Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач у червні 2014 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 11.07.2006 року, позивач став власником земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Згідно договору купівлі-продажу від 26.10.2007 року, що укладено між [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] продав, а [PERSON] придбав і прийняв у власність вказану земельну ділянку. В подальшому, між [PERSON] та [PERSON] 20.04.2011 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14.05.2014 року, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу від 26.10.2007 року укладений між між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала не це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребувано в нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, на думку позивача, судом встановлений факт того, що вказана земельна ділянка вибула з власності позивача проти його волі. Виходячи з того, що [PERSON] є належним набувачем, позивач просить суд про повернення згаданої земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування відповідної реєстрації права власності. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні, позовних вимог не визнали, заперечували проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судом встановлено, що 11.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., відповідно до якого [PERSON] продав і передав, а [PERSON] купив і прийняв земельну ділянку, загальна площа якої 0,1000 га, місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.4-5). Згідно з договором купівлі-продажу від 26.10.2007 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., що укладено між [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] продав та передав, а [PERSON] купив і прийняв згадану вище земельну ділянку (а.с.6-7). У подальшому, між [PERSON] та [PERSON] 20.04.2011 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г., відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.8-10). Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14.05.2014 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа - Головне управління юстиції у м.Києві, про визнання договору недійсним. Судом визнано недійсним зазначений вище договір купівлі-продажу від 26.10.2007 року, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.11-13) Однак, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 16.10.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа - Головне управління юстиції у м.Києві, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. (а.с.33-34). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2014 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Апеляційного суду м.Києва від 16.10.2014 року залишено без змін. (а.с.31-32). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Апеляційного суду м.Києва від 16.10.2014 року, суд апеляційної інстанції встановив наступні обставини. Пред'являючи позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним [PERSON] зазначив, що укладений ним із [PERSON] 26 жовтня 2007 року договір купівлі-продажу земельної ділянки є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, одним із правових наслідків договору купівлі-продажу є перехід майна та права власності на це майно до покупця. У даному випадку з наявних у справі письмових доказів - договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г., відповідно до якого [PERSON] продав і передав, а [PERSON] купила і прийняла земельну ділянку, загальна площа якої 0,1000 Га, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] не лише прийняв від [PERSON] земельну ділянку, а й розпорядився цим майном шляхом його продажу. Відповідно до роз'яснень п.24 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ураховуючи наведене суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним за ст. 234 ЦК України вказаного договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого перший продав, а другий купив зазначену земельну ділянку. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала не це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребувано в нього. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування майна від добросовісного набувача. У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами тієї обставини, що вказана земельна ділянка вибула з його володіння проти його волі, тоді як судом апеляційної інстанції у справі №22-10905 спростовано доводи [PERSON] щодо фіктивності вказаного договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача у справі на користь позивача. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed