Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати недійсним кредитний договір №НМС0АК00003301 від 17.08.2007р. та кредитний договір від 17.08.2007р. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що станом на 17.08.2007р. ПАТ КБ Приватбанк не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою в іноземній валюті фізичній особі, оскільки в кредитному договорі не вказано про наявність у нього генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Всупереч вимогам Закону України Про захист прав споживачів йому не надано повну, своєчасну та достовірну інформацію про послугу, що є предметом договору, у звязку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Вважає оспорюваний договір несправедливим. Також вказує, що всупереч вимогам ЦК України в кредитному договорі банком не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п.4 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів для споживчого кредиту. Зазначив, що банком не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням позивача в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті. В доповненнях до позову вказав, що зобовязання банку про надання кредитних коштів банк не виконав, надавши кредит у гривнях, оскільки договір укладений в іноземній валюті. Також вказав на те, що не узгодивши істотні умови договору, які вказані в непідписаних ним сторінках договору та підписавши їх в односторонньому порядку, відповідач порушив принцип добросовісності. Зазначив про наявність обману банком на стадії виконання договору у звязку із неправильним відображенням сплачених ним сум поточного кредиту та комісії. В судове засідання представник позивача [PERSON] не прибула, подала заяву про відкладення судового засідання на іншу дату. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] просили суд слухати справу за її відсутності. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача подала суду заперечення проти позову, в якому позов не визнала, у задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на те, що дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 статті 47 Закону України Про банки і банківську діяльність видано ЗАТ КБ Приватбанк за номером 22-2 від 29.07.2003р. У додатку 1, 2 до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта. Наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною та достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті. Крім того представник відповідача заявила про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 17.08.2007 року між ЗАТ КБ Приватбанк (правонаступником якого з 17.07.2009 року є ПАТ КБ Приватбанк) в собі керуючої Шепетівським центральним відділенням Хмельницької філії та [PERSON] було укладено кредитний договір №НМС0АК00003301, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредитні кошти на строк з 17.08.2007р. по 16.08.2012р. включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 28005,94 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. В той же час сторонами не надано, а судом не здобуто доказів наявності кредитного договору від 17.08.2007 року без номеру. Представник відповідача пояснила, що 17.08.2007 року між сторонами укладено лише один кредитний договір, який має номер НМС0АК0003301, про що зазначено в п.7.7 договору, а тому заперечує факт укладання такого договору. Позивач та його представники не надали суду примірника такого договору, не довели факт його укладення. А тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже нікчемність правочину повинна біти прямо зазначена в законі. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, ч. 3, ч. 4, ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За кредитним договором та відповідно до ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом на оскаржуваному договорі. На момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, протягом дії договору вчиняв дії, спрямовані на його виконання, зокрема, здійснював платежі за кредитним договором у валюті договору доларах США, що також підтверджує його згоду з умовами оспорюваного договору. Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому, обмеження, щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав Конституцією України не встановлюються. Статтею 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність передбачено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, та чинним на дату виникнення спірних правовідносин, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом Кабінету Міністрів України. Згідно із п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за №1429/10028, в редакції станом на 2007 рік, використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті. ЗАТ КБ Приватбанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», 4 грудня 2001 року, 29 липня 2003 року Національним банком України видано банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пп. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність, та письмовий дозвіл на право здійснення операцій, визначених пп. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність з додатком, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, тому використання банком іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства. На підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про правочинів недійсними наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не надано суду доказів, які підтвердили б наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману. Крім того, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено частиною ст.627 ЦК України. Рішенням Конституційного суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 (справа № 1-26/2011 справа про захист прав споживачів кредитних послуг), яким зазначається, що положення закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 ч. 1, ст.11 Закону України Про захист прав споживачів у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Крім того, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина 1 статті 634 ЦК України). Пунктом 14 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 11, 18, 19 Закону України Про захист прав споживачів. Відповідно до ст.19 Закону України Про захист прав споживачів (далі - Закон) будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч.1 ст.19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до п. 2 ст.11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст.19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, положення ст. ст. 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Як слідує зі змісту договору в ньому зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як Законом України Про захист прав споживачів, так і Законом України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, в тому числі і щодо валюти кредитування. При цьому, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору було вільним на умовах, вказаних у договорі, в тому числі щодо валюти договору; його згода з визначеним договором розміром місячної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами підтверджується виконанням умов договору (погашення позивачем заборгованості за оскаржуваним договором, що підтверджується квитанціями) та підписанням додаткових угод до договору. Позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами кредитного договору, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Позивач не довів, що умови спірного кредитного договору порушують принцип добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Позивачем також не доведено обставин вчинення відносно нього будь-яких протиправних дій з боку співробітників ПАТ КБ «Приватбанк», наявності обмежень або перешкод в отриманні інформації, введення працівниками банку його в оману при укладенні договору чи примушення до отримання кредитних коштів за несправедливими чи невигідними для нього умовами. Щодо не узгодження істотних умов договору, які вказані на непідписаних позивачем сторінках договору, то слід зазначити наступне. Представником відповідача надано для огляду в судовому засіданні оригінал кредитного договору №НМС0АК00003301 від 17.08.2007р., зміст якого повністю збігається зі змістом копії кредитного договору, доданого самим позивачем до позовної заяви. Більше того, ідентичність договорів була підтверджена в судовому засіданні представником позивача [PERSON] Таким чином, відсутні підстави вважати, що відповідачем змінено умови договору, викладені на сторінках, що не підписані [PERSON] Твердження позивача про неузгодження істотних умов щодо строку, виду кредиту, цілі кредитування, розміру відсотків, винагород, розміру щомісячного платежу, періоду сплати, порядку погашення заборгованості спростовується також тим фактом, що зазначені істотні умови вказано у розділі 7 договору, що розміщений на останній сторінці кредитного договору, підписаній позивачем. Щодо посилання позивача на невідкриття банком банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням позивача в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Згідно п.7.2 Договору позичальник доручає, без додаткового узгодження,перераховувати кредитні кошти в сумі 98640 грн. на поточний рахунок автосалону, комісію банку в сумі 197,87 доларів США на рахунок у Приватбанку, 6656,20 грн. на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії ТДВ СК Кредо, а також сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі, вказаному в п.7.1 договору на рахунок ДП Інформаційний центр МЮУ За реєстрацію обтяжень рухомого майна. Таким чином, із аналізу умов кредитного договору вбачається наявність обовязку перерахування кредитних коштів вказаним підприємствам, установам, організаціям саме банком, а не позичальником, в обмін на отримання останнім товарів та послуг. Більше того, в договорі відсутня умова про перерахування банком запозичених коштів [PERSON], що спростовує доводи позивача про необхідність вказання в умовах договору про відкриття рахунку для зарахування кредитних коштів. Що ж до посилання позивача та його представників на невідкриття рахунку для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотків винагороди та інших платежів, то згідно п.7.2. оскаржуваного договору банк прийняв на себе обовязок відкрити відповідний рахунок за №29092058206224. Позивачем надано копії квитанцій, які підтверджують факт погашення [PERSON] кредиту за договором №НМС0АК00003301 від 17.08.2007р. саме на вказаний рахунок №29092058206224. Таким чином зазначене твердження позивача спростовано доказами, наданими самим позивачем у справу. Щодо твердження позивача та його представників стосовно наявності обману відповідачем на стадії виконання спірного договору у звязку із неправильним відображенням сплачених ним сум поточного кредиту та комісії, то відповідно до норм Цивільного кодексу України, зокрема ст. 203, вказана обставина не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Що стосується відсутності у відповідача оригіналів документів, що складають кредитну справу, які суд зобовязав останнього надати в судове засідання, то це не може бути підставою для визнання кредитного договору №НМС0АК00003301 від 17.08.2007р. недійсним, так як сам кредитний договір, про визнання недійсним якого просить позивач, був наданий в судове засідання. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Також суд звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк для захисту права, встановлений ст. 257 ЦК України, оскільки статтею 261 зазначеного Кодексу визначено, що право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. З заявою про поновлення позовної давності [PERSON] не звертався, договір укладено 17.08.2007 року, а із позовом він звернувся тільки 22.12.2016 року. Разом з тим, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності (відмова в позові), передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України, про що було заявлено представником відповідача в запереченні проти позову, оскільки при розгляді справи встановлено відсутність порушеного субєктивного права позивача, про захист якого він просить, а тому суд відмовляє в позові у звязку із його безпідставністю та необґрунтованістю. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed