Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

у лютому 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся у суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами у справі 22 липня 2005 року був укладений кредитний договір № KIVPGK01550411, за умовами якого банк зобов'язувався надати відповідачу кредит у розмірі 125 000 доларів США на термін до 22 липня 2020 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Позивач зазначає, що він свої зобов'язання виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит в розмірі 148 580 доларів США, проте відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання не виконав, зокрема не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язання за кредитним договором відповідач станом на 12.11.2014 р. має заборгованість у розмірі 90 260,04 доларів США, яка складається з наступного: -79 256,16 доларів США заборгованість за кредит, -7 602,64 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, -2 025,00 заборгованість по комісії за користування кредитом, -1 376,24 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за договором № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Траєкторія» був укладений договір поруки, за умовами якого позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов»язань за договором № KIVPGK01550411. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 90 260,04 доларів США, що за курсом 15,74 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.11.2014 р. складає 1 420 693,03 грн. за кредитним договором № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 р. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти задоволення позову. Звернувся у суд із зустрічним позовом (а.с. 45), зазначивши, що також в забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року між його дружиною [PERSON] та банком був укладений договір іпотеки від 02 липня 2005 року, відповідно до умов якого банку передано в іпотеки нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 87,6 кв.метрів, яка знаходиться на [ADDRESS]. На думку [PERSON], вищевказаний кредитний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб»єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Сплата відсотків за користування кредитними коштами у валюті, на думку [PERSON], є неправомірною. Оскільки надання банківської послуги - валютного кредиту - здійснювалася резидентом - резиденту на території України, то для оплати послуги мала використовуватися валюта України, як єдиний законний платіжний засіб. Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що пункт 1.1 кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року передбачає сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданного кредиту щомісячно. На його думку, така умова порушує засади справедливості, добросовісності та розумності, оскільки визначення комісії за розрахунково-касове обслуговування встановлено в процентах від суи вианого кредиту, а не від розміру фактично наданої послуги і встановлено періодичність сплати комісії - щомісячно. Незалежно від здійснення платежів позичальником, тобто незалежно чи надавалась така послуга банком, що взагалі свідчить про те, що під виглядом комісії договір передбачає зовсім інший вид платежів. Також оплата комісії передбачена в іноземній валюті, що протирічить законодавству. За таких підстав, [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року, укладений ним з ПАТ КБ «Приватбанк», визнати недійсним договір іпотеки від 02 липня 2005 року, укладений його дружиною з ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарук М.В., зареєстрований в реєстрі за № 5189, а також просить зобов»язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарук М.В. виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки, укладеним дружиною позивача з банком, а саме квартири [ADDRESS]. Зобов»язати відповідача повернути йому суму коштів, сплачених банку за кредитним договором за вирахуванням сум, отриманих за ним. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, а також дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 22 липня 2005 року уклали договір № KIVPGK01550411, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 125 000 доларів США на термін до 22 липня 2020 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. (а.с. 13) ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується п. 1.1. статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17.07.2009 р. проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 12241050038006727). Відповідач свої зобов'язання за умовами укладеного договору не виконує. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем умови Кредитного договору не виконуються, кредит та відсотки за його користування не повертаються. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Сплата прострочених відсотків, комісія за розрахункове обслуговування обумовлені договором і підлягають стягненню, оскільки відповідач своєчасно не погасила суму кредиту та відсотки за користування кредитом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Станом на 12.11.2014 р. заборгованість відповідача становить 90 260,04 доларів США, яка складається з наступного: -79 256,16 доларів США заборгованість за кредит, -7 602,64 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, -2 025,00 заборгованість по комісії за користування кредитом, -1 376,24 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Розрахунок загальної суми заборгованості [PERSON] по кредитному договору станом на 12.11.2014 року наданий суду і відповідає вимогам закону. З огляду на наведене, позов ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню. Зустрічний позов [PERSON], на думку суду, не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Доводи позивача за зустрічним позовом щодо порушення банком засад справедливості, добросовісності та розумності, також не заслуговують на увагу. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року банк зобов»язувався надати на строк до 22 липня 2020 року кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 148 580 доларів США: 125 000 доларів на купівлю квартири, 23 580 доларів США за сплату страхових платежів. За користування кредитними коштами передбачена плата у розмірі 0,98% в місяць від суми залишку заборгованості та щомісячна комісія у розмірі 0,18% від суми виданного кредиту за розрахунково-касове обслуговування (видача готівкових коштів по кредиту, обробка, перерахунок грошової готівки банком при погашенні позичальником заборгованості по кредиту, відсотках, інших платежів за договором, оформлення і обробку документів при безготівковому перерахунку кредитних коштів). Погашення заборгованості передбачене графіком погашення - рівними щомісячними платежами у сумі 1 660,98 доларів США. Сума щомісячного платежу включає в себе суму відсотків за користування кредитними коштами, розраховану на залишок заборгованості, комісію у сумі 225 доларів США і суму для часткового погашення заборгованості. У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.. Як вбачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти в розмірі 1148 580 доларів США і лише у 2015 році, майже через десять років після отримання кредиту, заявив позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, позивач за зустрічним позовом мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами. Відтак, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року та зобов»язання ПАТ КБ «Приватбанк» повернути йому суму коштів, сплачених банку за кредитним договором, за вирахуванням сум, отриманих за ним, слід відмовити за недоведеністю. З матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (дружиною [PERSON].) було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] виступила майновим поручителем [PERSON] по кредитному договору № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року. (а.с. 59) Предмет іпотеки - чотирикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 87,60 кв.метрів, житловою площею 65,90 кв. метрів, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. 22 липня 2005 року та зареєстрованим в реєстрі за № 5125. Згідно із Законом України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У вказаному законі поняття основного зобов'язання визначається як зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. За приписами ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. Відповідно до умов спірного договору іпотеки іпотекодавець з метою забезпечення виконання основного зобов'язання, що випливає з кредитного договору, цим передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки. Обтяження предмета іпотеки іпотекою, зміни умов обтяження та припинення умов іпотеки підлягають державній реєстрації в порядку передбаченому чинним законодавством України. Іпотекодавець на підставі цього договору забезпечує виконання основного зобов'язання за кредитним договором так і вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування іпотекодержателя: витрат пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; збитків, завданих внаслідок порушення основного зобов'язання та умов цього договору. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності. Балансова вартість предмету іпотеки становить 10 017, 93 грн. Узгоджена сторонами оціночна вартість предмета іпотеки становить 1 143 876 грн. Основні зобов'язання за договором іпотеки такі: повернення кредиту в розмірі і на умовах, зазначених в кредитному договорі; сплати нарахованих за кредитом процентів у розмірі та на умовах, зазначених у кредитному договорі; сплати щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування, що місячного надання грошових коштів у період сплати сумою згідно графіка, сплати штрафних санкцій у випадку неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором; відшкодування інших витрат. З викладеного вбачається, що при укладенні договору дотримано вимоги Закону України «Про іпотеку». Також суд звертає увагу на те, що позивач за зустрічним позовом не є стороною оспорюваного договору іпотеки. За таких підстав, оскільки оспорюваний правочин відповідає встановленим вимогам закону: забезпечує дійсне зобов'язання, встановлює розмір відповідальності, містить зміст, строк та розмір виконання основного зобов'язання, суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки, укладеним [PERSON] з ЗАТ КБ «Приватбанк», необхідно також відмовити. З урахуванням того, що позовні вимоги про зняття заборони відчуження квартири є похідними від вимог про визнання договору іпотеки недійсним, то вони також мають бути залишені без задоволення.

Outcome: approved