Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

[PERSON] , в особі свого представника - адвоката Батюк О.О., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину удаваним, вказуючи, що в липні 2020 року за порадою свого знайомого - [PERSON] , на інтернет-платформі онлайн-оголошень ОLХ за електронною адресою: [INFO] вона ознайомилась з оголошенням про продаж частини цегляного будинку по [ADDRESS] за суму еквівалентну 12 000 дол. США. Згідно вказаного оголошення, продавалась частина будинку площею 34 кв. м. в [ADDRESS] , яка може використовуватися під житло як 2-х кімнатна квартира на землі із закритим двором, земельною ділянкою і гаражем. Оскільки у неї відсутнє своє житло, то вона підшукувала недорогу квартиру, або частину будинку. Зателефонувавши за вказаними у оголошенні номерами телефонів, вона довідалась, що частина будинку із двома земельними ділянками, на яких розташована частина будинку, що вказана у оголошенні, продається за посередництвом ріелтора - ФОП [PERSON] . Зустрівшись з продавцем - [PERSON] вона дізналась що та продає частину будинку ( [ADDRESS] , та дві земельні ділянки кадастрові номери 71101136400:02:032:0092 та 71101136400:02:032:0094, на яких розташована вказана частина будинку. [PERSON] погодилась зменшити ціну продажу до суми, еквівалентній 10 000 доларам США, за домовленістю сторін - 270 000 грн., однак повідомила, що гроші їй потрібно терміново, та вона не бажає узгоджувати продаж частини будинку із сусідами (співвласниками) по будинку, бо знаходиться з ними в поганих відносинах, ніхто з них до нотаріуса засвідчити свою згоду на продаж не прийде, у зв`язку із зменшенням ціни, направляти повідомлення та чекати місяць відсутності повідомлення від співвласників вона не хоче, та разом із ріелтором запропонувала укласти договір дарування, щоб не надавати нотаріусу докази направлення співвласникам будинку повідомлення про продаж своєї частини за місяць до укладання договору, та не приводити їх до нотаріуса для подання заяв про згоду на укладання договору купівлі-продажу з позивачкою. Бажаючи придбати житло вона вимушена була погодитися на пропозицію продавця щодо оформлення договору купівлі продажу нерухомості договором дарування. Оскільки [PERSON] вимагала завдаток для підтвердження серйозності намірів покупця придбати частину будинку, то за посередництвом ріелтора, сторони уклали попередній договір, підтверджений завдатком від 18 липня 2020 року, згідно якого «Продавець» та «Покупець» прийшли до згоди про наступне: «Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати шляхом продажу у власність Покупця житлове приміщення - частина будинку (в подальшому «Об`єкт»), про що буде укладений нотаріально посвідчений Договір дарування, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити об`єкт разом з укладанням Основного Договору» (п. 1.1. договору). Характеристика Об`єкта: частина будинку, за адресою: [ADDRESS] (п. 1.2 договору). Згідно п. 1.5, вказаного договору, сторони погодили купівлю-продаж даного Об`єкта за ціною 274 000 грн., що є еквівалентом 10 000 (десяти тисяч) доларів США, згідно з курсом 1 долар США = 27,4 станом на 18 липня 2020 року. У п. 1.7. договору сторони погодили порядок розрахунків за нерухоме майно: 1.7.1. на момент укладання цього Договору Покупець на підтвердження своїх зобов`язань та на забезпечення їх виконання з метою реалізації своїх намірів, щодо купівлі Об`єкта та своєї платоспроможності сплачує на користь Продавця 27 400 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США. Сторони погодили, що ця сума коштів є завдатком, та передається в рахунок належних за договором платежів, та в момент підписання Основого договору буде зарахована до ціни Об`єкта. 1.7.2. Решту суми коштів Покупець сплачує на користь Продавця в день підписання Основого договору. Згідно п. 1.8. Продавець передає на зберігання суму коштів, що отримав від покупця згідно п. 1.7.1. цього Договору, ФОП [PERSON] . Вказаний пункт містить розписку ріелтора у отриманні вказаних коштів: «Я, [PERSON] , згідно п. 1.8 приймаю на зберігання від Продавця кошти в розмірі вказаному у п. 1.7.1., що засвідчую своїм підписом та печаткою підприємства. Розписка засвідчена підписом фізичної особи-підприємця [PERSON] та її печаткою. 23 липня 2020 року за порадою нотаріуса, для спрощення державної реєстрації права власності на частину будинку та дві земельні ділянки, сторони вирішили укласти три договори про відчуження: один - частини будинку, та два - окремо по кожній ділянці. Згідно п. 1.1. договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за реєстраційним № 1916, [PERSON] (Дарувальниця) передає безоплатно, а гр. [PERSON] (Обдарована) приймає у власність як подарунок 3/100 (три сотих) частки у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Дарувальник стверджує, що відчужувана частина житлового будинку розташована на земельних ділянках площею 0,0040 га, кадастровий номер 71101136400:02:032:0094, та площею 0,0065 га., кадастровий номер 71101136400:02:032:0092, що належать на праві власності «Дарувальниці», та відчужуються одночасно за окремими договорами дарування «Обдарованій». За планом земельної ділянки розташований житловий будинок з прибудовами і напівпідвалом та вбудованими нежилими приміщеннями, зазначений за планом земельної ділянки Б-1, н/пд, б-1, б-2, б-3,б-4, б-5, б-6, житловою площею - 245,7 кв. м. загальною площею - 349,7 кв. м. Крім будинку, на земельній ділянці розміщені господарські будівлі та споруди: сарай - В, огорожа - № 1,2,3. Згідно Звіту про проведення незалежної оцінки, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ПП «ТОВА» 22.04.2020 року, вартість майна, що відчужується за цим договором складає 208 900 грн. 00 коп. (п. 1.3. договору). Згідно п. 1 договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за р. № 1919, [PERSON] (Дарувальниця) передає безоплатно, а гр. [PERSON] (Обдарована) приймає у власність як подарунок земельну ділянку площею 0,0040 га., кадастровий номер 71101136400:02:032:0094, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 1 договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за р. № 1922, [PERSON] (Дарувальниця) передає безоплатно, а гр. [PERSON] (Обдарована) приймає у власність як подарунок земельну ділянку площею 0,0065 га., кадастровий номер 71101136400:02:032:0092, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, оскільки сторони, укладаючи договори дарування, мали на меті приховати фактичне укладання договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, вона до підписання вказаних договорів сплатила вищевказані 274 000 грн. з врахуванням раніше сплачених 27 400 грн., тобто обумовлену сторонами суму еквівалентну 10 000 доларів США, [PERSON] , про що та надала їй розписку, в якій зазначила, що отримала від [PERSON] за дві земельні ділянки та частину будинку по [ADDRESS] суму рівну 10 000 доларам США в гривнях. Однак, разом з тим вказані вище договори є удаваними, такими, що приховують дійсний правочин, який сторони мали на меті укласти та уклали - договір купівлі-продажу вказаної частини будинку з вказаними земельними ділянками. З врахуванням вищевикладеного, вказані договори дарування порушують інтереси та права [PERSON] , оскільки мають наслідком сплату податку на дохід, який позивач фактично не отримувала, оскільки правочини були платними за ціною вище проведеної незалежної оцінки, та створюють ризики притягнення її до адміністративної відповідальності за корупційне діяння, яке вона фактично не здійснювала. Отже, договори дарування частини дубинку та земельних ділянок не є безоплатними, а отже не є договорами дарування. Розписка [PERSON] від 23 липня 2020 року в отриманні суми рівної 10 000 доларам США в гривнях за дві земельні ділянки та частину будинку ( 3/100) за адресою: [ADDRESS] та також є підтвердженням платності договору, та доказом того, що насправді сторони фактично уклали договори купівлі-продажу 3/100 будинку [ADDRESS] та земельних ділянок кадастрові номери 71101136400:02:032:0092, 71101136400:02:032:0094, а не договори дарування. З огляду на викладене вище, позивач просила суд: - визнати удаваним договір дарування договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за р. № 1916, укладеного між [PERSON] та [PERSON] з метою приховування насправді договору купівлі-продажу 3/100 частики будинку [ADDRESS] ; - визнати, що 23 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було фактично укладено договір купівлі-продажу 3/100 частики будинку [ADDRESS] ; - визнати удаваним договір дарування договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за р. № 1922, укладеного між [PERSON] та [PERSON] з метою приховування насправді договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 71101136400:02:032:0092, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати, що 23 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було фактично укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 71101136400:02:032:0092, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати удаваним договір дарування договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за р. № 1919, укладеного між [PERSON] та [PERSON] з метою приховування насправді договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 71101136400:02:032:0094, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати, що 23 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було фактично укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 71101136400:02:032:0094, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовчий розгляд у даній справі. Ухвалою суду від 11 січня 2021 року підготовчий розгляд у даній справі закритий. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та додані до неї докази. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку, за відсутності належним чином повідомленого відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed