Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

27.08.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсними електронні торги з реалізації квартири [ADDRESS] , що відбулись 16.07.2018, результати яких оформлено протоколом №34695 проведення електронних торгів від 16.07.2018 і актом №46110980 про проведення електронних торгів, затвердженого 26.07.2018 начальником Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області Хабловим В.М.; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , що видане ПН ХМНО Малаховою Г.І. 27.07.2018 на ім`я [PERSON] та зареєстр. в реєстрі за №1765; та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис 27243645 від 27.07.2018 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог посилається на наступне. Позивачу на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 16.10.2004 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] , від якого народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] [PERSON] разом зі своєю дружиною, та дітьми зареєстровані були у спірній квартирі. Малолітні діти не були виписані з квартири. Позивач належним чином виконував обов`язки щодо сплати комунальних платежів. Наприкінці липня 2018 року позивач прийшов до спірної квартири, та не зміг увійти до неї, так як було повністю змінено замок. Позивачу повідомив невідомий чоловік, що він є новим власником вказаної квартири. Позивач пішов до Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області, де дізнався, що був боржником за ВП №46110980, яке було відкрито на підставі виконавчого листа №640/11377/14-ц від 25.12.2014 року виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення з нього на користь [PERSON] борг за розпискою від 13.05.2011 року в сумі еквівалентній 7092 дол. США, що за курсом НБУ на 13.11.2014р. складає 111696 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 1116,96 грн., а всього - 112813 грн. 29 коп. Про вказане рішення суду позивач не знав, копію його не отримував. Відповідно про вищевказане виконавче провадження позивачу також відомо не було. Позивач ознайомився з матеріалами ВП №46110980, та отримав інформацію, що головним державним виконавцем Мазуріною О.М. було звернуто стягнення на квартиру позивача у межах суми звернення стягнення - 124094,61 грн. 16.07.2018 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги з продажу належної позивачу квартири, та продано її за суму 437067,30 грн. Переможцем електронних торгів став [PERSON] Грошові кошти на депозитний рахунок за придбане нерухоме майно надійшли до Київського ВДВС м. Харків - 17.07.2018 року. 25.07.2018 головним державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту майна, та 03.08.2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. За вказаних обставин, позивач вважає, що його право власності грубо порушено, а тому проведені електронні торги мають бути визнані недійсними, оскільки позивачу не було відомо ні про рішення суду, ні про виконавче провадження, та у вказаній квартирі були зареєстровані неповнолітні діти, а спірна квартира була реалізована без дозволу органу опіки та піклування чи відповідного рішення суду, що також є порушенням прав малолітніх дітей позивача. 08.10.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ДП «СЕТАМ», в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що електроні торги з реалізації вищезазначеного майна відбулись відповідно до Порядку реалізації арештованого майна затвердженого наказом МЮУ від 29.09.2016 року №2831/5, та на запит державного виконавця було сформовано інформаційну довідку з реєстру територіальної громади м. Харкова, відповідно до якої у спірній квартирі були зареєстровані тільки позивач та його дружина, та інформація про зареєстрованих за вказаною адресою неповнолітніх дітей була відсутня, тому позивачем не доведено жодного порушення норм Порядку під час проведення оскаржуваних торгів, впливу таких порушень на результат електронних торгів та порушення законних прав позивача у результаті проведення електронних торгів. 19.11.2018 року до суду надійшов відзив від представника відповідача Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області, в якому він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що відповідно до наданої відповіді діти не були зареєстровані у спірній квартирі, та позивач був повідомлений належним чином про всі виконавчі дії виконавчого провадження, та жодне з його права не було порушено. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивач прямо визнає існування боргу перед [PERSON] , а тому йому було відомо про існування відповідного рішення суду, а тому відповідачем правомірно було придбано спірну квартиру, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано. 24.10.2018 року до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] , в яких він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач не подав до суду жодного та належного доказу на підтвердження своїх голослівних та надуманих доводів, оскільки до позову надано довідку з місця проживання про склад сім`ї та прописку, яка була видана 11.10.2013 року, та відсутність обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення правочину по відчуженню майна, в якому зареєстровані неповнолітні діти не є безумовною підставою для визнання ого недійсним. Позивачем було подано відповіді на відзиви на позовну заяву, в якому позивач зазначає, що діти були зареєстровані у спірній квартирі на час її реалізації на електронних торгах, а дозволу від органу опіки та піклування на її реалізацію отримано не було, а тому квартира продана незаконно, а відповідно всі документи, що оформлені результатами проведення незаконних електронних торгів відповідно є незаконними. Представники позивача - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, та просили її задовольнити. Представник відповідача ДП «СЕТАМ» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином та своєчасно, в поданому відзиві просив розглянути справу за своєї відсутності. Представник відповідача Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області в судове засідання не з`явився, повідомлений у встановленому законом порядку, головного державного виконавця Мазуріну О.М. в судовому засіданні не допущено до участі в справі, оскільки надана нею довіреність дійсна до 2018 року, а іншої надано до суду не було. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у його відзиві. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник третьої особи ДССД ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник третьої особи ПН ХМНО Малахової Г.І. - Босенко К.В. в судовому засіданні просив ухвалити по справі законне та обгрунтоване рішення. 27.08.2018 року вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Нев`ядомському Д.В. Ухвалою судді від 28.08.2018 року за заявою позивача було забезпечено позовні вимоги, а саме накладено арешт шляхом заборони відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] 28.08.2018 року судом надано запит до Департаменту реєстрації ХМР для встановлення місцеперебування відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , відповіді на які повернулись до суду 04.09.2018 року та 05.09.2018 року. Ухвалою судді від 06.09.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.01.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 04.03.2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи у зв`язку з відпусткою судді Нев`ядомського Д.В., справа надійшла до провадження судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 21.03.2019 року справу було прийнято до провадження судді. В судовому засіданні було відмовлено в задоволенні клопотань відповідача про визнання явки позивача в судове засідання обов`язковою, про повторне проведення по справі підготовчого судового засідання, та задоволено клопотання про витребування доказів з Київського ВДВС м. Харкова та копії рішення про розірвання шлюбу позивача. Судом встановлено, що позивачеві на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Позивач від шлюбу з [PERSON] має двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . До суду надано довідку КП «Жилкомсервіс» від 11.10.2013 року, відповідно до якої позивач, його дружина та діти були зареєстровані у спірній квартирі. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.11.2014 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за розпискою від 13.05.2011 року в сумі еквівалентній 7092 дол. США, що за курсом НБУ від 13.11.2014р. складає 111696 грн. 33 коп., а також сплачений судовий збір у розмірі 1116,96 грн., а всього стягнуто - 112813 грн. 29 коп. Рішення набрало законної сили 08.12.2014 року. Стягувачем отримано виконавчий лист у вказані справі, та пред`явлено його до виконання до Київського ВДВС ХМУЮ. 19.01.2015 року було відкрито виконавче провадження, та копії постанов спрямовані боржнику та стягувачу. 17.03.2018 року ст. держ виконавцем Мазуріною О.М. надано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання боржника за адресою: [ADDRESS] , відповідно до відповіді на який позивач не значиться зареєстрованим за даною адресою. На запит державного виконавця надано інформаційну довідку з Реєстру територіальної громади м. Харкова, відповідно до якої станом на 26.03.2018 року: у спірній квартирі зареєстровані позивач та його дружина [PERSON] . Доказів того, що вказана довідка є недійсною, або сфальсифікованою до суду надано не було. 10.04.2018 року ст. держ. виконавцем Київського ВДВС м. Харків було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. В процесі виконання рішення суду державним виконавцем було подано заявку на реалізацію арештованого майна до ХФ ДП «СЕТАМ» через електронні торги квартири [ADDRESS] . До суду надано копію протоколу №345695 про проведення електронних торгів, відповідно до якого 16.07.2018 року відбулись електронні торги, та його переможцем став [PERSON] Грошові кошти на депозитний рахунок за придбане нерухоме майно надійшли до Київського ВДВС м. Харків - 17.07.2018 року у розмірі 415213,93 грн. . 25.07.2018 головним державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту майна, та 26.07.2018 року начальником Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Х/о було затверджено Акт №46110980 про проведення електронних торгів. 03.08.2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, вказані відомості підтверджуються інформацією про виконавче провадження. Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. ПН ХМНО Малаховою Г.В. відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання проведених електронних торгів недійсними у зв`язку з тим, що у спірній квартирі були зареєстровані його малолітні діти, а спірна квартира була реалізована без органу опіки та піклування. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення. У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін. У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин конкретної справи, не може бути виправданим. У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції ЄСПЛ розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами були: кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов`язкового до виконання арбітражного рішення («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece), заява № 13427/87, рішення від 21 листопада 1994 р.); кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40). У рішеннях по справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 07 травня 2002 р., заява № 59498/00, п.40; «Ясіуньєне проти Литви» (Jasiыnienл v. Lithuania) від 06 березня 2003 р., заява № 41510/98, п. 45. Суд звертає увагу на свою практику, де неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу. Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно частини 1 статті 50 цього Закону звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника електронних торгів. Враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення протоколу проведення електронних торгів - це є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочином. А відтак відчуження майна з електронних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу, і така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Отже, реалізація арештованого майна в межах виконавчого провадження має наслідком виникнення, зміни та припинення цивільних прав, зокрема, права власності на житло, і оформлюється відповідним договором, тобто має ознаки правочину. При цьому, необхідність звернення до органу опіки та піклування за попереднім дозволом у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є обов`язком державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, який регламентується Інструкцією з організації примусового виконання рішень. Відповідно до пункту 28 розділу VIII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (пункт 1.3 Правил опіки та піклування). Статтею 5 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своєї компетенції, забезпечують захист особистих і майнових прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до частин 4, 5 статті 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди щодо вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір щодо нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. На виконання вимог частини 10 статті 177 Сімейного кодексу України Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 затверджений Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини. Відповідно до пункту 67 цього Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у містах Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України. Рішення районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду. Матеріали справи свідчать про те, що до Департаменту служб у справах дітей ХМР не надходило звернення уповноваженої особи Київського ВДВС м. Харків чи будь-якої іншої особи щодо надання дозволу на реалізацію спірної квартири, та департаментом не надався вказаний дозвіл, та зазначено, що в Департаменті відсутні відомості про реєстрацію місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Сторонами не оспорюється факт того, що вказана квартира була реалізована без дозволу органу опіки та піклування, оскільки відповідно до наданої довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова вказані діти там зареєстровані не були. 31.07.2018 року малолітні діти зняті з реєстрації місця проживання у спірній квартирі новим власником квартири. Так, згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з тим, слід враховувати, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтями 3 та 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Стаття 405 ЦК України передбачає право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Стаття 156 ЖК Української РСР визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Матеріали справи свідчать про те, що державним виконавцем не з`ясовано, чи мають діти за цією адресою лише місце реєстрації або ж має право на користування житлом, що не є тотожними, та на яких підставах. Також, у матеріалах справи наявне рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.11.2018 року, яке набуло чинності, яким було розірвано шлюб між позивачем та його дружиною [PERSON] , яким встановлено місце проживання [PERSON] : [ADDRESS] , та [PERSON] : [ADDRESS] . До суду не надано рішення суду, яким визначено місце проживання дітей у спірній квартирі, а не з позивачем та відповідачем за їх місцем проживання, та зазначено, що малолітні діти мешкають з відповідачкою, та шлюбні відносини між сторонами були припинені з початку 2012 року. Відповідач визнала в повному обсязі позовні вимоги позивача [PERSON] . Посилання представників позивача, що вказане рішення є неналежним доказом по справі є необгрунтованим, та таким, що суперечать ч.4 ст. 82 ЦПК України, та зі сторони позивача є неспростованими у загальному порядку. Таким чином, судом було встановлено, що малолітні діти дійсно були зареєстровані в спірній квартирі, але доказів набуття ними права користування зазначеною квартирою суду не надано, в тому числі і не надано доказів перебування речей, іграшок, особистих речей дітей у спірній квартирі тощо. Сам факт реєстрації малолітніх за адресою квартири не породжують права користування цією квартирою. Крім цього, право на звернення до суду згідно ст. 4 ЦПК України наділена особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем та його представниками не доведено належними та допустимими доказами в чому саме полягає порушення прав позивача та не надано доказів наявності в останнього діяти від імені та в інтересах малолітніх дітей, які проживають разом з матір`ю окремо від позивача з 2012 року. Інші посилання представників позивача, що позивач зможе добровільно відшкодувати третій особі позику також не знайшли свого підтвердження, оскільки позика за весь час розгляду справи повернена не була, а посилання, що позивачеві не було нічого відомо про рішення суду також спростовується матеріалами справи, оскільки рішення суду ухвалено не в заочному порядку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в заявлений позивачем спосіб, оскільки позовна вимога про скасування запису в державному реєстрі про право власності та позовна вимога про визнання свідоцтва про право власності недійсними є похідними, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed