Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Посилаючись на те, що 10 лютого 2014 року між ним та [PERSON] укладений усний договір позики грошей, відповідно до умов якого він передав грошові кошти в сумі 2 500 доларів 00 центів в якості безвідсоткової позики з зобов»язанням повернення коштів в загальній сумі у строк до 21 лютого 2014 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2015 року (а.с.7), позовні вимоги підтримав з тих же підстав, посилаючись на вимоги закону про належне виконання боргових зобов»язань, й просив їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на його користь позивача 2 500 доларів 00 центів, що еквівалентно до національної валюти України - гривні згідно курсу Національного банку України станом на 01 грудня 2015 року (23 грн. 94 коп. за 1 долар США), 59 850 грн. 00 коп. - суму боргу за договором позики. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомлення рекомендованого листа (а.с.13). За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони, згідно наданих позивачем доказів, не перебувають у договірних/зобов»язальних відносинах. Й доводи позивача про перебування сторін у зобов»язальних відносинах будуються лише на усних припущеннях, зважаючи на встановлені дійсні правовідносини. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Будь-які докази, які вказували б про те, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних відносинах, матеріали справи не містять. Тому, посилання позивача про те, що між сторнами був укладений усний договір, та він є дійсним, така позиція є хибною, оскільки сторони не досягли істотної його умови - не уклали письмовий договір, а тому останній вважається недійсним. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивач, звертаючись до суду, не надав достовірності, повноти доказів, які обґрунтовують його вимоги. Оскільки позивачем не надані належні докази по справі, суд розцінює доказування позивача, як такі, що ґрунтуються на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, всі докази позивачем не обґрунтовані та не доведені, відтак розцінюються як такі, що не містять достатньої та належної інформації про предмет доказування. Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки вони взагалі відсутні, відтак законних підстав для задоволення позову немає. На підставі вищевикладеного, ст. 1046 ЦК України,

Outcome: dismissed