формі було обумовлено той факт, що офіційно позивач буде працювати повний 8-годинний робочий день. Твердження представника позивача спростовується належними в справі доказами, а саме заявою позивача про прийом на роботу на неповний робочий час (а.с.79), табелями обліку використання робочого часу (а.с.78, 80-88), наказом (розпорядженням) № РРС00000052 від 18.02.2013 року ( а.с.77) в якому зазначено, що тривалість робочого дня складає три години. Як вбачається з матеріалів справи позивач власноручно написав заяву про прийняття на роботу, просив призначити його на неповний робочий день тривалістю три години. П.7. Згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Відповідно до наказу №52 від 18.02.2013 позивач прийнятий на роботу на неповний робочий день на 3 години, позивач погодився з цією вимогою. Фактично приступив до роботи, а фактичний допуск до роботи вважається укладенням договору. Відповідно до ст. 43 Конституції України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці. Право на своєчасне одержання винагороди за працю що захищається законом. Згідно ст. 37 Кодексу законів про працю України, оплата праці працівників здійснюється власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Ст. 23 Загальної декларації прав людини (1948 р.) закріплено право на працю, на вільний вибір місця роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти днів. Таким чином як установив суд, між позивачем та відповідачем трудовий договір був укладений за погодженням сторін, за бажанням позивача та з урахуванням його інтересів. Враховуючи те, що позивачем не було доведено наявність моральної шкоди завданої йому підприємством відповідача, суд вважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 236 КЗпП України та відповідно до рекомендацій ВСУ викладених у постановах Пленуму ВСУ від 24.12.99р. № 1313 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" та від 06.11.92р. № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed