Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

09.10.2017 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її батька на тимчасово окупованій території України. Посилалася на те, що [INFO] року внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності помер її батько [PERSON]. [INFO] року вона отримала лікарське свідоцтво про смерть [NUMBER] від [INFO] року, яке було видане Центром первинної Медико-санітарної допомоги № 5 м. Макіївка. Лиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заявнику було відмовлено в у проведенні державної реєстрації смерті батька [PERSON], оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, який є недійсним на території України. Відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року №246/7, 247/7 «Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області» та «Про переміщення органів та установ юстиції Донецької області» відділи державної реєстрації актів цивільного стану Донецької та Луганської області, що знаходяться на тимчасово не контрольованій території, переміщено на підконтрольну Україні територію. Видані на цій території після 01.12.2014 року документи про державну реєстрацію актів цивільного стану не є документами територіальних органів Міністерства юстиції України. Отже, отримане нею свідоцтво про смерть не буде вважатись належним чином оформленим документом. Іншим чином довести факт смерті батька вона не може. Просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO] народження, який помер [INFO] року в м. Макіївка Донецької області, причина смерті - хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. Заявник [PERSON], яка являється донькою померлого, в судовому засіданні підтримала заяву, в обґрунтування вимог навела доводи аналогічні викладеним в заяві. Суду пояснила, що її батько хворів, помер вдома у віці 80 років, похований у м. Макіївка. Свідок [PERSON] суду показав, що є знайомим родини заявника, був присутній на похованні померлого [PERSON] у м. Макіївка Донецької області, але особисто його не знав. [PERSON] помер [INFO] року у віці 80 років. Заінтересована особа: Лиманський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи в судове засідання представника не направив просив розглянути у відсутності їх представника (а.с. 18) . Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є особою переміщеною з тимчасово окупованої території України, що підтверджується довідкою від 09.10.2017 № [NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням соціального захисту населення Лиманської міської ради (а.с.6). Заявник [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON].) доводиться донькою померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 20 червня 1967 році Кіровським районним відділом РАЦС м. Макіївка (а.с.8). 16 вересня 1989 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу заявник змінила своє прізвище на «[PERSON]», що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.9). Згідно копії паспорта серії [NUMBER], виданого 31 травня 2001 року Кіровським РВ Макіївського УМВС України в Донецькій області, [PERSON] народилася [INFO] році в м. Макіївка, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5). Таким чином заявник, як донька померлого [PERSON], має право на звернення до суду з відповідною заявою. Заявник підтверджує факт смерті [INFO] року свого батька [PERSON] лікарським свідоцтвом про смерть [NUMBER], яке видане [INFO] року Центром первинної Медико-санітарної допомоги № 5 м. Макіївка, що [PERSON], [INFO], який проживав за адресою: [ADDRESS] помер [INFO] року у м. Макіївка ДНР, смерть настала в результаті хронічної серцево-судинної недостатності, ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу (а.с.10), свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER], яке видане Макіївським міським відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції самопроголошеної ДНР (а.с.11). На наданих заявником фотокартках, які були досліджені в судовому засіданні, відображене місце поховання [PERSON], який народився [INFO] року, помер [INFO] року (а.с. 13-14). Заявник зверталась до Лиманський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з проханням зареєструвати смерть [PERSON], але в проведенні державної реєстрації смерті їй було відмовлено, оскільки свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 12). Розділом 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, з із змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно змісту ст. 14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для прийняття спадщини, отримання заборгованості за пенсійними виплатами та допомоги на поховання. Суд сприймає надані заявником лікарське свідоцтво про смерть [NUMBER], яке видане [INFO] року Центром первинної Медико-санітарної допомоги № 5 м. Макіївка та свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER], яке видане Макіївським міським відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції самопроголошеної ДНР, як носії конкретної інформації факту смерті [PERSON], при цьому не може визнати їх належними та допустимими доказами, оскільки відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Макіївка Донецької області є населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України. Факт смерті підтверджується поясненнями свідків, фотокартками з місця поховання. В судовому засіданні заявником було доведено неможливість одержання свідоцтва про смерть [PERSON] іншим шляхом. Досліджені судом докази у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи заявником було обґрунтовано доведені ті обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог. На підставі викладеного, суд вважає доведеним факт смерті [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року в м. Макіївка Донецької області, причина смерті - хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. На підставі Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та

Outcome: approved