Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом доПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 16.02.2018 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір №М01.00612.003661260. На її думку вказаний договір є недійсним, оскільки незважаючи на те, що умовами договору сума кредиту становила 45 000 грн., банк видав їй лише 40833 грн. Вважає, що встановлення банком комісійної винагороди є порушенням ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; не зазначено, які саме послуги надаються Позивачу, вказує, що нібито сплатила 12 100 грн. комісії. Стверджує, що в порушення пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які банк здійснює на власну користь за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача, тощо),або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди по кредитному договору тощо). В цілому вважає, що умови Кредитного договору є несправедливими та порушують її права, як споживача кредитних послуг. Просить суд визнати недійсним з моменту укладення умову кредитного договору, вказану в п.1.4, 1.11, 2.1 Договору, щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), графік сплати якої вказано в п.6.1 кредитного договору; стягнути з ПАТ «Ідея Банк» 12100 грн. спалені нею кошти; визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №М01.00612.003661260 від 16 лютого 2018 року; застосувати наслідки недійсності вказаного кредитного договору та зобов'язати банк прийняти у [PERSON] суму залишкової заборгованості 28733,33 грн. рівними частинами по 2392 грн. на місяць у термін, що передбачався кредитним договором протягом 12 місяців. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 21 січня 2019 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 лютого 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», як кредитодавцем та [PERSON], як позичальником укладено кредитний договір №М01.00612.003661260 про надання коштів в сумі 45000 грн., на поточні потреби, на строк 12 місяців, зі сплатою 15,49 % річних за користування кредитом (а.с.6-7). Згідно п.1.1. Кредитного договору, Відповідач надає Позивачу кредит (гроші кошти) на поточні потреби в сумі 45000, 00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Згідно пункту 1.2. Кредитного договору, Відповідач надає кредит у день підписання Кредитного договору строком на 12 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника, вказаний в п.1.14. Договору. У свою чергу, згідно п.1.14 Кредитного договору, Відповідач відкриває Позивачу банківський поточний рахунок [NUMBER] у гривні в рамках пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Пунктом 1.13.Кредитного договору передбачено, що Позивач надає свою згоду на укладення за рахунок Позивача як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором Позивач доручає та дає розпорядження Відповідачу: переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Відповідача. Позивач погоджується на страхування своїх, як с застрахованої особи, пов'язаних із життям майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає Відповідач. Згідно п.п.4.2., 4.4. Договору добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті нещасного випадку від 16.02.2018 року ( надалі - «Договір страхування»), що укладений між Позивачем та ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» ( надалі - «Страховик»), страхова сума встановлюється у розмірі 41666, 67 грн., а розмір страхову внеску становить 3333,33 грн. Згідно п.п.11.1.3. Договору страхування, з підписанням Страхувальником (Позивачем) цього Договору свідчить про укладення цього Договору та про досягнення Сторонами згоди з усіх істотних умов Договору а також про те, що з зазначеної у цьому Договорі дати початку страхування Страховик та Страхувальник набувають взаємних прав та обов'язків, визначених у Договорі. На виконання вищенаведених умов Кредитного договору та Договору страхування Відповідач своїм Ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту від 16.02.2018 року здійснив зарахування з транзитного рахунку Відповідача [NUMBER] суми страхового внеску в розмірі 3333,33 грн., що становить 8% від страхової суми згідно п.4.2. Договору страхування на поточний рахунок Страховика за [NUMBER], що зазначений у розділі 12 Договору страхування (а.с. 37). У свою чергу, суму кредиту в розмірі 41666, 67 грн. було зараховано цього ж дня згідно Меморіального ордеру №2753819 від 16.02.2018 року на поточний рахунок Позивача [NUMBER] у відповідності до п. 1.14. Кредитного договору (а.с. 38). В подальшому, Позивач 26 лютого 2018 року на підставі заяви на видачу готівки №4207274 отримала готівкою через касу банку кредиту розмірі 40 833, 33 грн. (а.с.40). Згідно заяви №М01.00612.003661260 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «Ідея БАНК» від 16.02.2018 року, яку власноручно підписав Позивач, останній доручив Відповідачу відкрити рахунки відповідно до обраного Пакету послуг та підтвердив свою згоду з умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «Ідея Банк» і «Тарифами Банку». У свою чергу, згідно з підпунктом 1.8.1. Тарифів на обслуговування фізичних осіб в рамках пакетів послуг встановлена комісія у розмірі 2% від суми видачі готівки з поточного рахунку в національній валюті (41666, 67 грн.), що склала 816,67 грн. З такими тарифами Позивач погодився про що власноручно підписався. Відтак, [PERSON] було видано суму кредиту, що становить 40833 грн. та підтверджується наданими представником відповідача у розпорядження суду тарифами та випискою з 16.02.2018 року по 04.02.2019 року. Тому, на думку суду твердження Позивача про те, що Відповідач при підписанні Кредитного договору ввів її в оману видавши на руки значно меншу суму, ніж та, що передбачена у договорі не відповідає дійсності, оскільки умови Кредитного договору ніяким чином не передбачали видачу Позивачу кредиту в розмірі 45 000 грн. Окрім того, Позивач не була позбавлена можливості згідно Тарифів здійснити зарахування коштів без комісій на інший поточний рахунок відкритий у Банку чи інших банках України. З приводу ненадання Позивачу оригіналу заяви на видачу готівки, то таке твердження не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки Позивач при поданні позову сама ж і надала цей документ у вигляді додатку до позовної заяви. Згідно останнього абзацу ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Зміст вказаної правової норми свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. з 10 червня 2017 року, набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. На обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на норми ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка припинила свою дію 10 червня 2017 року, тобто до укладення кредитного договору, а стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживчекредитування». Так, відповідно п. ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. У свою чергу, з 10.06.2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" та була виключеною і припинила свою дію. Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов'язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов'язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Згідну п.4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Так, у пункті 7.4. Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», Відповідач, на виконання вимог Закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту. Тому, Відповідач не встановлював жодної комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо, про що помилково зазначає Позивач. У свою чергу, згідно п.1.11. Кредитного договору Відповідач встановив плату за обслуговування кредиту, щовключає в себе плату за: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв'язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв'язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв'язку тощо. Отже, чинним законодавством України надано право Відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому немає підстав для визнання Кредитного договору в тій частині недійсним. Посилання Позивача, у своїй позовній заяві, на Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 за №15-рп/2011 та в цілому на сформовану судову практику Верховного суду України є не актуальним, оскільки таке рішення та практика ВСУ були сформовані до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ. Слід також зазначити, що Позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення Банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, покликається при цьому на Правила надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168, однак зазначений підзаконний нормативно-правовий акт втратив свою чинність на підставі Постанови НБУ №49 від 08 червня 2017 року «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредиту». З 10 червня 2017 року набули чинності нові Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49 ( надалі - «Правила»). У свою чергу, пунктом 5 Правил також передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послугза формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування. Згідно п.5 Пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов'язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Окрім того, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним [PERSON] покликається на несправедливі умов договору. Аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору Верховний суд України у своїй постанов від 08.06.2016 (справа № 6-330цс16) зазначив наступне: Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 части нипершої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Відповідно до 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) міжклієнтом та банком. У свою чергу, сутність кредитного договору, полягає в тому, що згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Дані норми носять спеціальний (привілейований) характер. Слід також зазначити, що кредитний договір є консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення сторонами домовленості за всіма істотними умовами цього договору. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Як наслідок, правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Додатково необхідно відмітити, що згідно п. 9. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.09.2009р., згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Слід також звернути увагу суду на той факт, що з моменту укладення Кредитного договору Позивачем сплачувався кредит (див. розрахунок заборгованості по кредитному договору), а отже остання впродовж тривалого періоду визнавала та повністю погоджувалася з умовами Кредитного договору та не мала ніяких заперечень щодо його виконання. У свою чергу, споживачмав право протягом 14 календарнихдніввідкликати свою згоду на укладання договору про наданняспоживчого кредиту без пояснення причин. Проте, Позивач не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, і навіть не зверталася до Позивача за додатковими роз'ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористалася цим своїм правом. Судом встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд виходить із того, що [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed