Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, а саме квартиру [ADDRESS] та скасування державної реєстрації на цю квартиру за відповідачем. В обґрунтування позову позивач покликався на те, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 23.12.2009р., він, як продавець, а відповідач, як покупець, прийняв у власність квартиру [ADDRESS], житловою площею 19,4кв.м., загальною - 38,4кв.м., продаж квартири здійснили за 6413грн.. Під час розгляду справи за його позовом до [PERSON] (в іншій справі) про визнання недійсним цього договору з підстав його удаваного характеру, суд встановив, що умови договору щодо ціни не відображають фактичне волевиявлення та згоду сторін за істотної умови такого договору. Вважав цей договір не укладеним і таким, який не породжує для сторін цивільних прав та обов'язків, оскільки в договорі купівлі-продажу квартири не відображено його реальної фактичної ціни - 14000 Євро, про які сторони домовлялись. На підставі зазначеного договору, відповідач 21.05.2010р. здійснив державну реєстрацію права власності спірної квартири, зареєструвався в ній та зберігає за собою безпідставно набуту квартиру. Просив позивач повернути йому спірну квартиру, як безпідставно набуту та скасувати державну реєстрацію права власності на неї за відповідачем. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.09.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.10.2013р., в задоволенні даного позову було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014р. рішення Івано-Франківського міського суду від 18.09.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.10.2013р. скасовано, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. До початку розгляду справи судом, позивач 09.10.2014 року змінив предмет позову та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2009 року із застосуванням наслідку недійсності правочину шляхом реституції. При цьому в позові зазначив, що оспорюваний договір не відображав фактичне волевиявлення та згоду на ціну квартири - 14000Євро. 20.11.2014р. позовні вимоги були збільшені: витребувати майно з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] та повернення шляхом віндикації (під час розгляду справи, квартира була відчужена згідно договору купівлі-продажу від 20.05.2014р.). Ухвалою суду від 20.11.2014р. до участі в справі залучено співвідповідачем [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в заяві обставини зі зміненим предметом позову від 09.10.2014 року та збільшеними вимогами. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представники позовні вимоги заперечили, покликаючись на їх безпідставність, при цьому подали письмові заперечення проти позову, просили в позові відмовити. Крім цього, відповідач [PERSON] подав суду заяву (а.с.79 т.2) про застосування строків давності. Представник відповідача 2 вимоги позову заперечив, вважає їх необґрунтованими, а майно (квартира) придбане [PERSON] таким, що набуто добросовісно. Також звернув увагу суду на пропуск строку позовної давності. Заслухавши сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши всі навні докази у справі, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 23.12.2009р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, житлова площа складає 19,4 кв.м., загальна площа квартири - 38,4 кв.м. (а.с.3 т.1). Дана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.03.2005 року. Згідно з п. 2 вказаного договору, продаж квартири здійснювався за ціною - 6413грн., які [PERSON], повністю передав [PERSON] під час підписання цього договору. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ для обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. 21.05.2010р. [PERSON] зареєстрував у встановленому порядку право приватної власності на вказану квартиру, на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 23.12.2009р. (а.с.5 т.1). [PERSON] своїм підписом під вищевказаним договором підтвердив проведення зі сторони [PERSON], повного розрахунку за продану квартиру за встановленою в договорі ціною та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру. Однак, надаючи пояснення суду сторона позивача вказала, що обумовлені договором кошти продавець не отримував взагалі, хоча даний факт уже не може ним оспорюватись, при умовах зазначених самим договором. При цьому представник також зазначила про невідповідність договору вимогам закону щодо самої ціни продажу квартири, яку сторони обумовили усно в більшій сумі - 14000 Євро. В позові зазначено, що під час розгляду іншої справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним цього договору з підстав його удаваного характеру (а.с.8-12), судом було встановлено, що умови договору купівлі-продажу від 23.12.2009р. в частині ціни квартири (істотна умова договору), не відображають фактичне волевиявлення та згоду сторін з істотної умови такого договору. Тобто, обґрунтовуючи позовні вимоги (змінені) щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2009 року, представник позивача доводила суду обставини про те, що в договорі купівлі-продажу квартири не відображено його реальної фактичної ціни - 14000 Євро. Представники відповідача 1, який в 2009 році придбав спірну квартиру, суду не заперечували того факту, що дійсно перед укладенням договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було усно обумовлено реальну суму продажу - 14000 євро, і ці кошти були оплачені продавцю-позивачу в день підписання договору, однак у договорі вказано сторонами меншу ціну продажу. При цьому, суду зі сторони як позивача так і відповідача не представлено доказів, які б підтверджували факт передачу чи не передачу позивачу відповідачем обумовлених усно коштів. Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2009 року через відсутність як стверджує позивач істотної умови договору - ціни продажу, із застосуванням наслідку недійсності правочину шляхом реституції, та витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] і повернення майна шляхом віндикації, то суд враховує таке. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, який бажає отримати особа. Також при розгляді спорів про недійсність правочинів судам потрібно розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати; не затверджено правочин вищим органом господарського товариства, якщо це передбачено в законі чи статуті товариства; не здійснено державну реєстрацію правочину в разі, коли законом ця обставина визначена як момент його вчинення тощо). Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Свобода договору, закріплена у ст.ст. 6, 627 ЦК, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, не є безмежною. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1, 2 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як визначено ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу вищезазначених норм випливає, що для договору купівлі-продажу істотною умовою є ціна та предмет договору, а також передача такого майна. Правочин, що оспорюється позивачем відповідає вимогам ЦК України. Він містить істотні умови правочину в т.ч. ціну, що не визнається продавцем [PERSON], хоча як встановлено судом саме таку ціну було визначено сторонами на час укладання договору купівлі-продажу. Обумовлення ж сторонами більшої ціни товару без договірних відносин, та сплата чи несплата в подальшому усно обумовленої ціни, не може бути підставою визнання недійсним даного договору як такого що суперечить закону, про що зазначила представник позивача (без зазначення при цьому якого саме закону). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Як передбачено п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Стаття 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то вірним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися до суду з віндикаційним позовом за наявності для цього підстав. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину. Отже, укладаючи договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2009 року, сторони договору досягли узгодження щодо всіх умов, та як наслідок відбулася передача такої квартири покупцю продавцем. При цьому матеріали даної цивільної справи свідчать про суперечливість пояснень [PERSON] щодо наявних при ньому (при потраплянні в лікарню) валюти - Євро. Приховування же сторонами іншої узгодженої ціни предмета продажу, тобто не тієї що визначена письмовим договором, не може на думку суду слугувати підставою визнання договору недійсним, а в подальшому як наслідок, і заявлення віндикаційного позову, враховуючи і таке. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать в т.ч. визнання правочину недійсним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Однак норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК (ухвала колегії суддів Верховного Суду України від 6 липня 2011 року у справі № 6-28595св09, постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13). Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вимоги даної норми ст 388 ЦК України до спірних відносин, з підстав відсутності вищевказаного, застосовані позивачем не вірно. Під час розгляду даної цивільної справи, відповідач 1, інтереси якого представляв представник за довіреністю [PERSON] (допитаний судом як свідок) 20.05.2014р. відчужив відповідачу 2 спірну квартиру, що підтверджено договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом та реєстрацією в державному реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.56-57,59 т.2). Отже, майно було відчужено іншій особі, як добросовісному набувачу. Щодо застосування відповідачами строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. А тому, суд прийшовши до висновку про безпідставність позовних вимог, не бере до уваги заявлені відповідачами клопотання про пропущення строку позовної давності. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 6, 202, 203, 204, 215-216, 388, 627, 638, 655, ЦК України, п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14,

Outcome: dismissed