Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

У листопаді 2015 року до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] зазначивши, що відповідно до договору, укладеним між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений другою Державною нотаріальною конторою 15.04.2006 р., та зареєстровано у реєстрі за №2-303, останній належить житлова квартира [ADDRESS]. Окрім [PERSON] у спірній квартирі зареєстрований її син -[PERSON], 1974 року народження. Однак, у 2008 році він виїхав за межі України і на цей час проживає у державі Іспанія та повертатись до України не збирається. Представниками МКП «ОСНОВАНІЄ» на звернення позивача, у присутності інших мешканців будинку було складено відповідний акт про не проживання [PERSON]. Також виявилося, що відповідач з 2008 року у спірній квартирі, не проживає, жодних речей його у квартирі немає. З цих підстав, позивачка вважає, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки не проживає у ньому понад один рік. Крім того, реєстрація відповідача позбавляє можливості позивачки повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном придбаним для вільного використання та проживання в ньому. Окрім того комунальні послуги обчислюються із врахуванням відповідача, що також завдає позивачці матеріальних збитків. Враховуючи, що відповідач не є власником зазначеної квартир, не несе обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, але залишається зареєстрованими у помешканні, що спричиняє новому власнику додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності, в зв'язку з чим позивачка у відповідності до чинного законодавства вирішила звернутися до суду для усунення перешкод в користуванні належній їй квартирі, знявши відповідача [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. У судове засідання позивачка не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про можливість слухати справи без її участі на підставі викладених у позовній заяві фактів, а також на підставі наданих нею письмових доказів. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися згідно ч.9 ст.74 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без їх участі не заявляли, заперечень проти позову не надавали. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідачів про час та місце розгляду справи, але вони виявилися марними. Оскільки у судове засідання належним чином повідомлені відповідачі не з'явилися, суд, на підставі ст.169, 224 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалює заочне рішення. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані у судовому засіданні письмові докази , суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав:: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону, слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. З наданих позивачем доказів вбачається , що саме діями відповідачів були порушенні його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності Аналогічні приписи містяться у ст.. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналіз наведених норм діючого законодавства дає суду підстави вважати, що позивач набув права власності на квартиру [ADDRESS] на підставах не заборонених законом. Згідно зі ст.. 321 ЦК України та ст.. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності на зазначену квартиру підтверджується договором дарування квартири від 15.04.2006 року, посвідчений другою Державною нотаріальною конторою 15.04.2006 р., та зареєстровано у реєстрі за №2-303. Відповідач [PERSON] не є власником зазначеного зазначеної квартири, не несе обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, але залишається зареєстрованими у помешканні, що спричиняє новому власнику [PERSON] додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Під час розгляду даної справи довір дарування від 15.04.2006 року не розірваний і не визнаний недійсним, у зв'язку з чим, у суду відсутні підстави вважати, що позивач не має права на володіння, користування та розпорядження належним їм майном на власний розсуд. Разом з тим, судом установлено, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, т.я. відповідач чинить перешкоди їй у здійсненні свого права. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання» від 11.12.2003 року зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положення ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання" від 11.12.2003 року підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності. Суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який передбачено законом і відповідає змісту порушеного права. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За такими обставинами, оцінивши у сукупності докази та установленні фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і доведені відповідними доказами. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом усунення перешкод, які чинить відповідачі позивачу, як власнику майна.

Outcome: approved