Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

В липні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах його малолітнього сина [PERSON] , після уточнення якої, позивач прохав суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) моральну шкоду у розмірі 96 093 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначав, що в Чечелівському відділі ДВС м. Дніпра Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває на виконанні виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня набрання рішення законної сили та до повноліття дитини. (ВП №58180195) (Справа 204/4126/17). Крім цього, на виконанні Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра перебувало виконавче провадження №58159620 про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] коштів у розмірі - 6000,00 грн.(судові витрати), яке було закінчено ще 19.11.2019 року у зв`язку з його виконанням. 27.07.2020 року [PERSON] була отримана постанова Чечелівського відділу ДВС м. Дніпра Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22.06.2020 року про результати перевірки матеріалів виконавчого провадження, 10.08.2020 року [PERSON] була отримано постанови Чечелівського відділу ДВС м. Дніпра Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.07.2020 року про скасування процесуального документу та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження. 20.10.2020 року під час перевірки [PERSON] виконавчого провадження №58159620 в Автоматизованій системі виконавчого провадження дізнався про існування ще одного документа - «постанова про зняття арешту з коштів.» Дана постанови [PERSON] не направлялись (для унеможливлення її оскарження), а отримана з Автоматизованої системи виконавчого провадження. Тобто виконавче провадження №58159620, яке було виконане в листопаді 2019 року, було поновлено та приєднано до виконавчого провадження №58180195 (аліменти), відновлені арешти коштів, а [PERSON] , в свою чергу, був боржником навіть сплативши всі кошти більше 9 місяців тому. У зв`язку з чим [PERSON] був вимушений звернутись з скаргами до Красногвардійського районного суду м. Дніпро. 07.10.2020 року держаним виконавцем Савенко О.О. винесено постанови про закінчення виконавчого провадження № 58159620 та про його виведення зі зведеного виконавчого провадження. Після цього, представником [PERSON] були подані апеляційні скарги на ували судді Машука В.Ю.. у зв`язку з процесуальними порушеннями. 26.01.2021 року Дніпровським апеляційним судом залишено без задоволення апеляційну скаргу [PERSON] , 21.04.2021 року суддею Токар Н.В. була повторно розглянута і задоволена скарга [PERSON] . 24.05.2021 року суддею Самсоновою В.В. була повторно розглянута і задоволена скарга [PERSON] .. На думку позивача зазначені дії були здійснені з метою використати кошти, сплачені [PERSON] на утримання сина у ВП №58180195 в іншому, вже закритому на той час, ВП №58159620, оскільки державними виконавцями, відповідно до закону, було списано з суми 6000 грн. суму 2228,09 грн. як витрати виконавчих проваджень №58654117, № 58655011, №58788709. Використання аліментів на нецільовим призначенням підтверджує розрахунок з сплати аліментів від 30.09.2020 року складений державним виконавцем Савенко О.О. Чечелівського відділу ДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому згідно примітки відбулось використання коштів «по ВП №58159620 в рахунок аліментів», 24.11.2020 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська задоволено мою скаргу і зобов`язано державного виконавця повернути аліментні кошти, використані в іншому виконавчому провадженні. Крім цього, дані виконавчі провадження №58180195 та №58159620 тісно пов`язані з іншими виконавчим провадженнями, так в Чечелівському відділі ДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває на примусовому виконанні виконавчі листи про усунення перешкод [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - [PERSON] [INFO] , виконавчі провадження №58654117, № 58655011, №58788709 (справа №175/5360/13), за якими боржником є - [PERSON] . Під час відкриття трьох виконавчих проваджень боржник [PERSON] повинна була сплатити виконавчий збір у розмірі 8 346 грн. за кожне виконавче провадження. На 01.07.2020 року заборгованість боржника [PERSON] у трьох виконавчих провадженнях тільки з сплати виконавчого збору складає - 25 038 грн. Під час забезпечення виконання виконавчих листів у ВП №58654117, №58655011, №58788709 Чечелівським відділом державної виконавчої служби були понесені витрати виконавчого провадження, які компенсуються в другу чергу, навіть перед задоволенням вимог стягувача та стягнення виконавчого збору. Жодних кроків для дотримання засад «обов`язковості виконання рішень», «розумності строків виконавчого провадження», «стягнення коштів з боржника» у виконавчих провадженнях №58654117, №58655011, №58788709 державними виконавцями Чечелівському відділі ДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не здійснюється. З грудня 2019 року державні виконавці взагалі перестали здійснювати будь-які виконавчі заходи, крім того, вони допомагали боржнику [PERSON] уникнути відповідальності за невиконання судового рішення. Так, 16.07.2020 року державними виконавцями було безпідставно знято арешт з майна та коштів боржника, хоча жодного разу судове рішення так і не було виконано. Також було безпідставно перераховано кошти у розмірі 6000.00 грн. 20.01.2021 року та 27.01.2021 року судовими рішеннями Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області постанови про зняття арештів з майна та коштів були визнані неправомірними. Також 04.06.2021 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області визнано протиправною бездіяльність державних виконавців Чечелівського відділу ДВС м. Дніпро Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м .Дніпро) щодо неналежного виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у виконавчому провадженні №58654117 по цивільній справі №175/5360/13. Зобов`язано державних виконавців вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії, спрямовані на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у цивільній справі №175/5360/13. Враховуючи викладене, на думку позивача можна стверджувати, що безпідставне відновлення закритого виконавчого провадження, внесення [PERSON] в реєстр боржників по ВП № 58159620, незаконне зняття арештів з боржника [PERSON] у ВП №58654117 та відверта бездіяльність державних виконавців під час виконання судового рішення №175/5360/13 не були випадковими. Вважає, що всі дії державних виконавців Чечелівському відділі ДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції були умисними, узгодженими з [PERSON] та спрямованими для шантажу, приниження, зниження ділової репутації [PERSON] та використання цієї неправдивої інформації [PERSON] в судових інстанціях іншої країни. Крім цього, незаконні дії державних виконавців мали на меті надати можливість боржнику [PERSON] безкарно не виконувати рішення Верховного Суду України по справі №175/5360/13, чим позивачу завдається моральна шкода. Ухвалою суду від 28.01.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якій не погодився з позовними вимогами у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначає, що позивачем надано неналежні докази на обґрунтування факту завдання моральної шкоди, окрім того, державний виконавець не порушував діюче законодавство України відносно позивача, а діяв на підставі Закону України "Про виконавче провадження", СК України, Конституції України, ЦПК України. Позивач надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому спростував міркування відповідача та наполягав на задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в свою чергу, представник відповідача Савенко О.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі і під час шлюбних відносин [INFO] у них народилась спільна дитина - [PERSON] . Проте у подальшому подружнє життя не склалося і за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників Сторонами по справі у судовому засіданні визнано, що малолітній [PERSON] на теперішній час проживає спільно з матір`ю [PERSON] за межами України на території Польщі на протязі останніх семи років, між батьками йде спір про визначення місця проживання дитини та повернення її в Україну, у зв`язку з чим, суд визнає таку обставину встановленою. Також судом встановлено, що між батьками малолітнього [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] існували та існують численні судові спори щодо аліментних зобов`язань, порядку участі батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, за деякими з яких вже ухвалено низку судових рішень та видано виконавчі документи які перебувають на виконанні. Так, судом встановлено, що Чечелівському відділі ДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувають на примусовому виконанні виконавчі листи про усунення перешкод [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - [PERSON] [INFO] (справа №175/5360/13).18.03.2019 року Чечелівським відділом ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавчі провадження №58654117 та №58655011. 05.04.2019 року Чечелівським відділом ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження №58788709. Дані виконавчі провадження стосуються усунення перешкод [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - [PERSON] [INFO] . Окрім того, на примусовому виконанні Чечелівського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра знаходиться виконавче провадження №58180195 від 24.01.2019 року з виконання рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.06.2018 року, яким було вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття (справа №204/4126/17). У відповідності до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при виконанні рішень судів (інших органів) здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. Згідно ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленим цим Законом. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.01.2021 року у справі 175/5360/13 було частково задоволено скаргу [PERSON] та визнано неправомірною постанову державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Савенко О.О. від 04.09.2020 року прийняту у виконавчому провадженні № 58654717 про зняття арешту з коштів боржника. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2021 року у справі № 204/4126/17 (провадження № 4-с/204/14/21) задоволено скаргу [PERSON] та визнано постанову державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савенко О.О. від 16.07.2020 року про скасування процесуального документа, неправомірною та скасовано. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21.04.2021 року у справі №204/7425/17 (провадження № 4-с/204/14/21) скаргу [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним розрахунок заборгованості, складений державним виконавцем Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савенко Оксаною Олександрівною станом на 30 вересня 2020 року, зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа № 204/4126/17, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 15 січня 2019 року, у виконавчому провадженні № 58180195. Зобов`язано державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савенко Оксану Олександрівну повернути сплачені [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 000 грн. з виконавчого провадження № 58159620 у виконавче провадження № 58180195. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24.05.2021 року у справі № 204/4757/20 (провадження № 4-с/204/13/21) задоволено скаргу [PERSON] та визнано постанову начальника Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сухова І.О. від 22.06.2020 року про результати перевірки матеріалів виконавчого провадження щодо скасування закінчення виконавчого провадження № 58159620 та об`єднання виконавчого провадження №58180195 з виконавчим провадженням № 58159620 - неправомірною та скасовано. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.06.2021 року у справі 175/5360/13 було частково задоволено скаргу [PERSON] та визнано протиправною бездіяльність державних виконавців Чечелівського відділу ДВС м. Дніпро Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) щодо неналежного виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року, у виконавчому провадженні № 58654117 по цивільній справі №175/5360/13. Зобов`язано державних виконавців Чечелівського відділу ДВС м. Дніпро Південно-Східного Міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м Дніпро) вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, у виконавчому провадженні № 58654117, спрямовані на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у цивільній справі №175/5360/13. Розглядаючи скарги в межах справ № 175/5360/13, 204/4126/17, 204/7425/17, 204/4757/20, суди враховували відповідні доводи заявників та дійшли висновку, що вони заслуговують на увагу, а саме зафіксували порушення прав сторін виконавчого провадження та неправомірність дій та бездіяльності державних виконавців під час виконавчого провадження. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208 гс 18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, також були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. В свою чергу, в обґрунтування позовних вимог позивач, який подає позов в інтересах своєї малолітньої дитини, посилається, як на підставу завдання його сину - [PERSON] моральної шкоди, на ті обставини, що вказані неправомірні дії держвиконавців, мали наслідком приниження ділової репутації [PERSON] та призвели до обмеження його сина у праві на мирне володіння своїм майном (аліментами), вплинули негативно на дитину, завдаючи душевних хвилювань та моральної шкоди, на підтвердження чого надав суду висновок експертної групи судових експертів Окружного суду м. Краків (Республіка Польща). Розділом 7 Глави 3 ЦПК України одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій встановлено судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Зокрема, згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Статтею 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі суду за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання судового рішення реалізується таке завдання цивільного судочинства, як реалізація особою права на звернення до суду з метою ефективного захисту та дотримується принцип верховенства права. Суд, здійснюючи контроль за виконанням судових рішень, тобто нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності державного виконавця, забезпечує дотримання основних прав та інтересів сторін виконавчого провадження та реалізує відповідний судовий контроль за його діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання його сину моральної шкоди внаслідок неправомірних дій та бездіяльності державних виконавців під час виконання рішень та існування причинного зв`язку між діями виконавця та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався. Факт того, що ухвалами судів за скаргами [PERSON] , як сторони виконавчого провадження, визнавалися неправомірними дії/бездіяльність державного виконавця, не доводить заподіяння моральної шкоди його малолітньому сину [PERSON] , який проживає разом з матір`ю за кордоном та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими діями/бездіяльністю державного виконавця та настанням шкоди. Права самого [PERSON] , як сторони виконавчих проваджень, у зв`язку із неправомірними діями державного виконавця були відновлені за його скаргами згаданими ухвалами судів, що, з урахуванням прецендетної практики ЄСПЛ, вже саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене вище повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди окрім встановленого факту неправомірності дій цього відповідача також є наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем належних та допустимих доказів обставин викладених в позовній заяві щодо обґрунтування завданої моральної шкоди його малолітньому сину [PERSON] та її розміру, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою та неправомірними діями чи бездіяльності відповідача суду не надано, факт завдання внаслідок зазначених обставин йому моральної шкоди та її розмір перед судом не доведено. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наданий позивачем висновок експертної групи судових експертів Окружного суду м. Краків (Республіка Польща) судом відхиляється, оскільки не містить доказів щодо предмету спору у даній справі та був виконаний з метою з`ясування зрілості та здатності дитини у його віці, до свідомого волевиявлення щодо країни у якій він хоче проживати та містить дослідження емоційного стану дитини - [PERSON] у контексті тривалої конфліктної ситуації між його батьками з приводу визначення місця проживання дитини. Більше того, з наданого висновку вбачається, що під час дослідження малолітній [PERSON] поверхнево розуміє що в суді йде «слухання», однак не знає чого саме воно стосується та які воно для нього матиме наслідки та висловлював бажання його найшвидшого завершення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. За таких обставин, враховуючи обставини справи та приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту причинного зв`язку між діями відповідача та виникненням моральної шкоди, розміру останньої, не було надано доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до Чечелівського ВДВС у м. Дніпрі ПСМУМЮ (м.Дніпро), про стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди за їх недоведеністю. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відтак, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 7 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати за подачу позову слід компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed