Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним. Позов обґрунтовує тим, що 13.02.2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 11297711000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті в сумі 20000 доларів США. Вказує, що вказаний договір не відповідає нормам чинного законодавства, містить дефекти змісту і волі. Крім того, положення договору містять умови, що викладені з порушенням засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, включають умови, які є несправедливими, із застосуванням нечесної підприємницької практики. При цьому умови договору не відповідають принципам справедливості, добросовісності та розумності і банком видача кредиту в іноземній валюті проводилась без наявності індивідуальної ліцензії на вчинення таких дій. На підставі цього просить визнати недійсним кредитний договір. Ухвалою суду від 14.09.2015 року обєднано в одне провадження дані позовні вимоги із позовними вимогами того є позивача до того ж відповідача про визнання правочину недійсним та неукладеним. В судовому засіданні позивач та його представник уточнили позовні вимоги в частині збільшення підстав позовних вимог стосовно застосування до даних правовідносин вимог чинного законодавства про захист прав споживачів. В решті позови підтримали з підстав, викладених в заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. В судовому засіданні встановлено, що 13.02.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений кредитний договір № 11297711000 (при застосуванні атуїтетної схеми погашення), відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 20000,00 доларів США, а позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит в іноземній валюті не пізніше 13.02.2018 року та сплатити проценти за його користування шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 305,00 доларів США (а.с. 8-11). На виконання умов вказаного договору між сторонами укладено додаток №1 (графік платежів) та №2 (тарифи банку) (а.с. ). Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як слідує з матеріалів справи, 28 жовтня 1991 року Національним банком України видано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл № 75-2 від 24.12.2001 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. (а.с. ). Відповідно до положень ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, посилання позивача про обовязковість отримання банком або позичальником індивідуальних ліцензій Національного банку України для здійснення валютних операцій, а саме: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, є безпідставним та спростовується наступним. Так, відповідно до ст. 5 Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не погребують індивідуальної ліцензії, на весь період /дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто виходячи з положень ст.5 Декрету, можна зробити висновок, що генеральні ліцензії видаються Національним банком лише певному колу субєктів: банкам, фінустановам та оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім субєктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій. Крім цього, Національним банком прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Оскільки банк отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції з щодо розміщення іноземної валюти. Відповідно до п. «в» ч.4, ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. А тому, твердження позивача про обовязковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, не відповідає положенням ст.19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Отже, з врахуванням викладеного суд вважає, що банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. При цьому згідно вимог чинного законодавства, до компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать, крім інших повноважень, належать повноваження з видання нормативно- правових актів щодо ведення валютних операцій та видача і відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» встановлено, що видача індивідуальних та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування відповідно до Декрету здійснює Національний банк України. Так, у відповідності до умов п.10.9 кредитного договору, банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог Національного банку України та умов кредитного договору. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору сукупна вартість кредиту визначається графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту (Додаток №1), який розрахований на дату підписання договору. У випадку виникнення будь-яких змін, за ініціативою сторони та/або сторін, та/або на підставі законодавства України та/або договору, графік може бути змінений шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди. Разом з тим, умовами договору передбачено, що позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 305 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п. 10.2 цього договору. Розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру ануїтетного платежу встановленого цим пунктом договору, і буде складатися із суми фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати позичальником всіх попередніх ануїтетних платежів та процентів за користування кредитом, нарахованих на суму вказаної заборгованості. Крім цього, відповідно до п. 7.3 кредитного договору у разі дострокового часткового погашення кредиту сума грошових коштів сплачених позичальником зараховується банком в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитом шляхом коригування останнього ануїтетного платежу. На думку суду, є безпідставним посилання позивача на адвокатський висновок адвоката [PERSON] про те, що в «договорі споживчого кредиту» та в додатку №1 «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», розмір суми щомісячного ануїтетного платежу зазначено у сумі 305 доларів США, тобто зроблений з розрахунку не 13,4 % , а 13,54 % річних. Так, загальна сума процентів, яка наведена в адвокатському висновку адвоката, розрахована у «розрахунку сукупної вартості кредиту» до оплати позичальнику становить 16403,03 доларів США, а загальна сума процентів, яка розрахована банком згідно додатку №1 «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту до кредитного договору становить - 16190,82 дол. США. Тобто, позичальник по розрахунку згаданого адвоката, згідно формули класичного ануїтету (без заокруглення ануїтетного платежу до 305 дол. США) мав би заплатити би більше процентів ніж після заокруглення. А тому, в даному випадку безпідставним є твердження представника позивача, що положення кредитного договору містять умови, що викладені з порушенням засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, включають умови, які є несправедливі, а адвокатський висновок не є належним та беззаперечним доказом невідповідності умов договору вимогам законодавства. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (частина 5 статті 18). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін мас бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ Проте, позивач та його представник всупереч ст. 60 ЦПК України не представили суду доказів та не зазначили беззаперечних доводів, які б свідчили про укладення договору з порушенням вимог чинного законодавства. А тому, дослідивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають через їх безпідставність. Водночас, не заслуговують на увагу й доводи позивача та його представника про не укладення оспорюваного правочину, оскільки вони суперечать його ж твердженням про визнання правочину недійсним, тобто заявлені вимоги, на думку суду, є взаємовиключаючими. Інші доводи позивача та його представника також не спростовують висновків суду.

Outcome: dismissed