Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач), третя особа: Гаражний кооператив "Дніпро" про встановлення права власності на гараж в силу набувальної давності. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.08.2010 у відповідача придбала капітальний гараж № [NUMBER] (реєстраційний номер [NUMBER] ) в автогаражному кооперативі «Дніпро» в місті Каневі Черкаської області та з вказаної дати продовжує публічно та відкрито володіти цим гаражем. Відповідач пообіцяв їй оформити технічну документацію на вказаний гараж та потім укласти нотаріальний договір купівлі-продажу. З 02.08.2010 відповідач передав їй технічну документацію на гараж, ключі, написав заяву про вихід з членів автогаражного кооперативу «Дніпро» у зв`язку з продажем гаража. Вона, в свою чергу, написала заяву з проханням прийняти її в члени автогаражного кооперативу «Дніпро» у зв`язку з купівлею гаража від 02.08.2010 та отримала технічний паспорт на гараж. Однак, вкінці 2010 року вона втратила контакт з відповідачем через ряд сімейних обставин. Наразі нотаріальний договір про купівлю гаража не укладено і знайти відповідача за останнім відомим місцем реєстрації не є можливим. З 02.08.2010 публічно опікувалася гаражем, проводила поточні ремонти, здійснювала оплату всіх належних платежів в тому числі і сплату членських внесків, витрат з електропостачання та ін. За весь час відкритого володіння вищевказаним гаражем відповідача, фактично з 02.08.2010, власник ні разу не пред`явив позивачу вимоги щодо повернення своєї власності. Станом на дату подання позову, позивач продовжує відкрито, публічно, безперервно володіти чужим нерухомим майном понад 10 років. Таким чином, оскільки позивач протягом вказаного терміну несла витрати по утриманню майна: оплачувала послуги з утримання гаража, членські внески, здійснювала його ремонт, а тому вона на законних підставах набула право власності на визначене договором майно. З огляду на вказані обставини, позивачка просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на капітальний гараж № [NUMBER] (реєстраційний номер [NUMBER] ) в автогаражному кооперативі «Дніпро» в місті Каневі Черкаської області, припинивши право власності [PERSON] . Представник позивача - адвокат Васянович В.В. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення позовних вимог, подали до суду письмові заяви про визнання позову (а.с.111, 118). Положеннями ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.01.2005, [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] , який знаходиться в автогаражному кооперативі «Дніпро» м. Канів, Черкаська область; форма власності - приватна (а.с.18). З довідки гаражного кооперативу «Дніпро» № 03/21 К від 18.05.2021 вбачається, що [PERSON] придбала в гаражному кооперативі «Дніпро» капітальний гараж № [NUMBER] 02.08.2010 та продовжує публічно та відкрито володіти ним (а.с.24). Згідно з довідкою гаражного кооперативу «Дніпро» № 02/21 К від 18.05.2021, [PERSON] є членом гаражного кооперативу «Дніпро» з 02.08.2010 і володіє на території кооперативу капітальним гаражем за № [NUMBER] (а.с.23). В матеріалах справи міститься технічний паспорт гаража № [NUMBER] , який наданий гаражним кооперативом «Дніпро» з якого вбачається, що власником гаража № [NUMBER] є [PERSON] (а.с.21-22). З копії свідоцтва про зміну імені від 12.12.2014 серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.7). З заяви [PERSON] , яку він написав на ім`я голови правління «Дніпро» від 02.08.2010 вбачається, що в зв`язку з продажем гаража просив виключити його з членів кооперативу (а.с.12). З заяви [PERSON] , написаної нею на ім`я голови кооперативу «Дніпро» від 02.08.2010 вбачається, що в зв`язку з купівлею гаража № [NUMBER] просила прийняти її в члени кооперативу (а.с.13). Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що вона добросовісно, відкрито, безперервно володіла вказаним гаражем, а тому на підставі ст. 344 ЦК України, має право на набуття його у власність за набувальною давністю. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. Так, згідно з статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальні положення порядку набуття права власності врегульовано Главою 24 Книги ІІІ Цивільного кодексу України. Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова № 5), можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У пункті 9 Постанови № 5 роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісне володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України): не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відтак, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. Також, у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 756/4741/17 (провадження №61-5969св19) зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом з цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи, на вказані висновки Верховного Суду, викладені в зазначених постановах, виключається можливість набуття позивачкою [PERSON] спірного гаража у власність за набувальною давністю, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами в судовому засіданні, між ними з приводу гаража існували договірні відносини покупця та продавця, про що вказує в своїй позовній заяві позивачка та в судовому засіданні сторонами було зазначено про те, що нею сплачувались відповідачу кошти за продаж гаражу. Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.01.2005 власником гаража № [NUMBER] , який знаходиться в автогаражному кооперативі «Дніпро» м. Канів, Черкаська область є [PERSON] (а.с.18). Крім цього, як вбачається з технічного паспорта на зазначений гараж за інвентарним номером [NUMBER] та реєстровим номером 40/334, власником гаража також значиться [PERSON] (а.с.14-17). Таким чином, в даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що спірний гараж неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього оформлено у встановленому законом порядку і правовстановлюючі документи є чинними. Крім того, користуючись цим гаражем позивачка знала про його належність іншій особі - відповідачу у даній справі [PERSON] , оскільки як зазначено в позовній заяві з 02.08.2010 останній передав їй технічну документацію на гараж, написав заяву про вихід з членів автогаражного кооперативу «Дніпро», у зв`язку з продажем гаража. Позивачка, в свою чергу, написала заяву з проханням прийняти її в члени автогаражного кооперативу «Дніпро» у зв`язку з купівлею гаража від 02.08.2010 та отримала технічний паспорт на гараж. Таким чином, позивачка користувалася гаражем за згодою відповідача. У матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] володіє гаражем № [NUMBER] , який розташований в автогаражному кооперативі «Дніпро» в м. Каневі, Черкаської області, не за волею власника і не знала, хто є власником майна. Не заслуговують на увагу й посилання позивачки в своєму позові на відкритість і безперервність користування гаражем з 02.08.2010, оскільки відкритість та безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Тому, в даному випадку, не можна вважати володіння гаражем, на яке позивачка просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним, оскільки вона отримала це майно за таких обставин, які не є достатніми для отримання права власності на цей гараж в силу набувальної давності. Суд також звертає увагу на те, що питання з приводу купівлі-продажу гаража з відповідачем [PERSON] у позасудовому порядку не вирішувалось, відповідач в судове засідання з`явився та визнав позовні вимоги. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити повністю. Суд звертає увагу на позицію сторін по суті вимог позову, а саме: визнання позову відповідачем. Однак, в даному випадку визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог суд оцінює критично, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону з викладених вище підстав, а тому з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи не може бути єдиною підставою для задоволення позову. Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачкою, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed