Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач у листопаді 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом в якому доповнивши обставини та збільшивши позовні вимоги, зазначив, що на підставі договору дарування від 11.05.2012 року однокімнатна квартира [ADDRESS] належала йому та батькові [PERSON] на праві спільної часткової власності. Батько помер [INFO] року. Після його смерті відповідачка перестала його пускати до квартири, змінила замки на вхідних дверях. Постійно провокує його на виникнення конфліктних ситуацій, натякає погрозами фізичної розправи. Через проживання у квартирі [PERSON] разом із дітьми, він зі своєю сім'єю вимушений орендувати житло. Бажає зареєструвати свою дружину та двох дітей у квартирі і мешкати в ній, але проживання відповідачки створює йому перешкоди у цьому. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд зобов'язати [PERSON] звільнити разом з її дітьми квартиру (а.с.2-4, 36-39). У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник за довіренністю [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. В обґрунтування, посилаючись на надані суду докази. Суду позивач пояснив, що відразу після оформлення договору, у травні 2012 року він переїхав жити до своєї дівчини, а батько з його відома вселився до квартири разом із відповідачкою та її сином від першого шлюбу, де вони проживали однією сім'єю до його смерті. За час сумісного проживання від батька [PERSON] народила дитину. Відповідачка [PERSON] обставини позову та позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що із померлим [PERSON] в продовж тривалого часу перебувала у фактичних шлюбних відносинах. З відома позивача та його згоди, разом із чоловіком, своїм сином від першого шлюбу [PERSON], [INFO] вони вселилися у спірну однокімнатну квартиру. У червні 2013 року від подружнього життя із [PERSON] у них народилась донька [PERSON]. Після смерті [PERSON] позивач розпочав вимагати від неї звільнити квартиру. Але йти із двома дітьми їй нікуди, власного житла вона не має, за рішенням суду з попереднього місця реєстрації за адресою колишньої свекрухи її та сина знято. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання явку свого представника не забезпечили, про місце та час судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку. За згодою сторін розгляд справи проводився без участі осіб, що не з'явилися. Судом встановлено, що підставою звернення позивача із позовом до суду є захист інтересів власника, пов'язаних із реалізацією складової частини змісту права власності - права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом права власності, визначеного ст.317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Суд, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини по справі, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування 11.05.2012 року позивачу на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. Співласником іншої частини був [PERSON], померлий [INFO] року (а.с.8-10). Позивач зареєстрований у спірній квартирі, але фактично родиною мешкає у с.Новомиколаївка, Дніпропетровського району, у домоволодінні, належному на праві власності своїй дружині [PERSON] (а.с.26, 27). Із пояснень сторін у судовому засіданні з'ясовано, що за своє життя [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах із відповідачкою [PERSON]. Зі згоди позивача, на правах члена сім'ї відповідачка вселилася до [PERSON] у спірну квартиру разом із сином [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 150 ЖК, ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Від подружнього життя 07 червня 2013 року у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] (а.с.24). Згідно ст.18 Закону України „Про охорону дитинства" діти - члени сім"ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно даних довідко-адресного сектору, паспортного документу відповідачки, на теперішній час остання зареєстрована у [ADDRESS]. Однак на підставі заочного рішення Ленінського районного суду від 26.09.2013 року, [PERSON] та її сина [PERSON] визнано такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням (а.с.48-51), що у відповідності до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття їх із реєстрації за місцем проживання. Згідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Судом достовірно встановлено, що відповідачка вселилася у квартиру ще за життя померлого чоловіка, за його згодою та за згодою самого позивача на правах члена його сім'ї, у зв'язку з чим, в силу ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України (в редакції 2003 року), набула нарівні із співвласниками [PERSON] та [PERSON] право користування спірним житловим приміщенням квартири. Крім того, суд зауважує, що в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України, будучи спадкоємцем першої черги за законом, малолітня [PERSON], [INFO], вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, тим самим набула всі права, пов'язанні із володінням житловим приміщенням. Згідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника може бути виселено із у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Сервітут може бути припинений у випадках, передбачених ст.406 ЦК України, за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд першої інстанції критично оцінює доводи позивача щодо неможливості проживання в одній квартирі із співвідповідачами. Доказів, що свідчили би про псування спірного нерухомого майна, чи то використання його не за призначенням суду не надано. Суд вважає у повному обсязі також необґрунтованими доводи позивача щодо створення йому перешкод у користуванні квартирою співвідповідачами, не допуску його до квартири, оскільки наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження у наданих ним доказах, ґрунтуються виключно на припущеннях їх неправомірної поведінки. Відповідно до ст.30 Конституції України, кожному громадянину гарантується право на недоторканість житла. Згідно ч.2 ст.311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За ст.9 ЖК України, житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає незаконними позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] до неї ж в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов'язання вчинити дії Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд враховує, що позовні вимоги [PERSON] не належать до задоволення, від оплати судових витрат позивач не звільнений, у зв'язку із чим компенсації не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed