Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 23.11.2015 року на тимчасово окупованій території України в місті Донецьк Донецької області. В обґрунтування заяви зазначено, що заявниця є невісткою померлого [PERSON] Вказала, що [PERSON] тимчасово мешкав за місцем мешкання сина в м. Донецьку, який є тимчасово окупованою територією та 23.11.2015 року помер, про що КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №9» було видане лікарське свідоцтво про смерть №249 від 23.11.2015 року, згідно до якого [PERSON] помер 23.11.2015 року в м. Донецьку Донецької області від раку шлунку. У лютому 2016 року до Іллічівського відділу РАЦС м. Маріуполя був наданий запит для реєстрації смерті [PERSON] однак було відмовлено в реєстрації та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту смерті, оскільки представлена на реєстрацію медичне свідоцтво про смерть не відповідає вимогам чинного законодавства. Заявник в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник заявника, яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не зявилася, надала заяву про підтримання заявлених вимог та можливість розгляду справи за її відсутності. Заінтересована особа Іллічівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, будучи належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи, свого представника до суду не направили, надали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення вимог не заперечували. Суд, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили обставини викладені в заяві, дослідивши письмові матеріали, прийшов до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7 ст.273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п.4 ст.273 ЦПК і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. Згідно копії свідоцтва про одруження серія 1-НО №187485 виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції від 14.09.2002 року заявниця та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.09.ю2002 року, актовий запис №1249 (а.с.8). Згідно довіреності від 19.01.2016 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, в тому числі в місцевих судах (а.с.9). Згідно паспорту серії ВК №814022, виданого 03.06.2011 року Ленінським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, [PERSON] був зареєстрований в [INFO] (а.с.13). Згідно довідки від 25.11.2014 року №1412003843 про взяття на облік особи, переміщної з тимчасово окупованої території України [PERSON] перемістився з території [ADDRESS] до м. Маріуполя вул. Кишинівська, буд. 2/118 (а.с.14). 23.11.2015 року [PERSON], перебуваючи в місті Донецьку Донецької області помер від раку шлунку, про що 23.11.2015 року медичною установою було видано відповідну лікарську довідку про причини смерті (а.с.16-17). Після смерті [PERSON] представник заявниці 10.02.2016 року звернулася до Іллічівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану за видачею свідоцтва про смерть, однак їй було відмовлено через те, що документи видані державними органами на окупованій території є недійсними і не створює правових наслідків. У звязку із чим заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту смерті. Як встановлено, заявниця [PERSON] має намір встановити факт смерті [PERSON], оскільки це має юридичне значення, а саме для реєстрації органами державної реєстрації актів цивільного стану України факту його смерті та видачі свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 Постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Статтею 17 ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть). Оскільки заявниця [PERSON], яка є громадянкою України, переміщена з тимчасово окупованої території м. Донецька до м. Маріуполя, проїзд Курчатова, буд.15, а [PERSON] року помер на тимчасово непідконтрольній Україні території в м.Донецька Донецької області, після його смерті заявниця не може отримати свідоцтво про смерть відповідного зразку, а отримане медичне свідоцтво про смерть, медичним закладом, який розташований не непідконтрольній території України не може бути використане заявницею для реєстрації смерті на території України. Відтак з метою захисту законних прав та інтересів громадянки України [PERSON] суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] 23.11.2015 року в м.Донецьку Донецької області.

Outcome: approved