Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

У 22.06.2016 позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що 06 березня 2007 року між Позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11123796000, відповідно до якого Банком було надано позивачу грошові кошти в іноземній валюті в сумі 40 500,00 доларів США. На забезпечення виконання в повному обсязі усіх грошових зобовязання позивачем за Договором про надання споживчого кредиту між сторонами було укладено 06.03.2007 р. Договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить позивачу на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 06.03.2007р. На початку 2016 р. до Позивача звернулася особа, яка назвалася представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), та повідомила, що: -відповідно до умов Договору факторингу № 1 від 12.12.2011 року Банк здійснив відступлення ТОВ «Кей-Колект» право вимоги до Позивача за Договором про надання споживчого кредиту; -ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання за Договором про надання споживчого кредиту. З метою перевірки вищезазначеної інформації Позивач 18.04.2016 року отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Відповідно до Інформаційної довідки 15.04.2015 року Запорізьким міським управлінням юстиції було проведено реєстрацію прав власності (номер запису: 9527798) за ТОВ «Кей-Колект» на обєкт нерухомого майна, загальною площею 69,1 кв.м., за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, проспект 40-річчя Перемоги[ADDRESS]. У якості підстави виникнення права власності зазначено договір іпотеки та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений 12.12.2011 р. приватним нотаріусум Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] Позивач вважає, що Договір факторингу № 1 від 12.12.2011 р., укладений між Банком та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення Банком ТОВ «Кей-Колект» прав вимог до Позивача за кредитним договором №11123796000 від 06.03.2006 року суперечить положенням законодавства, чинного на момент його укладення, чим порушує права та інтереси позивача (споживача фінансових послуг) посилаючись на наступне. Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року № 2664-ІП (далі - Закон № 2664-ІІІ). Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 03.04.2009 було затверджено розпорядження № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 (далі - розпорядження №231), що діяло на момент укладення Договору факторингу. Розпорядженням №231 передбачено, що фінансова послуга з факторингу, зокрема, полягає у набутті відступленого права грошової вимоги до боржників, які є субєктами господарювання. Тобто, боржником у договорі факторингу може бути суб'єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб'єкти господарювання. Розпорядження №231 було опубліковане в Офіційному віснику України, 2009, №32 (08.05.2009), ст. 1091, та було чинним нормативно-правовим актом на момент укладання Договору факторингу. Крім того, розпорядження №231 було зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 р. за №373/16389, що також свідчить про його відповідність нормам Конституції України та Законів України. Отже, вказує позивач, у фактора (ТОВ «Кей-Колект»), на моменту укладення Договору факторингу, права на придбання права вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання немає. Як наслідок, ТОВ «Кей-Колект» не має права на придбання права вимоги за договором іпотеки. Укладений між відповідачами договір факторингу, суперечить положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України та розпорядженню № 231, а тому підлягає визнанню недійсними в частині передачі прав вимоги до Позивача за Договором про надання споживчого кредиту. Крім того, як наслідок, Позивач вважає, що з огляду на вищезазначене, підлягає визнанню недійсними Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки в частині передачі прав вимоги до Позивача за Договором іпотеки №11123796000/3 від 06.06.2007 року. Позивач просить суд визнати недійсним Договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» в частині відступлення Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» прав вимог до [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту №11123796000 від 06.03.2007 року та визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги, від 12.12.2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення ПАТ «УкрСиббанк» ТОВ «Кей-Колект» прав вимог до [PERSON] за Договором іпотеки №11123796000/3 від 06.03.2007 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, додатково пояснив, що ліцензія на надання \~позивачу кредиту в іноземній валюті у відповідача ПАТ «УкрСиббанк» відсутня. Просив суд задовольнити позов. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» до судового засідання не з*явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку? про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» до судового засідання не з*явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, просив суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та письмові заперечення відповідача ТОВ «Кей-Колект» проти позову, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено: 06.03.2007 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11123796000, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти в розмірі 40 500,00 дол. США. 06.03.200.7 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір іпотеки № 11123796000/3. Відповідно до якого, забезпеченням виконання зобовязання виступає квартира 59 в будинку 65 по вул. 40-річчя Перемоги, м. Запоріжжя. Згідно ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. На підставі договору факторингу право вимоги заборгованості за договором споживчого кредиту № 11123796000 від 06.03.2007 року та право вимоги за договором іпотеки № 11123796000/3 від 06.03.2007 року відступлено АКІБ «Укрсиббак» - Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Позивач просить визнати договір факторингу в цілому недійсним, однак за договором факторингу відступлені права вимоги за кредитними договорами в кількості близько 3500 штук, і цей договір стосується прав та інтересів близько 3500 осіб-позичальників, а у позивача відсутні повноваження на представництво цих осіб. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх нормам цивільного законодавства. Щодо застосування положень розпорядження № 231, затвердженого Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року суд прийшов до наступних висновків. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з тим, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 5 статті 5 Закону України Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року N» 2664-111 (з урахуванням відповідних змін на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон України №2664-111) встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги пов'язаного з цим веденням обліку грошових вимог, наданням поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явленням досплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Частиною 1 статті 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Таким чином, з наведених норм випливає, що ознаками договору факторингу є сукупність вищезазначених операцій з фінансовими активами. Як вбачається з договорів про відступлення права вимоги позивачу, заборгованість виникла по кредитному договору, укладеному банком з фізичною особою. Разом з тим, виходячи з системного аналізу наведених вище норм законодавства, положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам. Особа яка, вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, що не відповідає вимогам закону. Недійсними оспорювані правочини можуть вважаться лише за умови доведеності фактів, що свідчать про порочність даного правочину. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно пункту 1 Розпорядження Держфінпослуг від 03.04.2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на який посилається позивач, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Однак норми п. 1, 2 Розпорядження № 231 «про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», розпорядженням Національної комісії № 352 від 06.02.2014 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами» було виключено, як і п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року. Враховуючи вищевикладене, суд при ходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання договору факторингу укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором, є безпідставними. Також суд вважає необгрунтованими твердження позивача, що відступлення права вимоги за договорами фізичних осіб законом не передбачено і це суперечить Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг». В даному випадку договірні зобов'язання виникли між двома юридичними особами, а спори з приводу невиконання зобов'язань за договором між юридичними особами вирішуються на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України. Зобов'язання, в яких заміна кредитора не допускається, визначені ст. 515 ЦК України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочин; згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приймаючі до уваги викладене, суд при ходить до висновку, що при укладенні Договору факторингу сторонами Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору, а також не було порушено положень, на які посилається позивач у своїй позовній заяві. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Outcome: dismissed