Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

13.05.2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд виділити в натурі частку, що належить їй, [PERSON], із домоволодіння [ADDRESS] що відповідає 13/75 частини домоволодіння та визнати за нею право власності на виділену частку домоволодіння; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на належну їй частину домоволодіння [ADDRESS]; встановити порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] відповідно до їх часток у праві власності на домоволодіння [NUMBER] з визначенням меж земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] та надати [PERSON] в користування земельну ділянку відповідно до визначених меж; встановити порядок виконання рішення, згідно з яким це рішення є підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на виділену в натурі частину домоволодіння [ADDRESS] та видачі правовстановлюючих документів. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником 13/75 часток житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] відповідач - [PERSON] є співвласником вказаного будинку з часткою 62/75. Позивач стверджує те, що вона має намір виділити частку у спільній частковій власності та відокремити свою частину із виведенням його в самостійний об'єкт, однак, у зв'язку з тим, що з відповідач ухиляється від укладання договору, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Згідно автоматизованого розподілу дану справу було розподілено на суддю Петренко В.С., який ухвалою від 19.05.2014 року відкрив провадження у справі та призначив до судового засідання. Під час розгляду справи ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2015 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. У зв'язку з тим, що у головуючого по справі судді Петренко В.С. закінчились повноваження, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, справу було передано для нового автоматизованого розподілу. Згідно повторного автоматизованого розподілу 06.08.2015 року справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 06.08.2015 року прийняла справу до свого провадження. В подальшому, 08.10.2015 року до канцелярії суду надійшов висновок експерта №068/2015 від 23.09.2015 року, у зв'язку з чим ухвалою суду від 13.10.2015 року провадження по справі було відновлено. У судовому засіданні, яке відбулось 24.11.2015року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], Одеська міська рада про припинення права на частку у спільному майні, про визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 13/75 часток домоволодіння є незначною часткою і складає 3, 47 кв.м., встановити можливі варіанти виділу в натурі та спільне володіння, користування вказаним майном є неможливим, а від так вважає за можливим припинити право [PERSON] на 13/75 частки у майні домоволодіння [ADDRESS]. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.11.2015 року вказані позови були об'єднанні в одне провадження. 10.12.2015 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що вона є матір'ю - одиначкою та самостійно виховує доньку [PERSON] [INFO], та разом з малолітньою донькою зареєстровані у спірному домоволодінні, а від так вважає, що майбутнє рішення суду може вплинути на права та обов'язки її доньки. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в свою чергу звернувся до суду з заявою, в якій просив призначити по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити юридичній особі Товарна Біржа «ПРОФІ-Т», перед якою поставити наступні питання: Яка ринкова вартість 13/75 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Встановити можливі варіанти поділу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] між співвласниками відповідно до їх часток? Чи є 13/75 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], не значеною? Якщо поділ відповідно з частками співвласників не є можливим, то встановити всі можливі варіанти поділу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], з зазначенням робіт по реконструкції (переобладнанню), з розрахунком розміру компенсації та перерахунком часток? Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2015 року клопотання позивача за первісним позовом [PERSON] було задоволено, залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до участі у справі у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У задоволенні заяви позивача за зустрічним позовом [PERSON] про призначення судової будівельно - технічної експертизи - відмовлено. 18 грудня 2015 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив призначити по справі додаткову судово-будівельну експертизу для з'ясування ринкової вартості спірного майна. Доручити проведення судової будівельно-технічної експертизи юридичній особі: Товарна біржа «ПРОРФІ-Т», ідентифікаційний код 33660036, розташованої за адресою: м.Одеса, вул. Авдєєва-Чорноморського, буд. 2-Б, офіс 6, судовому експерту Рапачу Костянтину Васильовичу, свідоцтво № 1173 від 05 грудня 2007 року, продовженого до 30 травня 2017 року, перед яким поставити наступні питання: - Яка ринкова вартість домоволодіння під [ADDRESS] з урахуванням розташованих поруч з домоволодінням кабелів високовольтних ліній передач електроенергії, що є спільною частковою власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON]? - Яка ринкова вартість 13/75 частки домоволодіння під [ADDRESS], що належить на праві спільної часткової власності співвласнику [PERSON] з урахуванням розташованих поруч з домоволодінням кабелів високовольтних ліній передач електроенергії. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 року у справі була призначена додаткова судова будівельно-технічна експертиза, виконання якої було доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. 08 лютого 2018 року до канцелярії суду надійшов висновок Експерта № 17, складений 07 грудня 2017 року, згідно якого вбачається, що ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS], визначена за порівняльним методичним підходом, в цінах на момент проведення дослідження, становить: 624 379 грн. ( Шістсот двадцять чотири тисячі триста сімдесят дев'ять гривень). Вартість не враховує ПДВ. Ринкова вартість13/75 частки домоволодіння [ADDRESS], з фактичного складу будівель визначена за порівняльним методичним підходом, в цінах на момент проведення дослідження, становить: 85 556 грн. (Вісімдесят п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят шість гривень). Вартість не враховує ПДВ. Ринкова вартість об'єкта оцінки - 13/75 частин житлового будинку, (з урахуванням земельної складової), розташованого за адресою: [ADDRESS], отримана порівняльним підходом, становить: 332 024 гривень. У зв'язку з чим ухвалою від 13 лютого 2018 року провадження у справі було поновлено. У судовому засіданні 16 липня 2018 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] звернулись до суду з заявою, в якій просили прийняти до провадження суду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON], законними представниками якої є її мати [PERSON] та батько [PERSON], треті особи [PERSON], Відділ опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності. Як вбачається з позовних вимог, [PERSON] просить ухвалити рішення яким: припинити право власності [PERSON], [INFO], законними представниками якої є її мити - [PERSON] та батько [PERSON] на 13/75 частки житлового будинку під [ADDRESS] з надвірними спорудами, загальною площею 48,9 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., який в цілому складається з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 48,9 кв.м., в чоту числі житловою площею 29,0 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - сарай, «Д» погріб, «И» вбиральня, № 1,2,6 огорожа, І - замощення. Визнати за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER], паспорт громадянина України серії КК № 301429, виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 18 червня 1999 року, право власності на 13/75 частки житлового будинку під [ADDRESS] з надвірними спорудами, загальною площею 48,9 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., який в цілому складається з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 48,9 кв.м., в чоту числі житловою площею 29,0 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - сарай, «Д» погріб, «И» вбиральня, № 1,2,6 огорожа, І - замощення. Звертаючись до суду з вказаним уточненим позовом, [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що первісний відповідач [PERSON] на підставі договору дарування відчужила належні їй 13/75 частки житлового будинку під [ADDRESS] на користь своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. На його думку, вказана частка є незначною, встановити можливі варіанти виділу в натурі та спільне володіння вказаним майном є неможливим. Протокольною ухвалою суду від 16.07.2018 року було прийнято до провадження вищевказану уточнену зустрічну позовну заяву. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] власну позовну заяву в редакції від 13 травня 2014 року підтримали в повному обсязі, наполягали на її задоволенні, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити, у зв'язку з його безпідставністю. Відповідач за первісним позовом/ позивач за зустрічним [PERSON] та відповідач за первісним позовом [PERSON] у задоволенні первісного позову просили відмовити, зустрічний позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Представник Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської радив судове засідання не з'явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги як за первісним позовом так і за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В першу чергу суд зазначає, що вказана справа перебуває в провадженні головуючого судді з жовтня 2015 року. А в період з 18 грудня 2015 року по 13 лютого 2018 року провадження у справі було зупинено у зв'язку з призначенням додаткової судової будівельно-технічної експертизи. Також в ході розгляду справи судом неодноразово надавалось можливість сторонам вирішити спір мирним шляхом, з огляду на те, що сторони по справі, а саме [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами, а від так, суд обґрунтовано вважав можливим вирішити спір у позасудовому порядку. Що стосується предмету спору, суд зазначає наступне. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 07 грудня 1996 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Волковою Л.В., реєстровий № 4-3917 [PERSON] була власником 13/75 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], який в цілому складається з: літера «А» - житловий будинок, житлова площа 29,0 кв.м., загальна площа 48,9 кв.м.; літера «Г» - сарай, літера «Д» - погріб, літера «И» - вбиральна, І- мостіння; 1,2,6 - огорожа (т. 1, а.с. 21). Іншим співвласником з часткою 62/75 вказаного вище житлового будинку була [PERSON], що підтверджується договором дарування від 20 червня 1996 року, свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 07 грудня 1996 року та дублікатом договором дарування частини житлового будинку від 14 вересня 2000 року (т. 1, а.с. 10, 11, 12). В подальшому 23 квітня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, відповідно умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв в дарунок 12\\25 часток житлового будинку [ADDRESS] (т.1, а.с. 237-240). Позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовом вказує на те, що вона вирішила скористатися правом, передбаченим положеннями ч. 1 ст. 364 ЦК України на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності, однак згоди з відповідачкою про спосіб виділення часток з майна, що є у спільній частковій власності не досягнуто. В абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7 визначено, що при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Аналогічну правову позицію зазначено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013р. по справі №6-12цс13, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2012р. по справі № 6-510св12, ухвалі Верховного Суду України від 1 квітня 2009 року по справі № 6-27902св08. Однак, вирішуючи вказане питання суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача за первісним позовом, оскільки у відповідності до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. А згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Статтею 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. З огляду на вказане, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі лише між співвласниками, однак, на час ухвалення даного рішення [PERSON] не є співвласником спірного домоволодіння оскільки на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., подарувала належні їй 13/75 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] своїй донці [PERSON], [INFO] (т. 2, а.с. 137-138). Як вбачається з копії позовної заяви в редакції від 13 травня 2014 року, [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, захищала власні права, оскільки на той час була власником спірного майна, проте в подальшому, відчуживши дане нерухоме майно своїй донці, вважати, що вона виступає в якості законного представника малолітньої [PERSON] у суду не має підстав оскільки з уточненим позовом [PERSON] до суду не зверталась, жодних клопотань з цього приводу не заявляла. З урахуванням викладеного суд зазначає, що [PERSON] на теперішній час вже не є власником 13/75 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], а від так, не наділена правом на звернення до суду з даним позовом, натомість могла б звернутися як законний представник малолітньої [PERSON], однак, в даному процесі цього не зробила, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, на теперішній час залишилось незрозумілим, яке саме порушене право захищає позивач, звернувшись до суду з даним позовом. Протягом розгляду цивільної справи сторона позивача не скористалася своїм процесуальним правом з уточненим позовом не звернулась та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Більш того, при ухваленні рішення суд бере до уваги висновок комплексної судової будівельно-технічної та оціночно -земельної експертизи № 068/2015, який було складено експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім.. Скибинського С.С.», згідно якого вбачається, що 13/75 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] складають 3, 47 кв.м. та являються не значною, визначити можливі варіанти виділення в натурі вказаних часток не надається можливим (т. 1, а.с. 194-219). Аналізуючи зібрані докази в сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про виділ частки в натурі є безпідставними та задоволенню не підлягають. Що стосується зустрічного позову [PERSON], суд зауважує наступне. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6 - 2925 цс 15 і є обов'язковою для застосуванні судами загальної юрисдикції при вирішенні спорів у подібних правовідносинах. Відповідно до ст.. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Під час розгляду даної справи судом встановлено думку відповідачів, які категорично заперечували проти припинення їх права власності на спірну частку 13/75 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS]. Вирішення питання про позбавлення малолітньої особи [PERSON], [INFO], права власності на єдине належне їй нерухоме майно, на думку суду, порушуватиме засади справедливості, добросовісності та розумності. Окрім того, частиною 2 статті 365 ЦК України передбачено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За змістом ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі;річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим;таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Судом встановлено, що дійсно 13/75 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] складають 3, 47 кв.м. та являються не значною, а також не можливо визначити варіанти виділення в натурі вказаних часток, однак в разі задоволення даного позову будуть порушенні права малолітньої [PERSON], що є недопустимим, з огляду на те, що родина [PERSON] іншого нерухомого майна на праві власності не має, та категорично заперечували проти припинення права власності. В матеріалах справи міститься висновок Експерта № 17 складений 07 грудня 2017 року, згідно якого вбачається, що ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS], визначена за порівняльним методичним підходом, в цінах на момент проведення дослідження, становить: 624 379 грн. ( Шістсот двадцять чотири тисячі триста сімдесят дев'ять гривень). Вартість не враховує ПДВ. Ринкова вартість13/75 частки домоволодіння [ADDRESS], з фактичного складу будівель визначена за порівняльним методичним підходом, в цінах на момент проведення дослідження, становить: 85 556 грн. (Вісімдесят п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят шість гривень). Вартість не враховує ПДВ. Ринкова вартість об'єкта оцінки - 13/75 частин житлового будинку, (з урахуванням земельної складової), розташованого за адресою: [ADDRESS], отримана порівняльним підходом, становить: 332 024 гривень. Однак, при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивачем не сплачена вартість цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У ст. 212 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed