Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду свої вимоги мотивував тим, що між ПрАТ «Київобленерго»(позивач) та [PERSON] (відповідач) був укладений Договір про користування електричною енергією від 25.05.2015 року №200902082 (далі-Договір) за адресою споживання: [ADDRESS]. Зазначав, що відповідно до п. 20 Договору Споживач несе відповідальність за: порушення вимог ПКЕЕН та умов цього договору; розкрадання електричної енергії, самовільне підключення до електромережі і споживання електричної енергії без приладів обліку; завдані Енергопостачальнику збитки. Відповідно п. 21 Договору взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються ПКЕЕН та законодавством України. Згідно п. 29 Договору цей договір укладається на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення. 08.12.2017, під час перевірки дотримання споживачами ПКЕЕ за адресою: [ADDRESS] (ТП-2702/25 кВА) працівниками позивача у присутності відповідача було виконано технічну перевірку засобу обліку електроенергії NP-06 № 10613493. Перевіркою встановлено, що засіб обліку електроенергії NP-06 № 10613493 не обліковує електроенергію по фазі «С» в повному обсязі. Під час проведення технічної перевірки приладу обліку з використанням навантажувального пристрою відповідачу було доведено факт відсутності обліку спожитої електроенергії по фазі «С». До мереж відповідача приєднано газову автозаправочну станцію, живлення якої відбувалось по фазі «С». Результати перевірки зафіксовано Актом технічної перевірки № 365396 від 08.12.2018. Засіб обліку електроенергії NP-06 № 10613493 був знятий, опломбований в сейф-пакет № UA 00072351. На даний час засіб обліку електроенергії NP-06 № 10613493, як речовий доказ, зберігається в Києво-Святошинському районному підрозділі. Відповідач з висновком перевірки ознайомився та підписав Акт без зауважень, тому експертиза вказаного засобу обліку не проводилась. В присутності відповідача було складено Акт №К036590 про виявлене порушення ПКЕЕН, який був підписаний представниками позивача та відповідачем. Перевіркою встановлено, що споживач при користуванні електричною енергією за адресою: [ADDRESS] порушив ПКЕЕ п.48, а саме недооблік електричної енергії по фазі «с» 100%. Навантаження газової заправочної станції відбувалось по фазі «с». Відповідач у п. 9 акту зазначив: «В лічильник не трогав, що не рахує по одній фазі не знав». 15.02.2018 на засіданні комісії з розгляду Актів порушення ПКЕЕ Києво-Святошинського районного підрозділу, в присутності відповідача було розглянуто Акт про порушення №К036590 від 08.12.2017, про що було складено протокол №235. Комісією було прийнято рішення про нарахування недооблікованої, але використаної споживачем електроенергії, за період з 11.06.2017 по 08.12.2017 відповідно до середньодобового споживання з дня відновлення розрахункового засобу обліку. Позивач вважає, що Відповідач факт порушення ПКЕЕн не заперечував, але не був згоден із сумою нарахувань, тому підписати Протокол № 235 від 15.02.2018 року відмовився. Протоколол №235 від 15.02.2018, розрахунок по Акту порушення № К 036590 від 08.12.2017, повідомлення про оплату за Лютий 2018 року від 22.02.2018 по Акту порушення ПКЕЕ №К036590 від 08.12.2017 позивачем направлені відповідачу цінним листом через поштове відділення зв`язку 27.02.2018 року на адресу споживання:08161, [ADDRESS]. Визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами ПКЕЕН визначається Методикою, яка затвердженапостановоюНаціональноїкомісіїелектроенергетикиУкраїни (НКРЕ) від 04.05.2006 № 562 (далі - Методика). Відповідно до п. 4.35 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018, спірні питання між споживачем та постачальником електричної енергії вирішуються сторонами укладених договорів в установленому законодавством порядку, у тому числі шляхом переговорів або в судовому порядку. Згідно з п. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач вважав, що оскільки майнова шкода в розмірі 17910,48 грн. відповідачем не відшкодована, а тому ПрАТ «Київобленерго» звернулося до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, в якому просило стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» 17910,48 грн. - вартість електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення правил користування електричною енергією та понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 1762,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. Подав суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування пред`явлених заперечень стверджував, про необґрунтованість та незаконність нарахувань, що проведені позивачем, а сам відповідач жодних збитків позивачу не наносив, а всі дії з проведених позивачем нарахувань вважав незаконними. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. На момент виникнення спірних правовідносин, вони врегульовувалися Цивільним кодексом України, Законом України «Про ринок електричної енергії» Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ від 26 липня 1999 р. № 1357(ПКЕЕН), Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженої постановою НКРЕ від 04.05.2006 р. № 562(Методика). У відповідності до п. 1 ПКЕЕН, ці Правила регулюють відносини між побутовими споживачами та енергопостачальниками. Правила обов`язкові для виконання всіма побутовими споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. При розгляді справи судом встановлено, що постачання електроенергії за адресою позивача у с. Гнатівка по вул. Старожитомирській 64-Б, Києво-Святошинського району Київської області здійснюється у відповідності до договору №200902082 від 25.05.2015 року про користування електричною енергією, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» в подальшому назва змінена на ПрАТ «Київобленерго». Відповідно до пункту 21 Договору взаємовідносини сторін, що не врегульовані цим договором, регламентуються ПКЕЕН та законодавством України. Відповідно до п. 14 ПКЕЕН у разі виявлення зовнішнього пошкодження засобу обліку, зриву пломби або його несправності в роботі побутовий споживач зобов`язаний негайно письмово повідомити про це енергопостачальника виявлення несправності в роботі засобу обліку побутовий споживач зобов`язаний негайно письмово повідомити про це енергопостачальника. У свою чергу відповідач зазначав, що жодних претензій до роботи приладу обліку не мав, а останній рахував як завжди з моменту його встановлення, та не мав жодних пошкоджень. Згідно п. 15 ПКЕЕН, пошкоджені засоби обліку, а також засоби обліку із зірваними або пошкодженими пломбами підлягають експертизі, що проводиться комісією у складі представників енергопостачальника та територіальних органів Держспоживстандарту або спеціалізованими організаціями (підприємствами), які мають право на проведення відповідної перевірки, із залученням представників [PERSON] . Експертиза засобу обліку, який належить побутовому споживачу або за збереження якого він відповідає, здійснюється у присутності побутового споживача. За результатами експертизи складається акт. В той же час позивачем не надано до суду докази, які б підтверджували проведення експертизи у розумінні п. 15 ПКЕЕН. Посилання позивача на акт технічної перевірки№365396 від 08.12.2017 року(а.с.8), як на доказ, що підтверджує результат неправильної роботи приладу обліку електричної енергії, що був установлений у відповідача, суд оцінює критично. Оскільки відповідно до п.2 ПКЕЕН, під технічною перевіркою слід розуміти,- виконання комплексу робіт із метою визначення відповідності стану засобу обліку та/або таврування, параметрів часових зон чи роботи керуючої програми; відповідності стану електропроводки та електроустановок від межі балансової належності до точки обліку цим Правилам та іншим нормативно-правовим актам; виявлення самовільного підключення, використання "штучного нуля", порушення роботи засобу обліку електричної енергії; Таким чином поняття технічної перевірки у розумінні ПКЕЕН, не є тотожним з поняттям проведення експертизи засобу обліку, що проводиться комісією у складі представників енергопостачальника та територіальних органів Держспоживстандарту або спеціалізованими організаціями (підприємствами), які мають право на проведення відповідної перевірки, із залученням представників [PERSON] . Враховуючи зазначене експертиза приладу обліку (електролічильника) Відповідача, проведена не була, а тому позивачем не було дотримано вимоги п.15 ПКЕЕН. Суд звернув увагу на існування між сторонами договірних правовідносин, відповідно до ст. 611 ЦК України правові наслідки настають тільки у випадку порушення зобов`язань, що встановлені договором або законом. Так ч2. ст. 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що правопорушеннями на ринку електричної енергії є: 1) порушення ліцензіатами відповідних ліцензійних умов провадження господарської діяльності; 2) недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії; 3) порушення вимог нормативно-правових актів, нормативно-технічних документів, нормативних документів з питань технічної експлуатації електричних станцій і мереж, енергетичного обладнання і мереж електроенергетичних підприємств та споживачів, виготовлення, монтажу, налагодження та випробування енергоустановок і мереж, виконання проектних робіт на енергоустановках і мережах; 4) крадіжка електричної енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики, споживання електричної енергії без приладів обліку; 5) розкомплектування та пошкодження об`єктів електроенергетики, розкрадання майна таких об`єктів; 6) пошкодження приладів обліку, використання приладів обліку електричної енергії, неповірених або неатестованих в установленому порядку; 7) неподання або несвоєчасне подання звітності, передбаченої цим Законом, а також надання недостовірної інформації у такій звітності; 8) необґрунтована відмова в доступі до системи передачі або системи розподілу або у приєднанні до системи передачі або системи розподілу; 9) створення перешкод у здійсненні державного енергетичного нагляду (контролю); 10) порушення правил охорони об`єктів електроенергетики; 11) дії, що перешкоджають оперативному персоналу та посадовим особам об`єктів електроенергетики виконувати свої службові обов`язки; 12) припинення постачання електричної енергії споживачам, що не допускають порушень своїх договірних зобов`язань перед оператором системи передачі та/або оператором системи розподілу та/або електропостачальником; 13) неукладення договорів відповідно до вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії; 14) пошкодження цілісності пломб, повірочного тавра тощо; 15) відмова у доступі уповноважених працівників постачальників послуг комерційного обліку до приміщень, де розташовані лічильники електричної енергії, якщо обов`язок надання такого доступу встановлений законодавством; 16) невиконання постанов, розпоряджень, наказів, рішень та приписів суб`єктів владних повноважень на ринку електричної енергії, а також створення перешкод для виконання службових обов`язків посадовими особами таких суб`єктів; 17) неподання, несвоєчасне подання або подання завідомо недостовірної інформації оператору системи передачі, оператору системи розподілу та суб`єктам владних повноважень на ринку електричної енергії, якщо обов`язковість подання такої інформації встановлена законом, а також неподання копій документів, пояснень та іншої інформації на законну вимогу Регулятора; 18) несанкціоноване втручання в роботу об`єктів електроенергетики. Разом з тим, відповідно до П.20 договору та п.48 ПКЕЕН передбачено відповідальність споживача зокрема за: прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію; порушення правил користування електричною енергією; ухилення або несвоєчасне виконання рішень та приписів Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної енергії; розкрадання електричної енергії у разі самовільного підключення до електричних мереж і споживання електричної енергії без засобів обліку; пошкодження засобу обліку; розукомплектування та пошкодження об`єктів електроенергетики, розкрадання майна цих об`єктів; насильницькі дії, що перешкоджають посадовим особам енергопостачальника виконувати свої службові обов`язки. Перелічений у нормах ст. 77 Закону «Про ринок електричної енергії» та п.48 ПКЕЕ (що були чинні на момент виникнення спірних правовідносин) перелік порушень є вичерпним. А від так зазначене в акті про порушення обставина, як (мовою документа) недооблік електричної енергії по фазі «с» 100%. Навантаження газової заправочної станції відбувалося по фазі «С», у розумінні Закону, ПКЕЕН та договору, не є порушенням. Судом враховано, що акт про порушення правил №К039590, який розглядався на засіданні комісії по розгляду актів про порушення правил у споживача, що відбулася 15.02.2018 року та був оформлений протоколом №235 від 15.02.2018 року(а.с. 11), відбувався з порушенням норм ПКЕЕН. Відповідно до п. 53 ПКЕЕН, акт про порушення Правил, не розглянутий у визначеному цими Правилами порядку протягом 50 календарних днів від дня його складення, вважається недійсним та підлягає скасуванню. Як вбачається з матеріалів справи акт про порушення №К036590 (а.с. 9-10) відповідачем було складено 08 грудня 2017 року, а розгляд даного акту на комісії відбувався 15 лютого 2018 року, та був оформлений протоколом №235 (а.с.11). Таким чином між датою складання акту про порушення, та його розглядом 15.02.2018року минуло 69 днів, тобто більше 50 днів, що перевищує встановлений у п. 53 ПКЕЕН термін його розгляду. З огляду на викладене, у розумінні ПКЕЕН даний акт не підлягав розгляду його на комісії та підлягав скасуванню. Нормами п. 53 ПКЕЕН передбачено, що розрахунок проведених нарахувань проводиться з посиланням на відповідні пункти цих Правил та затвердженої постановою НКРЕ від 4 травня 2006 р. № 562 Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення побутовими споживачами правил користування електричною енергією. В той же час протокол №235 від 15.02.2018 року не містить інформацію та посилань на пункти вищевказаної методики,та на підставі яких саме пунктів Методики позивачем провадився розрахунок за необліковану електричну енергію, що в результаті розгляду акту про порушення становив 17 910,48 грн. Порядок здійснення перерахунку обсягу та вартості спожитої електричної енергії побутовим споживачем у зв`язку із порушенням розрахункового обліку не з вини споживача ПКЕЕН не передбачено. Судом взяті до уваги інформація, що викладена у листах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг №6373/20.3/9-18 від 31.07.2018 (а.с.34-36), Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії №01/10-5305 від 04.09.2018р (а.с.37-38), Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №32.4-вих/1287-18 від 24.10.2018, та надані до суду відповідачем із відзивом на позовну заяву як доказ. Доводи викладені позивачем стосовно заподіяння відповідачем позивачу майнової шкоди у розмірі 17 910, 48 грн, не підтверджені належними доказами та оцінюються судом критично. Як роз`яснено у п.2 постанови Пленуму ВС № 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суди повинні мати на увазі, що відповідно шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Позивачем не доведена, наявність вини у діях відповідача, більше того комісією позивача у протоколі №235 (а.с.11) зазначено, що порушення кваліфіковано як таке, що сталося без вини споживача, та вчинене відкритим способом. Інших доказів які б підтверджували зворотнє позивачем до суду не надано. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed