Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати причини пропущення строку для звернення до суду поважними та поновити пропущений за поважних причин строк для звернення до суду з позовною заявою; визнати недійсною відмову від 23.09.2002 від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 31.03.2003 державним нотаріусом Бердичівської районної державної нотаріальної контори Манелюк М.І., у спадковій справі №268/03 за 2003 рік, зареєстроване в реєстрі №2-528, видане на спадкове майно [PERSON] , померлої [INFO] та видане на ім`я [PERSON] , що складається з права на земельну частку (пай); визначити додатковий строк терміном 2 місяці для подання заяви про прийняття спадщини на спадкове майно [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування вимог зазначено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , про що 12.12.2001 вчинено актовий запис №35. Остання мала сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 3,50 умовних кадастрових гектара, яка перебувала у колективній власності КСП «Райгородок» в селі Райгородок Бердичівського району Житомирської області. Крім того, після смерті матері залишилось право на земельну частку (пай) у землі розміром 3,50 умовних кадастрових гектара, яка перебувала в колективній власності КСП «Райгородок» в селі Райгородок Бердичівського району Житомирської області та нележала батькові позивача, спадщину на яку фактично прийняла, але не оформила [PERSON] . Влітку 2020 року, перебираючи речі, які позивач забрав з будинку матері в с.Райгородок, виявив копію заповіту від 06.07.2001, зроблений матір`ю, в якому остання усе своє майно заповіла позивачу. 09.10.2020 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спедкове майно, після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що в матеріалах спадкової справи є заява про свідомо пропущений 6-ти місячний строк від імені [PERSON] та спадкове майно вже отримане іншою особою. Позивач вважає, що державний нотаріус свідомо спонукав його до написання заяви про те, що він на спадщину не претендує і за продовженням строку для прийняття спадщини до суду звертатися не буде, ввівши, при цьому, позивача в оману. Нотаріусом було приховано інформацію про наявність заповіту [PERSON] , яким усе майно остання заповіла позивачу. Цей заповіт не було долучено до спадкової справи. Ухвалою суду від 12.04.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання у цій справі. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти вимог останньої заперечив, вважаючи необгрунтованими та безпідставними. Посилається, зокрема, на те, що заповіт від 06.07.2001 складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а відтак є нікчемним. Вказав також, що позивачу на момент відкриття спадщини за законом достовірно було відомо про наявність заповіту на його користь, проте останній свідомо відмовився від спадкування. Представник третьої особи в листі від 26.05.2021 №935/01-16 просить справу розглядати без його участі; у вирішенні позову покладається на розсуд суду. 15.07.2021 підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Зазначив, зокрема, що позивачу не було відомо про існування заповіту. Натомість, знаючи про заповіт, позивач від спадщини не відмовлявся б. Оскільки позивач почав фактично користуватися майном, то вважає, що строк на прийняття спадщини ним не пропущено. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав у повному обсязі. Додатково на запитання представника відповідача підтвердив, що земельні ділянки надавались в оренду відповідачем, який, в свою чергу, отримані від оренди кошти ділив між братами і сестрами. Підтвердив, що подавав заяву про відмову від спадщини. Відповідач в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, вважаючи його необгрунтованим. Вказав, що позивач свідомо пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини, а відтак йому були відомі наслідки пропуску такого строку. Щодо фактичного прийняття позивачем спадщини, то останнім доказів такого прийняття не надано. Натомість, позивач не заперечує, що саме відповідач здавав земельні ділянки в оренду і розподіляв кошти між братами і сестрами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що, будучи секретарем Райгородоцької сільської ради, посвідчувала заповіт [PERSON] у будинку останньої. Після посвідчення заповіту внесла відомості у книгу реєстрації. Зазначила, що нотаріус про надання інформації про наявність заповіту не звертався. Чи повідомляла нотаріуса про наявність заповіту не пам`ятає. Свідок [PERSON] повідомила, що позивач був присутній на похоронах свої матері [PERSON] . В день поховання позивач бачив заповіт, а відтак знав про його існування. Заслухавши позицію позивача та його представника, відповідача та представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). Після її смерті відкрилася спадщина на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Райгородок» в с.Райгородок Бердичівського району Житомирської області, розміром 3,50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Райгородок» в с.Райгородок Бердичівського району Житомирської області, розміром 3,50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало [PERSON] , померлому [INFO] . [PERSON] звернувся до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] , померлої [INFO] . 31.03.2003 [PERSON] , [PERSON] подали заяву, в якій від спадщини на майно померлої [PERSON] відмовляються й не заперечують проти отримання спадщини сином померлої [PERSON] . У заяві від 23.09.2002 [PERSON] повідомив, що йому відомо про відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] ; встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини ним пропущено свідомо, звертатись в народний суд за продовженням цього строку він не буде і на спадщину не претендує. 09.10.2020 [PERSON] звернувся до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, залишеним матір`ю [PERSON] на його ім`я, на земельну частку (пай) у землі розміром 3,50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Райгородок» в селі Райгородок Бердичівського району Житомирської області. Постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Ситник О.Б. №2054/02-31 від 09.10.2020 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на спадкове майно, після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що у матеріалах спадкової справи є заява про свідомо пропущений 6-ти місячний строк від імені [PERSON] та спадкове майно вже отримано іншим спадкоємцем. Так, з огляду на частину 1 статті 525 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - ЦК УРСР) день смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , є часом відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги за законом, у відповідності до частини 1 статті 529 ЦК УРСР є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно приписів частини 1 статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до абзацу 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін`юсту України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованого в Мін`юсті України 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. У відповідності до частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, жодних належних та допустимих доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном після смерті спадкодавця позивач суду не надав, не містяться такі докази і в матеріалах справи. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України( далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. ( ст.1218 ЦК України) Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ч.1 ЦК України). Відповідно до ст.1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Судовий порядок продовження даного строку застосовується у випадках, коли інші спадкоємці, які прийняли спадщину, або хоча б один із них, заперечують проти вступу у спадщину особи, що пропустила вказаний строк. Відповідно до роз`яснень, даних у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 26 вересня 2012 року розглянув справу № 6-85цс12, предметом якої був спір про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Отже, поважними причинами пропуску строку можна вважати, зокрема: тривалу хворобу спадкоємців; велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено в ході судового розгляду, позивачу було відомо про смерть спадкодавця, його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Починаючи з дня смерті спадкодавця, позивач мав можливість подати заяву про прийняття спадщини, зокрема, як спадкоємець першої черги за законом, нотаріусу, однак вказаних дій з метою прийняття спадщини він не вчинив. Натомість, 23.09.2002 позивач подав нотаріусу заяву, в якій вказав про свідоме пропущенням ним строку звернення із заявою про прийняття спадщини та відсутність намірів звертатись в народний суд за продовженням цього строку; на спадщину не претендує. З урахуванням викладеного вище, суд не вбачає підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки на час розгляду справи позивачем не було надано суду доказів, що причини пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини є поважними, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами. Посилання ж позивача, як на підставу для поновлення строку, на існування заповіту спадкодавця, складеного на його ім`я, про який останньому не було відомо, то така, як уже було вказано вище, не може бути визнана поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Що ж стосується вимог позивача про визнання недійсними відмови від 23.09.2002 від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі №2-528, виданого на спадкове майно [PERSON] , померлої [INFO] на ім`я [PERSON] , то суд зазначає наступне. Як встановлено судом, у матеріалах спадкової справи № 268/2003 міститься заява позивача від 23.09.2002, відповідно до змісту якої останньому відомо про відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] ; встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини ним пропущено свідомо, звертатись в народний суд за продовженням цього строку він не буде і на спадщину не претендує. Саме заяву від 23.09.2002 позивач вважає заявою про відмову від прийняття спадщини та просить визнати її недійсною. Так, згідно приписів статті 553 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Вказане кореспондується й з нормами частини 1 статті 1273 ЦК України (чинними на момент звернення до суду з цим позовом), а саме, що відмова від спадщини може бути здійснена тільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відмова від спадщини - односторонній правочин, недійсність якого може бути визнана на загальних підставах у порядку цивільного судочинства. Слід розрізняти неподання заяви про прийняття спадщини протягом встановленого строку й подання заяви про відмову від спадщини. Так, в першому випадку особа не здійснює свого права, внаслідок чого втрачає можливість прийняти спадщину, а в іншому - вчиняє активні дії, тобто реалізує своє право на відмову від прийняття спадщини. Проте, враховуючи вказані норми законодавства, а також зміст заяви позивача від 23.09.2002, суд приходить до висновку, що остання не є відмовою від прийняття спадщини. Будь-яких інших заяв позивача матеріали спадкової справи не містять. З огляду на викладене, вимога позивача про визнання недійсною відмови від 23.09.2002 від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , є безпідставною й задоволенню не підлягає. Враховуючи відмову у визнанні недійсною заяви про відмову від спадщини, також не підлягає задоволенню й вимога про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі №2-528, виданого на спадкове майно [PERSON] , померлої [INFO] на ім`я [PERSON] . Стосовно ж заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає таке. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Разом із тим, встановлена судом, в даному випадку, необґрунтованість позовних вимог в цілому є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed