Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Задарівський цегельний завод» (далі - ТзОВ ««Задарівський цегельний завод»), [PERSON], третя особа на стороні позивача - Територіальна державна інспекція з питань праці у Тернопільській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, просить визнати неправомірним та протиправним звільнення його з посади касира ТзОВ «Задарівський цегельний завод», що відбулось 03.06.2015 року, скасувати наказ №20 від 03.06.2015 року, виданий ТзОВ «Задарівський цегельний завод» про звільнення, скасувати запис №19 від 03.06.2015 року в трудовій книжці, зроблений ТзОВ «Задарівський цегельний завод» про звільнення з роботи, поновити його на посаді касира товариства, стягнути з відповідача - ТзОВ «Задарівський цегельний завод» - в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03.06.2015 року по день набуття законної сили рішенням суду по справі, зобов»язати ТзОВ «Задарівський цегельний завод» та [PERSON] відшкодувати спричинену йому моральну шкоду в розмірі 50000 грн., а також стягнути із відповідачів в солідарному порядку понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.07.2004 року на підставі протоколу зборів засновників ТзОВ «Задарівський цегельний завод» від 29.04.2004 року був прийнятий на посаду директора товариства. 16.07.2014 року на підставі наказу №19 його було переведено на посаду касира, 03.06.2015 року наказом №20 його звільнено із займаної посади згідно п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис. Із наказом про звільнення ознайомився 09.09.2015 року, отримавши його копію, та одночасно ознайомився і отримав копію акта про відсутність на роботі від 02.06.2015 року, в якому встановлена обставина, що стала підставою винесення наказу про його звільнення. Своє звільнення з роботи позивач вважає незаконним та безпідставним, оскільки: 1) відповідач порушив порядок накладення дисциплінарного стягнення, зокрема не була дотримана процедура звільнення, так як у нього не витребувано пояснень щодо відсутності на роботі, що передбачено ч.1 ст.149 КЗпП України, не проведено розслідування причин його відсутності на роботі; 2) у порушення вимог ст.47 КЗпП України він не був ознайомлений з наказом про звільнення, а трудову книжку отримав наручно через місяць після звільнення - на початку липня 2015 року; 3) причини звільнення, наведені в наказі №20 (п.4 ст.40 КЗпП України), не відповідають дійсним обставинам. Посилається на те, що у зв»язку з тим, що в період з 01.10.2014 року по 25.05.2015 року включно був відсутній на роботі з поважних причин, оскільки перебував на лікуванні у результаті виробничої травми, яку отримав внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 01.10.2014 року, перебуваючи на роботі, з 01.10.2014 року по 28.01.2015 року і з 09.02.2015 року по 25.05.2015 року - знаходився на лікарняному, а з 29.01.2015 року по 08.02.2015 року - перебував у відпустці без збереження зарплати за станом здоров»я, 26.05.2015 року прибув на роботу і приступив до виконання своїх обов»язків, проте після обідньої перерви через погіршення самопочуття змушений був звернутись по медичну дорогу, у зв»язку з чим лікарем [PERSON] призначено лікування, наступного дня позивач звернувся до директора [PERSON] з проханням перевести його на неповний робочий день, проте директор запевнила, що у цьому немає потреби, вона не бачить проблеми у тому, щоб половину робочого дня він займався своїм здоров»ям, 27.05.2015 року у зв»язку з підготовкою до Зелених свят в усній формі звернувся до директора [PERSON] надати відгули на ці дні, на що отримав усну згоду. Таким чином, вважає, що 26 -27 травня 2015 року він був відсутній на робочому місці з поважних причин, а 28-29 травня 2015 - за усним розпорядженням директора; 4) в акті про відсутність працівника на роботі від 02.06.2015 року встановлено, що [PERSON] відсутній на роботі з 26.05.2015 року по 29.05.2015 року, що є підставою визнання цього документа неналежним доказом, оскільки такі акти складаються за кожен день відсутності працівника на роботі. Крім того, [PERSON] зазначає, що є співвласником ТзОВ «Задарівський цегельний завод», тому звільняючи працюючого власника без погодження із вищим керівним органом товариства - загальними зборами засновників, директор [PERSON] вийшла за межі своїх повноважень, товариство є приватною організацією, тому праця власника на власному підприємстві лише частково належить до галузі правового регулювання праці. Незаконним звільненням з роботи, що є порушенням його законних прав на працю, йому спричинено страждань, що призвело до втрати душевного спокою, постійного пригніченого стану та переживань з приводу запису в трудовій книжці про звільнення, тому просить згідно ст.237-1 КЗпП України зобов»язати відповідачів солідарно відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 50000 грн. Просить поновити його на посаді касира товариства та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 03.06.2015 року. У подальшому позивач звернувся із доповненнями, в яких просить судові витрати покласти на відповідачів солідарно. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позові, та суду по справі пояснив, що з часу дорожньо-транспортної пригоди по сьогоднішній день перебуває на амбулаторному лікуванні, втратив 25 % працездатності, проте відповідачем не було враховано цих обставин і протиправно звільнено із займаної посади, просить позов задовольнити. 07 грудня 2015 року у судове засідання не з»явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що позивач [PERSON] є одним із двох співзасновників товариства та його учасником, працював у ТзОВ «Задарівський цегельний завод» як працюючий власник і зараз продовжує виконувати свої повноваження працюючого власника. Між двома засновниками існувала усна домовленість щодо їхньої праці у товаристві, так, протягом десяти років до 2014 року [PERSON] був директором товариства, а відповідач [PERSON] - касиром, а далі - навпаки. Виходячи з наведеного, вважає, що відносини позивача із товариством не є чисто трудовими. Звільнення позивача з роботи вважає незаконним також і з тих причин, що трудова книжка видана наручно на початку липня 2015 року без належного фіксування в документах факту її видачі, 03.06.2015 року, звільняючи позивача з роботи, який одночасно є найманим працівником, керівник товариства звільнив працівника, який є працюючим власником, без згоди вищого керівного органу товариства, тобто загальних зборів учасників. Стверджує, що відносини позивача і ТзОВ «Задарівський цегельний завод» є не тільки трудовими відносинами, але є й господарськими, які проявляються у роботі власника, який реалізував можливість, окрім майнової участі, брати участь у товаристві своєю працею, яка фактично була оформлена як праця на посаді касира, проте не обмежувалася виконанням якихось конкретних посадових обов»язків, так як позивач реалізовував повноваження як співвласника. Тому вважає, що підстав звільнення [PERSON] як найманого працівника не було, до того ж при звільненні не дотримано процедури звільнення. Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що окрім позивача [PERSON], який працював на посаді касира в ТзОВ «Задарівський цегельний завод», працюють і інші працівники, а його керівником є [PERSON] Позивач з 26.05.2015 року по 03.06.2015 року не з»явився на роботу, що в силу п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України вважається прогулом. Жодних його письмових чи усних заяв до керівника товариства не надходило. Погоджується із тим, що [PERSON] тривалий час дійсно хворів, і йому рекомендовано з 26.05.2015 року стати до роботи, листок непрацездатності в період з 26.05.2015 року по 02.06.2015 року позивачу не видавався. Особа, яка є працівником, у випадку прогулу з поважної причини зобов»язується надати роботодавцю документ, що підтверджує поважність його відсутності, однак позивач такого документу не надав. Відсутність працівника на роботі за вказаний період зафіксовано у передбаченому законом порядку - складено Акт про відсутність працівника на роботі у період з 26 по 29 травня 2015 року без поважних причин, що підписаний фактично більшістю всіх працівників ТзОВ «Задарівський цегельний завод». [PERSON] 03.06.2015 року з»явився на роботу і в присутності бухгалтера даного товариства відмовився надати пояснення по факту своєї відсутності на роботі у зазначений період часу. Після цього на початку липня 2015 року [PERSON] повторно з»явився на товариство, де йому було повідомлено про звільнення. Наказ про звільнення отримати відмовився. До цього часу наказ йому відправлено по пошті, що і визнається в позовній заяві, а на початку липня 2015 року позивачу видано трудову книжку із записом про звільнення із займаної посади, зокрема зазначено номер наказу, дату і підставу звільнення. Працівник [PERSON] отримав трудову книжку, після чого були проведені всі розрахунки із звільненим працівником, що підтверджується платіжними відомостями, де зазначено, що [PERSON] особисто з»являвся і отримував грошові кошти із каси ТзОВ «Задарівський цегельний завод» в натуральній грошовій формі, тобто працівник отримав всі суми, належні йому до виплати при звільненні. За таких обставин, вважає, що позивач звільнений у встановленому законом порядку. Вважає безпідставними посилання на те, що [PERSON] як один із співзасновників ТзОВ «Задарівський цегельний завод» має право самостійно встановлювати графік відвідувань на роботу, так як його правам кореспондують певні обов»язки, в тому числі з»являтися на роботу, у іншому випадку - подати документи, які би підтверджували поважність відсутності на роботі. Крім того, [PERSON] як один із співзасновників даного товариства після його звільнення неодноразово приймав участь у загальних зборах засновників, питання про незаконність його звільнення, не порушував. Позовні вимоги [PERSON] вважає недоведеними, просить суд у їх задоволенні відмовити. Крім цього, представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні заявив, що у випадку погодження із позицією позивача, просить суд враховувати пропуск [PERSON] строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачений ст.233 КЗпП України, про що долучив до матеріалів справи письмову заяву, проте просить відмовити у задоволенні позову у зв»язку із недоведеністю вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вважає, що [PERSON] є працюючим власником, а тому заява про застосування строку позовної давності є безпідставною. Крім цього, трудова книжка видана позивачу без належного фіксування, а тому строк позовної давності слід обчислювати з дня ознайомлення позивача із наказом про звільнення - з 09 вересня 2015 року. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні засідання пояснив, що заява про застосування строку позовної давності є необґрунтованою, так як письмове підтвердження про одержання [PERSON] трудової книжки на початку липня 2015 року - відсутнє, ознайомлення із наказом відбулося 09 вересня 2015 року, саме з цього часу і починав спливати строк звернення до суду про вирішення трудового спору. Судом встановлені наступні обставини. Згідно даних ксерокопії трудової книжки [NUMBER], заповненої 15.10.1983 року, [PERSON] обраний директором ТзОВ «Задарівський цегельний завод» з 01.07.2004 року (запис №17 від 01.07.2004 року, запис здійснено на підставі протоколу зборів засновників ТзОВ «Задарівський цегельний завод» №1 від 29.04.2004 року). Згідно запису у трудовій книжці №18 від 16.07.2014 року - переведений на посаду касира (наказ №19 від 16.07.2014 року). Відповідно до виписки із наказу №19 від 16.07.2014 року, згідно протоколу №2 від 16.07.2014 року зборів засновників ТзОВ «Задарівський цегельний завод» на посаду директора заводу призначено [PERSON], за [PERSON] закріплено машину марки Т5 Фольксваген Транспортер [NUMBER] для використання її в робочих цілях. Позивачем додано до матеріалів позову ксерокопії листків непрацездатності, виданих Монастириським РТМО, з яких убачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 01.10.2014 року по 10.10.2014 року, з 11.10.2014 року по 19.11.2014 року - амбулаторному, з 20.11.2014 року до 05.12.2014 року перебував на стаціонарному лікуванні, з 06.12.2014 року до 12.01.2015 року - на амбулаторному лікуванні, з 13.01.2015 до 28.01.2015 року (29.01.2015 року рекомендовано стати до роботи). 29.01.2015 року директором ТзОВ «Задарівський цегельний завод» [PERSON] на підставі заяви [PERSON] видано наказ №1-1 про надання відпустки без збереження заробітної плати з 29.01.2015 року по 08.02.2015 року включно у зв»язку із погіршенням стану здоров»я. Згідно ксерокопії листка непрацездатності №960238 [PERSON] з 09.02.2015 року до 19.03.2015 року перебував на амбулаторному лікуванні, з 20.03.2015 року до 29.03.2015 року - на амбулаторному лікуванні, з 30.03.2015 року до 17.04.2015 року - на стаціонарному лікуванні, з 18.04.2015 року до 12.05.2015 року - на амбулаторному лікуванні, з 13.05.2015 року по 26.05.2015 року - на амбулаторному лікуванні, що підтверджується наступними ксерокопіями листків непрацездатності №961082, №960319, №960375. Як убачається зі змісту виписки медичної картки хворого, 26.05.2015 року, 27.05.2015 року [PERSON] звертався по консультацію лікаря - хірурга, яким призначено лікування. Про відсутність працівника - касира [PERSON] на робочому місці з 26.05.2015 року по 29.05.2015 року складено акт від 02.06.2015 року, що затверджений директором [PERSON] У відповідності до вищевказаного Акту про відсутність працівника на роботі, працівники товариства склали Акт про те, що 26 травня 2015 року по 29 травня 2015 року касир [PERSON] не з»явився на робочому місці, не приступив до виконання своїх професійних обов»язків, чим і порушив вимоги трудового договору та посадової інструкції. Своєї відсутності на робочому місці не пояснив. Трудовим колективом прийнято рішення рекомендувати керівнику товариства звільнити [PERSON] із займаної посади. На підставі даного акту 03.06.2015 року директором [PERSON] винесено наказ №20, яким звільнено касира ТзОВ «Задарівський цегельний завод» [PERSON] згідно п.4 ст.40 КЗпП України (звільнення за прогул), про що зроблено відповідний запис у трудову книжку під порядковим №19 від 03.06.2015 року. Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпПУкраїни, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин без перервно або суммарно протягом робочого дня без поважних причин. За змістом ст.ст.40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника, зокрема згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало видання наказу про звільнення з роботи (припинення трудового договору). Отже, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з»ясування поважності причин його відсутності. Чинним законодавством не передбачено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 КЗпП України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі наказу №20 від 03.06.2015 року звільнений з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Згідно записів трудової книжки від 16.06.2014 року переведений на посаду касира товариства. Особи, які підписали Акт про відсутність [PERSON] на роботі, зокрема: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], перебували у трудових відносинах та з них одна особа - по цивільно-правовому договору, про що ТзОВ «Задарівський цегельний завод» 30.11.2015 року видано довідку №67. Згідно клопотань сторін судом допитано як свідків працівників товариства, які засвідчили своїм підписом факт невиходу на роботу [PERSON] з 25 травня 2015 року по 29 травня 2015 року. Допитана як свідок [PERSON] суду пояснила, що працює бухгалтером на товаристві, а тому може підтвердити те, що 25 травня 2015 року закінчився строк лікарняного [PERSON], проте він не здав лікарняний листок на наступний день. Бачила [PERSON] 02 червня 2015 року на роботі, проте не як касира, а близько обіду, тоді і попросила надати лікарняний листок, так як не знала, як у подальшому нараховувати заробітну плату, на що він вийшов і кудись поїхав. Свідок [PERSON] підтвердила суду те, що нею було підписано Акт про відсутність працівника на роботі від 02 червня 2015 року, а також те, що на пропозицію директора [PERSON] позивач відмовився надати пояснення (написати заяву) про причини відсутності його на роботі, сказав, що нічого підписувати не буде і вийшов з кабінету. Трудову книжку [PERSON] видала вона, проте не зафіксувала дату її видачі належним чином. [PERSON] підтвердила свої письмові пояснення від 03.06.2015 року, наявні у матеріалах справи, про відмову [PERSON] 02.06.2015 року написати пояснення щодо його відсутності на роботі з 26.05.2015 року. Допитані у судовому засіданні як свідки працівники товариства - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили факт відсутності [PERSON] у зазначений у Акті про відсутність працівника на роботі час, про що і проставили свій підпис під ним. Свідок [PERSON] (працює за цивільно-правовою угодою з товариством) теж підтвердив факт підписання ним вищевказаного Акта. Таким чином, доводи позовної заяви з приводу порушення процедури звільнення позивача з роботи, зокрема в тій частині, що у нього не відібрано письмових пояснень про причини відсутності на роботі спростовуються показаннями свідка [PERSON] у судовому засіданні. Що ж стосується посилань зі сторони позивача на те, що всупереч установленим вимогам акт про відсутність на роботі не складався кожного дня, а тому Акт від 02.06.2015 року є неналежним доказом, суд вважає безпідставними, оскільки чинним законодавством України не регламентовано встановленої форми такого акта, періодичність його складення, осіб, які є підписантами тощо. Представником відповідачів суду надано копії табелів робочого часу за травень - червень 2015 року із відомостями про облік робочого часу працівників, де у графі під №14 містяться відомості про облік робочого часу касира [PERSON], зокрема перебування його на лікарняному, після чого чотири останні робочі дні місяця підряд - відомості про його відсутність. І хоча працівником товариства при заповненні табелю застосовано буквений код «Нб» не у відповідності до умовних позначень типової форми «П-5», затвердженої наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489, як і позначення «лікарняний» замість буквеного коду «ТН», суд приймає їх до уваги, оскільки жодних заперечень зі сторони позивача з приводу зазначеного не було. Судом з»ясовано, що [PERSON] не являється членом будь-якої профспілкової організації, про що він зазначив у судовому засіданні. Згідно довідки №66, виданої 30.11.2015 року ТзОВ «Задарівський цегельний завод», профспілка на даному товаристві відсутня. Згідно листа №02.3-8/15 від 07.12.2015 року Державного реєстратора сектору ДРЮОФО, легалізації об»єднань громадян Бучацького районного управління юстиції Головача М.С. (виконуючий обов»язки Державного реєстратора сектору ДРЮОФО, легалізації об»єднань громадян Монастириського районного управління юстиції), відомості про «Місцеву профспілкову організацію по Монастириському районі» у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відсутні. Також судом з»ясовано, що після звільнення товариство провело усі розрахунки із [PERSON] Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття) від 15.10.2015 року [PERSON] за грудень 2014 року, січень, лютий, березень, квітень, травень 2015 року виплачена середньоденна (середньогодинна) заробітна плата (дохід) у розмірі 6 601,63 грн. Згідно ксерокопій платіжних відомостей №10, №12, №15, №18 [PERSON] у червні виплачено розрахункові в розмірі 2366,18 грн., 292,12 грн., 1022,43 грн., в липні - 665,22 грн. Даний факт позивач підтвердив у судовому засіданні. Як убачається із пояснень учасників у судовому засіданні між сторонами існує корпоративний спір, проте зазначене, на думку суду, у даному випадку не може слугувати правовим обґрунтуванням позовних вимог. Представником відповідачів у судовому засіданні визнано той факт, що письмові Правила внутрішнього трудового розпорядку для працівників товариства, в яких чітко передбачено режим робочого часу, затверджено лише 07.05.2015 року (копія долучена до матеріалів справи), проте суд приймає до уваги пояснення [PERSON] у судовому засіданні про те, що час початку робочого часу у товаристві - з 08 год. 00 хв. і до 17 год. 00 хв. При постановленні рішення суд не приймає до уваги як доказ витребувані за клопотанням представника позивача [PERSON] копії із касових книг, оскільки в судовому засіданні за заявою представника відповідачів, із врахуванням міркувань сторін, постановлено у відповідності до ст. 185 ЦПК України виключити їх з числа доказів. Визначаючись із позовними вимогами, суд ураховує те, що [PERSON], будучи засновником товариства, скористався своїм правом на працю у товаристві, і приймає до уваги твердження представника відповідачів про те, що, оскільки на зборах засновників товариства, що мали місце 16.07.2014 року, вирішено про переобрання директора та призначення ним [PERSON], при цьому саме за пропозицією [PERSON] (протокол №2 зборів засновників товариства), то у відповідності до положень вищезазначеного Статуту товариства рішення про звільнення касира з роботи законно прийнято саме директором, при цьому згоди загальних зборів засновників не потрібно. Як убачається із Статуту ТзОВ «Задарівський цегельний завод» (нова редакція), затвердженого учасниками [PERSON], [PERSON], зареєстрований 23.08.2011 року, засновниками товариства виступають [PERSON] (володіє 40 % Статутного фонду товариства), [PERSON] (володіє 60 % Статутного фонду товариства). Права та обов»язки засновників та учасників товариства передбачені у розділі 4 Статуту. У відповідності до п.7.2 Статуту вищим органом Товариства є загальні збори засновників та учасників, які утворюються з засновників та учасників Товариства або їх представників. Пунктом 7.3.4 передбачено право Директора Товариства приймати на роботі та звільняти працівників, робітників і службовців Товариства, за виключенням головного бухгалтера товариства. Положеннями Статуту передбачено, що прийом на роботу і звільнення працівників Товариства здійснюється шляхом укладення з працівником трудового договору (контракту, угоди) до чинного законодавства України (п.11.4). Ознайомленням із положеннями вищевказаного Статуту встановлено безпідставність посилання у позовній заяві та представника позивача [PERSON] у судовому засіданні на те, що у даному випадку при звільненні працюючого власника порушено процедуру звільнення, так як не було погоджено із вищим органом товариства - загальними зборами засновників та учасників, оскільки положеннями Статуту (п.7.3) передбачено лише обрання або наймання та звільнення загальними зборами засновників та учасників товариства лише директора і жодних застережень щодо працюючого власника не міститься. Доводи з приводу необізнаності [PERSON], відсутності необхідних знань при затвердженні Статуту, суд оцінює критично, вважає їх голослівними. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні неодноразово наголошував на тому, що у даному випадку між працівником [PERSON] як працюючим власником і відповідачами існують не тільки трудові відносини, а й господарські, а тому керуватися виключно трудовим законодавством у даному випадку не є вірним. Однак, визначаючись із позовом, суд приймає до уваги роз»яснення Пленуму Верховного Суду України, що викладені у Постанові №13 від 24.10.2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів». Так, у пункті 4 вищевказаної Постанови міститься роз»яснення про те, що у порядку цивільного судочинства слід розглядати і спори між учасником (засновником, акціонером) господарського товариства та товариством, що виникають не з корпоративних, а з трудових відносин посадових осіб товариства, якщо однією зі сторін, які беруть участь у справі, є фізична особа. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає,що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Посилання позивача та його представника у судовому засіданні на те, що із позивачем не було укладено трудового договору у письмовій формі теж на увагу не заслуговують, оскільки сторонами не заперечується факт його перебування на вказаній посаді. При цьому суд також виходить із визначення поняття трудового договору у ч.1 ст.21 КЗпП України, положення ст. 24 КЗпП України (в редакції від 20.05.2014 року, що діяла станом на 16.07.2014 року, тобто на момент переведення позивача на посаду касира), згідно яких трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі (ч.1); укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (ч.3). Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, із наступними змінами, роз»яснив, що згідно ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладення трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням власника чи з відома власника або уповноваженого ним органу (п.7). Статтею 48 КЗпП України (в редакції від 20.05.2014 року) передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню (ч.2 статті). До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться; порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ч.ч.4,5). Виходячи з вимог вищевказаних положень ст.ст. 24, 48 КЗпП України (в зазначених редакціях) належним доказом того, що працівник перебував у трудових відносинах є трудовий договір, наказ, розпорядження власника підприємства чи уповноваженого ним органу, а також записи у трудовій книжці. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у обґрунтування позовних вимог у судовому засіданні посилаються на те, що позивач, працюючи у товаристві, виконував різні обов»язки, сфера його діяльності його була широкою, що включала також і налагодження відносин із клієнтами, підтвердженням чого є факт потрапляння в дорожньо-транспортну пригоду під час виконання трудових обов»язків, оренда належного товариству транспортного засобу, відсутність посадової інструкції касира. Однак, на переконання суду, зазначені доводи не можуть слугувати належним обґрунтуванням позовних вимог, оскільки, як слушно зазначено представником відповідача у судовому засіданні, [PERSON] не звільнений з роботи за невиконання посадових обов»язків, а звільнений за відсутність на роботі. До того ж завдання та обов»язки касира (на підприємстві, в установі, організації) визначені у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, що затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики №336 від 29.12.2004 року. Визнання представником відповідачів у судовому засіданні того факту, що на [PERSON] не покладалися службові обов»язки касира, не свідчать про підставність вищевказаних тверджень позивача та його представника. У судовому засіданні позивач зазначив про поважність двох днів відсутності на роботі, а саме 26 та 27 травня 2015 року, що зумовлено погіршенням самопочуття. Що ж стосується 28 та 29 травня 2015 року, вказав на те, що згідно усного розпорядження директора йому було дозволено невихід на роботу. Проте даний факт не визнається і заперечується представником відповідача у судовому засіданні. Із пояснень [PERSON] у судовому засіданні слідує, що 28 та 29 травня 2014 року він був відсутній на території товариства (у судовому засіданні з»ясовано, що чіткого окреслення робочого місця позивача як касира не було у зв»язку із характером трудової діяльності, а охоплювалося усією територією адмінбудівлі товариства), у зв»язку із підготовленням до Зелених свят. Будь-яких заяв на ім»я директора щодо використання днів відпустки, відгулів тощо він не подавав. Причина «відгулів» - неявки [PERSON] 28 та 29 травня 2015 року на роботу як «потреба допомогти сім»ї» зазначена у позовній заяві. Представник відповідачів посилається також і на те, що [PERSON] не вийшов на роботу без поважних причин також і 02 червня 2015 року (як відображено у табелі обліку робочого часу за червень 2015 року, відповідна відмітка міститься і за 02 - 03 червня 2015 року), а з»явився на роботі лише 03 червня 2015 року, після складення Акту про відсутність на роботі. [PERSON] у своїх поясненнях зазначив, що не пригадує, чи 02 червня 2015 року він виходив на роботу. Суд вважає голослівними, такими, що не підтверджені жодними доказами, посилання представника позивача [PERSON] у судовому засіданні на те, що, позивач, будучи співвласником та особисто зацікавленим у розвитку товариства, виконував свої службові обов»язки поза межами його території. Вказані доводи на спростування прогулу не узгоджуються із поясненнями самого позивача [PERSON] з приводу причин його відсутності за вищезазначений період на роботі. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Стаття 147-1 КЗпП України передбачає, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно положення ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Порядок застосування дисциплінарних стягнень регламентовано положеннями ст.149 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до переконання про те, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, жодних доказів про те, що він був відсутній на роботі (на території заводу) у робочий час 28 травня 2015 року та 29 травня 2015 року з поважних причин, суду не надав, лікарняний листок у цей період не видавався. Оскільки судом не встановлено незаконність та протиправність звільнення позивача з роботи, то до задоволення не підлягають також і решта позовних вимог, що пов»язані з цією вимогою, в тому числі і вимога про відшкодування моральної шкоди. З огляду на роз»яснення, що містяться у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, підстави для застосування строку позовної давності у даному випадку відсутні. У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до переконання про доведеність факту порушення працівником - касиром [PERSON] трудової дисципліни, а саме прогулу, що мав місце 28 та 29 травня 2015 року, наявність у відповідача правових підстав для звільнення позивача з роботи за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП, а тому у задоволенні позову [PERSON] до ТзОВ «Задарівський цегельний завод», [PERSON], третя особа на стороні позивача - Територіальна державна інспекція з питань праці у Тернопільській області про визнання неправомірним та протиправним звільнення, скасування наказу та запису в трудовій книжці про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed