Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

02.04.2019 року представник позивача ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» (попередня назва ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування») звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд стягнути зі [PERSON] на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн.; стягнути з [PERSON] на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 29 321,30 грн.; та стягнути солідно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 1921 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14.12.2015 року в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, 110, сталася ДТП за участю трьох автомобілів: «Мерседес Бенц», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; « Нісан Кашкай », д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; «Тойота Корола», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . При цьому ТЗ Мерседес Бенц, д.н. [NUMBER] , був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс № АІ/8226181), страхувальник - ФОП [PERSON] . Ліміт відповідальності перед третіми особами шкоди, завданої майну за даним Полісом складає 50 000,00 грн. Постановою Ленінського районного суду міста Харкова у справі № 642/10357/15-п від 12.01.2016 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У зв`язку з цим ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» було виплачено потерпілим страхове відшкодування за Полісом № АІ / 8226181, відповідно до ст. 1191 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідачу[PERSON] було виплачено 50 000 грн. на підставі Акту огляду від 25.12.2015 року, Звіту № 24/12/15, Калькуляції № 1.102.15.0 від 04.03.2016 року та Страхового акту № АХА2018158 від 12.03.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 229 467 від 14.03.2016 року.; відповідачу [PERSON] - виплачено 29 321, 30 грн. на підставі Акту огляду від 23.12.2015 року, Рахунку-фактури №1- 00004151 від 23.12.2015 року, Рахунку на оплату № 416 від 17.02.2016 року, Калькуляції № 1.102.15.0 від 17.02.2016 року та Страхового акту № АХА2015700, шо підтверджуються платіжним дорученням №224 884 від 22.02.2016 року. Проте, 29.03.2016 року постановою Апеляційного суду Харківської області у справі № 642/10357/15-п було скасовано постанову судді Ленінського районного суду міста Харкова від 12.01.2016 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, а провадження закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП. Відтак, позивач вважає, що обов`язки за Полісом № АІ / 8226181 по даному страховому випадку у СК «АХА Страхування» - відсутні. Тому, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України відповідачі зобов`язані повернути виплачене страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн., та 29 321,30 грн. - відповідно. 23.08.2016 року відповідачу [PERSON] було направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ. 23.08.2016 року [PERSON] було направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ. Однак в добровільному порядку відповідачі вищевказані суми не повернули, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.04.2019 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 03.04.2019 року позивачем вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. Призначено судове засідання. 21.05.2019 року на адресу суду за вх. №13911 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому остання зазначила, що 14.03.2016 року позивачем було виплачено їй 50 000 гривень страхового відшкодування. Дійсно, постановою апеляційного суду Харківської області від 29.03.2016 року було скасовано постанову Ленінського районного суду м.Харкова від 12.01.2016 року про притягнення водія [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Однак [PERSON] до Московського районного суду м.Харкова було подано цивільний позов про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Під час розгляду даної цивільної справи була проведена судова автотехнічна експертиза №16339 від 05.12.2017 року, відповідно до висновку якої у діях водія [PERSON] вбачаються порушення правил дорожнього руху, що є в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Незважаючи на такі висновки експертизи, суд відмовив у задоволенні позовних вимог. Однак дане рішення було відповідачем оскаржене до апеляційного суду Харківської області. Отже саме апеляційний суд повинен поставити крапку у цьому спорі: якщо рішення суду буде скасовано та постановлено нове рішення, яким задоволено позов [PERSON] , то остання не буде нести цивільну відповідальність перед ПАТ «Страхова компанія «АХА». Відтак, відповідач просить відмовити у задовленні позову страхової компанії. Ухвалою Жовтгневого районного суду м. Харкова від 23.08.2019 року змінено назву позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на позивача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», відкладено розгляд справи. Також задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, судові засідання по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до [PERSON] , [PERSON] вирішено проводити в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції між Жовтневим районним судом м. Харкова та Київським апеляційним судом (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А). У судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, повідомленні про дату, час та місце судового засіання належним чином, про причини неявки суд не сповістили, що, за наявності відзиву відповідача [PERSON] , не є перешкодою для розгляду справи за відсутності відповідачів на підставі ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 14.12.2015 року в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, 110, сталася ДТП за участю трьох автомобілів: «Мерседес Бенц», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; « Нісан Кашкай », д.н. [NUMBER] , та «Тойота Корола», д.н. [NUMBER] , власникам автомобілів завдана матеріальна шкода. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.01.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП, яка мала місця 14.12.2015 року, тобто, у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 340грн. (а.с.37). У зв`язку з тим, що ТЗ «Мерседес Бенц», д.н. [NUMBER] , був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс № АІ / 8226181, страхувальник - ФОП [PERSON] ), ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» було виплачено потерпілим страхове відшкодування: - [PERSON] , власнику автомобіля «Нісан Кашкай», д.н. [NUMBER] , - виплачено 50 000 грн. на підставі Акту огляду від 25.12.2015 року, Звіту № 24/12/15, Калькуляції № 1.102.15.0 від 04.03.2016 року та Страхового акту №АХА2018158 від 12.03.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 229 467 від 14.03.2016 року; - [PERSON] , власнику «Тойота Корола», д.н. [NUMBER] , - виплачено 29 321, 30 грн. на підставі Акту огляду від 23.12.2015 року, Рахунку-фактури №1- 00004151 від 23.12.2015 року, Рахунку на оплату № 416 від 17.02.2016 року, Калькуляції № 1.102.15.0 від 17.02.2016 року та Страхового акту № АХА2015700, шо підтверджуються платіжним дорученням №224 884 від 22.02.2016 року (а.с.9-36, 45-48). Постановою Апеляційного суду Харківській області від 29.03.2016 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 12.01.2016 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП скасовано, провадження закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, що не позбавляє учасників ДТП можливості звернутися за захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства. (а.с.38-40). 23.08.2016 року [PERSON] направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ про повернення виплаченого страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю вини страхувальника і обов`язків страховика по полісу ОСАГО (а.с.43-44). 23.08.2016 року [PERSON] направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ про повернення виплаченого страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю вини страхувальника і обов`язків страховика по полісу ОСАГО (а.с.41-42). [PERSON] звернулясь до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів [PERSON] , ФОП [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.01.2019 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 27.05.2019 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.01.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасовано, прийнято в цій частині нову постанову. Позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] ( [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] ) на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 52 760 грн. 84 коп., а також 3095 грн судових витрат, пов`язаних з проведенням автотехнічної експертизи та 1570 грн. судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Зокрема, постановою Харківського апеляційного суду від 27.05.2019 року встановлено, що згідно з висновками судової автотехнічної експертизи ХНДІСЕ ім. Засл. Проф. М.С.Бокаріуса № 16339 від 05 грудня 2017 року згідно з поясненнями водія автомобіля «Тойота» [PERSON] та водія автомобіля «Ніссан» [PERSON] в даній дорожній ситуації водій автомобіля «Мерседес» [PERSON] повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 13.1 Правил дорожнього руху України. В даному випадку технічна можливість запобігти зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля «Мерседес» [PERSON] визначалась виконанням ним вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Мерседес» [PERSON] не відповідали вимогам н. 13.1 Правил дорожнього руху України і знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТІІ. Технічна можливість уникнення ДТП не визначалася діями водія автомобіля «Ніссан» [PERSON] та водія автомобіля «Тойота» [PERSON] , а цілком залежала від дій водія автомобіля «Мерседес» [PERSON] з виконання ним вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України. В діях водія автомобіля «Ніссан» [PERSON] та водія автомобіля «Тойота» [PERSON] невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням ДТП, не вбачається. За поясненнями водія автомобіля «Мерседес» [PERSON] в даній дорожній ситуації водій автомобіля «Мерседес» [PERSON] повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.5 Правил дорожнього руху України та не мав технічної можливості уникнути зіткнення транспортних засобів шляхом виконання ним вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. В діях водія автомобіля «Мерседес» [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Запобігання даної пригоди (технічна можливість уникнення ДТП) не визначалася діями водія автомобіля Тойота [PERSON] , в діях якого невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, не вбачається. Водій автомобіля «Ніссан» [PERSON] повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, технічна можливість запобігти зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля «Ніссан» [PERSON] визначалася шляхом виконання ним вимог вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. Дії водія автомобіля "Ніссан" [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України і знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. У постанові також міститься висновок, що оскільки пояснення відповідача [PERSON] щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди суперечать поясненням інших її учасників, а також поясненням пасажирів автомобілів «Ніссан» та «Тойота», свідка [PERSON] , колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не довів на підставі належних та допустимих доказів, що позивачу завдано шкоди не з його вини, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову (а.с.141-146). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Згідно зі ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і надалі - Закон № 1961-IV). Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1). За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IVстраховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика. У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35). Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: dismissed