Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, а саме просить визнати п.5.6 договору недійсним, а також визнати договір позики №ЛМ-00416281 від 09.03.2019 року між ТОВ «Лайм Мані» та [PERSON] недійсним в цілому. Позов мотивує тим, що в березні 2019 року їй почали надходити дзвінки від працівників відповідача, з яких позивач дізналася про те, що нею укладено договір позики з ТОВ «Лайм Мані» № ЛМ-00416281. Копію цього договору позивач отримала наприкінці березня 2019 року. Позивач вважає, що кредитний договір не був підписаний з її сторони, сторони не домовились про всі істотні умови, визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що своєю чергою є підставою для визнання такого договору недійсним. Так, у наданій суду копії договору відсутній підпис позивача, як позичальника. Також в оспорюваному договорі відсутні наступні істотні умови, передбачені законодавством: не вказано про необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту; відсутні підписи сторін; не вказана реальна річна процентна ставка; не зазначено порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; не зазначено строк внесення фінансового активу; не визначено строк дії договору. Також кредитодавець не виконав вимоги, встановлені Законом України «Про споживче кредитування», щодо надання споживачеві інформації про умови кредитування. Такі дії розглядаються, як нечесна підприємницька практика. Крім того, в п.3.4 договору кредитор умисно змінив затверджену Законом черговість погашення вимог, чим значно обмежив права та погіршив умови договору для позичальника. Крім того, відповідно до п.5.5 Договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості за сумою позики на 15 день позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю разовий штраф у розмірі 100 (сто) гривень. П.5.6 договору передбачає, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості з 17 дня користування позикою нараховується пеня в розмір 2,5 відсотка від суми залишку основного боргу за кожен день прострочення платежу до дня фактичної повної сплати. Ст.61 Конституції України передбачено заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і теж порушення. За таких обставин п.5.6. договору має бути визнаний судом недійсним. Тому позивач змушена звернутися до суду із вищевказаним позовом. Представник відповідача подав відзив на позов, відповідно до якого заперечує проти задоволення позову у повному обсязі, так як вважає позов необґрунтованим. Так, 09.03.2019 року між ТзОВ «Лайм Мані» та фізичною особою [PERSON] був укладений договір позики № ЛМ-00416281, згідно якого позикодавець надав позичальникові грошові кошти у розмірі 2900,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позивальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою на умовах цього договору. Відповідач наголошує, що спірний договір було укладено в електронній формі. Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України «Про електронну комерцію» та Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, затвердженими Загальними зборами учасників ТОВ «Лайм Мані» від 14.01.2019 року. Відповідно до п.2.14-2.17 вказаних правил встановлений наступний порядок укладення договору: пропозиція укласти електронний договір (оферта) розміщена у мережі інтернет на веб-сайті товариства. Клієнт реєструється на вказаному веб-сайті, заповнює заявку встановленої форми. Після прийняття рішення щодо видачі позики позикодавець інформує заявника, шляхом повідомлення в особистому кабінеті. Договір позики укладається в особистому кабінеті та є доступним для заявника у будь-який час. Договір був підписаний сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Також відповідач вказує, що згідно вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» перед укладенням вищевказаного договору позивач була повідомлена відповідачем про особу та місцезнаходження позикодавця. Також детальний розпис сукупної вартості кредиту за договором був наведений в додатку №1 до вказаного договору. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на укладений із позивачкою договір позики у зв`язку із п.п.1,7 п.2 ст.3 вказаного Закону. Посилання позивача на начебто неправомірне погіршення умов договору для позичальника є безпідставними. В зв`язку із наведеним договір № ЛМ-00416281 від 09.03.2019р. був укладений між [PERSON] та ТзОВ «Лайм Мані» згідно вимог діючого законодавства, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним. Таким чином, представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Позивач своїм правом подання відповіді на відзив не скористалася. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 09.03.2019року між ТОВ «Лайм Мані» та [PERSON] було укладено договір позики № ЛМ-00416281 на суму 2900 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою 2 відсотків від суми позики за кожен день користування позикою, позика надана строком до 24.03.2019 року включно (а.с. 7-9). При цьому оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. В статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п.2.14-2.17 Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, затвердженими Загальними зборами учасників ТОВ «Лайм Мані» від 14.01.2019 року встановлений наступний порядок укладення договору: прийняття рішення про укладення договору між товариством та клієнтом відбувається на підставі заявки встановленої форми, яку заповнює клієнт після реєстрації на веб-сайті товариства https://vashagotivochka.ua; для реєстрації на сайті клієнт заповнює встановлену реєстраційну форму; товариство інформує заявника про прийняте рішення щодо видачі позики через смс-повідомлення на телефонний номер зазначений у заявці або шляхом повідомлення в особистому кабінеті; у випадку прийняття рішення про надання позики товариство укладає із заявником договір позики на умовах та в порядку, передбаченому відповідними правилами; договір позики укладається в особистому кабінеті та є доступним для заявника у будь-який час (а.с.25-33). У розділі 8 оспорюваного договору позики «Реквізити та підписи сторін» вказано прізвища, ім`я та по батькові позивача [PERSON] , її паспортні дані та ідентифікаційний номер, а також вказано, що договір підписано [PERSON] одноразовим ідентифікатором uK7Mh7Yy (а.с.9). Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету договір позики між позивачем та відповідачем не був би укладений. Тому укладення договору позики відповідало внутрішній волі позивача. Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності за правилами ст.89 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову, оскільки позивач належними та допустимими доказами не підтвердила факт не підписання нею електронним підписом оспорюваного договору позики та не надходження від відповідача на її картковий рахунок грошових коштів 09.03.2019 року в сумі 2900,00 грн. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд звертає увагу, що відповідно до п.4 договору позики, підписаного позивачем, зазначено, що при укладенні цього договору позичальник стверджує, що він є повністю дієздатним; його волевиявлення є вільним і відповідало його внутрішній волі; він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, що змушує його укласти цей договір; він чітко усвідомлює всі умови договору та не перебуває під впливом помилки чи обману; він вважає умови цього договору вигідними для себе (а.с.8). Також в пункті 7.7 договору позики зазначено, що позичальник підтверджує, що він отримав від позикодавця до укладення цього договору інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Твердження позивача про те, що договір позики № ЛМ-00416281 за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не зазначено розпису загальної вартості позики, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки сукупна вартість позики, в процентному та грошовому виразі, вказана в додатку № 1 - графіку розрахунків, який, в силу п. 1.7 договору, є його невід`ємною частиною та також був підписаний позивачем [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а.с. 9). Відсутність в оспорюваному договору позики зазначення річної відсоткової ставки суд не вважає підставою для визнання договору недійсним, з огляду на те, що грошові кошти надавалися позичальнику 09.03.2019 року, строком до 24.03.2019 року включно. Так як строк користування позикою, протягом якого підлягали нарахуванню відсотки, при належному виконанні умов договору становив 15 днів, доцільним було зазначення саме денної відсоткової ставки, оскільки саме з неї підлягала розрахунку належна до сплати сукупна сума відсотків. Також не заслуговують на увагу покликання позивача на порушення під час укладення оспорюваного договору позики Закону України «Про споживче кредитування». Так відповідно до п.1, 7 ч.2 ст.3 вказаного Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на: договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. З огляду на вказані законодавчі положення, враховуючи передбачений договором строк користування позикою (15 днів) та суму позики (2900,00 грн.), дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на укладений між сторонами оспорюваний договір позики ЛМ-00416281. Отже, оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики ЛМ-00416281 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи [PERSON] про введення в оману при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас договором позики передбачено подвійну цивільно-правову відповідальність позичальника за прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, що підлягає застосуванню в оцінці спірних правовідносин. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до п.5.5 оспорюваного договору позики у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості за сумою позики на 15 день позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю разовий штраф у розмірі 100 (сто) гривень. П.5.6 договору передбачено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості з 17 дня користування позикою нараховується пеня в розмір 2,5 відсотка від суми залишку основного боргу за кожен день прострочення платежу до дня фактичної повної сплати (а.с.8). Таким чином, умови пункту 5.5 укладеного між сторонами договору позики з однієї сторони, та умови пункту 5.6 договору позики, з іншої, передбачають можливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така відповідальність запроваджена двома різними умовами договору й надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення позичальником терміну платежу зі сплати заборгованості за сумою позики. Отже, одночасне застосування положень п.5.5 і п.5.6 договору позики буде свідчити про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання п.5.6 договору позики недійсним. На підставі викладеного, ст.61 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 205, 207, 215, 1055 ЦК України, Закону України «Про електронний цифровий підпис», Закону України «Про електронну комерцію»,

Outcome: dismissed