Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

В червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору кредитування. В заяві зазначив, що 15 березня 2018 року між ним та публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» укладений кредитний договір, який складається з заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування № 200998926701, про надання кредиту в сумі 8000 грн. Зазначений правочин є недійсним, зазначає позивач, в силу таких обставин. У відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору про споживчий кредит на умовах кредитування рахунку в ньому має бути передбачено, що кредитодавець має право вимагати повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу. Направивши позивачу вимогу від 18.06.2019 року про дострокове повернення кредиту, відповідач заявив про можливість застосування положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Проте під час укладання договору позивачу як споживачеві не було роз`яснено про наявність у відповідача зазначеного права, про що свідчить зміст підписаних позивачем документів під час укладення договору. Підписання лише заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не можна розцінювати як договір приєднання, оскільки вказаний Договір має мінливий характер, тому визначити, яка саме його редакція діяла на момент підписання заяви, є неможливим. Сама ж по собі заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору у відсутність доказів того, що споживач ознайомлений саме з тією редакцією Договору, що діяла на момент укладення сторонами договірних правовідносин, так як Публічна пропозиція ПУМБ, що втілена у вказаному договорі, є значним за обсягом документом, який стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш, у співвідношенні з конкретним видом кредитного договору. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, а нечесною підприємницькою практикою є така практика, коли під час пропонування продукції споживачу інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. Відповідно до зазначених у паспорті споживчого кредиту відомостей розмір штрафу становить 10 % від простроченої суми за кожен випадок прострочення, а також за кожен місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку, що свідчить про встановлення відповідачем подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення зобов`язання, що суперечить приписам ст. 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У зв`язку з викладеним є недійсним як такий, що суперечить Основному Закону України, вказаний пункт договору між сторонами. Про недійсність правочину свідчить і порушення балансу прав сторін договору, оскільки в заяві про приєднання внормовано відповідальність позичальника, що запроваджена навіть за рахунок порушення наведених правил законодавства про захист прав споживачів, про споживче кредитування, Конституції України, проте немає жодного положення про відповідальність кредитодавця. Вказані норми також свідчать на користь недійсності правочину У зв`язку з викладеним просить про задоволення позову та визнання недійсним договору приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування як такого, що не відповідає вимогам закону. В судове засідання сторони не з`явилися, що в силу ст. ст. 211, 223 є підставою для вирішення справи без їхньої участі. Від позивача надійшла заява про вирішення справи у його відсутність, яка містить прохання про задоволення позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 15 березня 2018 року сторони уклали договір споживчого кредитування, який складається з заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування № 200998926701, Договору комплексного банківського обслуговування, паспорту споживчого кредиту (а. с. 5-6), на підставі якого позивач отримав кредит у сумі 8000 грн. Поняття правочину внормовано статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Як випливає із змісту частини 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми; дво- чи багатосторонніми правочинами є договори. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи зі змісту наведених положень цивільного законодавства, договором є домовленість осіб, яка ґрунтується виключно на їхньому добровільному волевиявленні, коли запропоновані однією стороною умови є прийнятними для іншої сторони. Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України). Разом з тим частиною 3 ст. 6 ЦК України встановлено відсутність у сторін права в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами Однією з вимог, необхідних для чинності правочину в силу частини 1 статті 203 ЦК України, є відповідність правочину Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, встановлено статтею 204 ЦК України. Поряд з цим статтею 215 ЦК України внормовано підстави для визнання правочину недійсним. Зокрема, підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Договір між сторонами є публічним договором в розумінні ст. 633 ЦК України, тому на нього розповсюджуються правила законодавства про захист прав споживачів. У статтях 18 і 19 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним, а саме: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача (ст. 18) та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики (ст. 19). Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Висуваючи вимогу про визнання недійсним договору споживчого кредитування, укладеного сторонами 15 березня 2018 року, позивач посилається на його невідповідність встановленим частиною 4 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» положенням, за змістом яких у разі укладення договору про споживчий кредит на умовах кредитування рахунку в ньому має бути передбачено, що кредитодавець має право вимагати повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу. З наведеного положення законодавства випливає, що до обов`язків кредитодавця відноситься повідомлення споживача про право фінансової установи повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу. В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Договір між сторонами є договором приєднання, поняття якого сформульоване у статті 634 ЦК України, в силу якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Факт приєднання позивача до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб випливає з самого найменування заяви № 200998926701. За змістом вказаної заяви, її підписанням клієнт беззастережно підтверджує, що приймає Публічну пропозицію публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг. В паспорті споживчого кредиту є підписане позивачем зауваження про те, що він підтверджує отримання ним усіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для клієнта, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за таким договором. Таким чином, підписуючи вказане зауваження, позивач підтвердив повне усвідомлення ним наслідків невиконання або неналежного виконання ним зобов`язань за кредитним договором. Вказані наслідки врегульовані в Договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб і полягають в праві банка на висування вимоги про дострокове виконання зобов`язань клієнта за договором у цілому або у визначеній банком частці у разі невиконання клієнтом та/або довіреною особою клієнта своїх зобов`язань у випадках та порядку, передбаченому договором, або при невиконанні клієнтом інших зобов`язань перед банком за іншими договорами (пункт 4.2.10 Розділу І Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб). Як зазначено судом, позивач приєднався до усіх умов цього Договору, скріпивши заяву про приєднання № 200998926701 своїм підписом. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В силу п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, саме на момент вчинення правочину. Наслідки порушення договору позичальником, що зводяться до права позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, у випадку прострочення повернення чергової частини позики врегульовані частиною 2 ст. 1050 ЦК України. Така ж сама умова міститься в пункті 4.2.10 Розділу І Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, до якого приєднався позивач, тому у суду немає підстав для констатації того, що договір між сторонами не відповідає вимогам закону. Твердження позову про те, що, підписуючи лише заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування, позивач не став стороною договору приєднання та не отримав необхідної інформації про всі умови кредитування, на вказаний висновок суду не впливають, оскільки навіть, якщо припустити, що позивач не усвідомлював повною мірою змісту усіх положень Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, таке його сприйняття договору не спростовує того факту, що за формою договір відповідає вимогам закону, тому у суду немає підстав для його кваліфікації як недійсного за вказаною ознакою. Разом з тим банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами вказаних заяви та паспорту споживчого кредиту про беззастережне приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано доказів укладання спірного правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності та з порушенням його прав як споживача. Доводи про неотримання інформації щодо усіх важливих умов кредитування на тлі зазначення цих умов в Договорі, до якого приєднався позивач, належало б спрямовувати в русло захисту за умови пред`явлення банком позову про дострокове повернення кредиту. Твердження про недійсність як такого, що суперечить Конституції України, положення договору про стягнення штрафів в розмірі 10 % від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожен місяць прострочення, суд до уваги не приймає, оскільки вказаним пунктом внормовано відповідальність за випадки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, що утворює обов`язок сплатити 10 % від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а якщо таке прострочення охоплюється періодом більш, ніж один місяць, то за кожен місяць прострочення (10 % у випадку прострочення однократного та 10 % за кожен місяць прострочення, якщо таке прострочення триває понад один місяць), що не є подвійною відповідальністю та не суперечить нормам Конституції України. Доводи про недійсність правочину як такого, що порушує баланс сторін, суд також до уваги не приймає, оскільки всупереч вимог змагальності цивільного судочинства вони не підкріплені жодними фактичними даними, тому наповнені суто декларативним змістом. Разом з тим Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, до якого приєднався позивач, містить розділи про права і обов`язки як банка, так і клієнта, що повністю спростовує наведені твердження позову. Оцінюючи твердження представника позивача про необхідність визнання договору дарування недійсним як такого, що суперечить вимогам законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення цих вимог, оскільки відповідно до наведених положень закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду зміст правочину, що оспорюється з мотивів його невідповідності вимогам закону, має суперечити положенням нормативно-правових актів України, тобто бути незаконним. Між тим договір кредитування передбачений цивільним законодавством, всі його положення ґрунтуються на законі, при його укладенні сторони погодили всі його істотні умови, він втілений в передбачену законом письмову форму, містить фіксацію волевиявлення сторін на укладення цього правочину, при його укладенні врахований та застосований баланс інтересів його учасників, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що на час укладення оспорюваного договору він повністю відповідав вимогам закону. Будучи вільними у виборі умов договору, сторони за обопільною згодою визначилися з його умовами, зміст яких не суперечить актам цивільного законодавства. Виходячи з презумпції свободи договору та паритету сторін у визначенні умов договору та у відсутність передбачених законом підстав для визнання договору споживчого кредитування недійсним, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Межі здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Суд вважає, що відповідачем не вчинено дій, що порушували б право позивача. І так як об`єктом судового захисту є лише порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, а порушенням суб`єктивного права є такий негативний вплив на нього, при якому воно звужується за своїм змістом або перестає існувати, що і може бути підставою для зверненням особи за судовим захистом, суд не вбачаючи ознак порушення права, не вбачає підстав і для задоволення позову.

Outcome: dismissed