Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи невиконання відповідачем грошових зобовязань за кредитним договором, виникненням значної заборгованості, просив в судовому порядку в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором в сумі 2137121, 36 грн.. звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності [PERSON] шляхом визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1-А в с. Семенівка Обухівського району Київської області. Представники позивача в судове засідання не з'явився направивши суду клопотання про слухання справи в відсутності їх представника позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] з заявленим позовом не погодився, в подальшому свою позицію щодо заявленого позову не висловив, оскільки в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, причин неявки суду не повідомили. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не\~підлягають задоволенню з наступних підстав. 30 листопада 2007 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та кредит» та [PERSON], був укладений Кредитний договір № 7_19-11/07-МФ (далі кредитний договір). У відповідності до Кредитного договору Позичальнику надавався кредит на споживчі потреби в сумі 250560 грн. на придбання житлового будинку, які Позичальник зобов'язувався повертати Банку частинами відповідно до графіку платежів за кредитом. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 27 листопада 2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 30 листопада 2007 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та кредит» та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, згідно умов якого Іпотекодавцем було передано в іпотеку Банку в якості забезпечення виконань зобов'язань Позичальника перед Банком по Кредитному договору \~наступне майно: житловий будинок №1-А по вул. Молодіжна в с. Семенівка Обухівського району Київської області. 28.10.2015 року заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «Банк «[PERSON] та кредит» заборгованості за кредитними договорами № 7_19-11/07-МФ. Розрахунком заборгованості підтверджується факт невиконання відповідачем умов договору та наявність боргу в розмірі 2137121, 36 грн.. 30.10.2014 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про усунення порушень умов кредитного договору, що підтверджується листом, повідомленням про вручення поштового відправлення. Зміна організаційно-правової форми позивача підтверджується свідоцтвом, статутом, положенням, довідкою. Як передбачено ст.ст. 572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.\~ Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.\~ \~\~\~\~ Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом, як передбачено ст. 590 ЦК України.\~ \~\~\~\~ Згідно ст.ст.\~11,\~33 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання, майновий поручитель відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання божником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до п. 9.4.3 іпотечного договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України. Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, в даному випадку ПАТ «Банк «[PERSON] та кредит», за загальними нормами цивільного судочинства має право, у разі невиконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно. Однак при вирішенні спору суд зобовязаний дотримуватись загальних засад цивільного судочинства, зокрема щодо диспозитивності та змагальності сторін. Право позивача на стягнення заборгованості за кредитним договором захищено в судовому порядку рішенням у цивільній справ за позовом відкритого акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обгрунтовуючи позов позивач посилається, що відповідач є власником нерухомого майна житлового будинку, на яку пропонується звернути стягнення на майно. При наданні правової оцінки таких доводам суд враховує наступне. Під час розгляду справи суду не подано доказів виникнення у відповідача [PERSON] права власності на житловий будинок №1-А по вул. Молодіжна в с. Семенівка Обухівського району Київської області, зокрема не доведено обставини виготовлення та видачі правовстановлюючого документа на будинок, державної реєстрації такого права власності уповноваженим державним органом. Недоведеність наявності у відповідача права власності на обєкт іпотеки унеможливлює задоволення вимог про звернення стягнення на такий обєкт нерухомого майна, оскільки цим можуть порушуватись права інших осіб, наприклад дійсного власника майна. Крім того, суд також приймає до уваги те, що кінцевий строк повернення кредиту у спірних правовідносинах 27 листопада 2015 року, за рішенням суду від 28 жовтня 2015 року стягнуто всю суму кредитної заборгованості, вимога про усунення порушень умов кредитного договору була направлена відповідачеві лише 30.10.2014 року, а із цим позовом позивач звернувся 19.01.2015 року. За таких обставин, враховуючи положення статті 559 ЦК України, суд вважає, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами до майнового поручителя (іпотекодавця) із пропуском встановленого законом строку, тому у відповідача не виникають із передбачених законом підстав зобовязання відповідати іпотечним майном за невиконання грошових зобовязань за кредитним договором. Суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі та умовах договору позовні вимоги щодо обраного позивачем способу захисту своїх інтересів як іпотекодержателя. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Аналогічні положення містяться також і в інших нормах права, зокрема в ст.19, ч.ч.1,6 ст.20, ст.21 Закону України "Про заставу", ч.2 ст.25, п.2 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Укладений між сторонами договір не містить чітких норм, які б надавали право позивачеві вимагати задоволення своїх вимог як іпотекодержателя шляхом передачі права власності на обєкт іпотеки, обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів не узгоджується із положеннями п.11 іпотечного договору, а посилання в позовній заяві на п.11.3.1 цього ж договору є безпідставними, оскільки договір не містить такого пункту. Чинне законодавство не містить норм права, які надавали іпотекодавцеві відповідне право вимоги без врегулювання умовами договору. Також суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині переходу до позивача права власності на житловий будинок «за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна», оскільки вони не ґрунтуються на законі, не конкретизовані, суду не подано будь-яких доказів оціночної (ринкової) вартості предмету іпотеки. Крім того, моменти винесення судового рішення, замовлення і проведення оцінки майна, проведення державної реєстрації є різними за часом. Згідно ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України, ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» суду не подано достатніх даних та належних і допустимих доказів обставин, які підлягають обовязковому зазначенню у рішенні суду у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, суду не подано жодних доказів вартості предметів іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи, в позовних вимогах не визначено вартість майна, що позбавляє суд обєктивно оцінити співмірність та обгрунтованість позовних вимог банку, тому задоволення позову в межах наявних у справі доказів є неможливим. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих стронами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не грунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не довів позовні вимоги, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed