Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом, посилаючись те, що відповідачка ухиляється від укладання договору №23188 про постачання теплової енергії у гарячій воді від 01 грудня 2014 року на умовах позивача, а тому просить визнати вказаний договір укладеним та стягнути з відповідачки судові витрати. Представник позивача в суді просив про задоволення позову з викладених в ньому підстав. Відповідачка, будучи повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з'явилася. Надіслала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що від укладання договору не ухиляється, а заперечує проти умов договору стосовно підвищення тарифів як для інших споживачів, а не як для населення. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів у загальному порядку. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Матеріалами справи встановлено, що відповідачка є власником офісних приміщень [ADDRESS] що вбачається з копії відповідних технічних паспортів. Згідно рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №363 від 31 липня 2003 року виробником, постачальником та виконавцем послуг теплопостачання та гарячого постачання в м. Вишгороді визначено ВРКП «Вишгородтепломережа». Згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №730 від 13 червня 2014 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) Вишгородському РКП "Вишгородтепломережа"» позивачу встановлено тарифи на теплову енергію: · для потреб бюджетних установ - 1037,66 грн. за 1 Гкал (без ПДВ); · для потреб інших споживачів (крім населення) - 1037,66 грн. за 1 Гкал (без ПДВ). Встановлено що ВРКП «Вишгородтепломережа» надає відповідачці послуги з теплопостачання. Як ствердив представник позивача послуги фактично надаються на підставі усного договору. Листом ВРКП «Вишгородтепломережа» №1089/07 від 03 липня 2014 року відповідачку повідомлено про зміну тарифів на теплову енергію для бюджетних установ. 21 липня 2014 року відповідачка своїм листом не погодилась зі зміною умов договору, посилаючись на те, що офісними приміщеннями вона володіє як фізична особа, а тому дія постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №730 від 13 червня 2014 року на неї не розповсюджується. 06 серпня 2014 року позивач надіслав відповідачці лист №1367/08 з двома примірниками договору ТП №23188 на постачання теплової енергії у гарячій воді з пропозицією його укладання. Відповідно до протоколу розбіжностей по запропонованому проекту договору від 26 серпня 2014 року відповідачка заперечила проти зміни умов тарифікування послуг з теплопостачання з мотивів викладених у її листі від 21 липня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. З письмових пояснень відповідачки встановлено, що остання не ухиляється від укладання договору, а не погоджається з умовами додатку №1 до нього, в якому визначено тарифи на теплову енергію, як для потреб бюджетних установ. Позивач наполягає на тому, що договір має бути укладений саме на умовах визначених ВРКП «Вишгородтепломережа», тобто із застосуванням тарифів на теплову енергію, як для потреб бюджетних установ. Згідно п.п. 3 та 4 Правил користування тепловою енергією затверджених постановою КМУ від 03 жовтня 2007 року №1198 споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Згідно п. 14 цих Правил споживач зобов'язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи тепло споживання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору Як пояснив в суді представник позивача, форма типового договору на постачання теплової енергії в гарячій воді центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання не затверджувалася. Отже в суді не доведено, що договір в редакції позивача відповідає умовам типового договору і набув юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства і є обов'язковим для сторін, а тому підстав для захисту прав позивача згідно п.1 ч. 2 ст. 16 та ст. 630 ЦК України шляхом визнання договору укладеним в цій справі не встановлено. У той же час між сторонами виник переддоговірний спір стосовно умов договору про теплопостачання в частині визначення тарифів на теплову енергію і статусу відповідача, як споживача цих послуг. Згідно п. 3 Правил споживачем теплової енергії може бути фізична особа - власник будівлі або фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності. Визначення категорії споживачів «населення», застосованого у згаданій постанові Національної комісії, чинними нормативно-правовими актами, що регламентують постачання теплової енергії, законодавцем не врегульовано. Проте таке врегулювання міститься в п. 1.2 Правил користування електричною енергією затверджених постановою НКРЕ від 31 липня 1996 року №28. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Таким чином для врегулювання спору суд вважає необхідним застосувати аналогію закону. Згідно п. 1.2 Правил користування електричною енергією затверджених постановою НКРЕ від 31 липня 1996 року №28 населення - споживачі електричної енергії - фізичні особи, які з метою задоволення власних побутових або господарських потреб споживають електричну енергію для потреб електроустановок, що належать їм за ознакою права власності або користування, за винятком електроустановок, які використовуються для здійснення в установленому законодавством порядку підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивачем належними, достатніми та допустимими доказами в суді не доведено, що відповідачка є суб'єктом підприємницької діяльності, яка використовує належні їй офісні приміщення для отримання прибутку. Сам факт використання теплової енергії для обігріву офісних приміщень не підтверджує того, що споживач є суб'єктом підприємницької діяльності в розумінні вказаних вище вимог Закону, а отже й того, що він відноситься до категорії інших споживачів. Таким чином підстав вважати, що договір має бути укладений із застосуванням тарифу, як для потреб бюджетних установ (додаток №1 договору) в суді не доведено. Порушених прав позивача, які б підлягали захистові в спосіб про який він просить, в суді не встановлено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що даний позов є недоведеним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed