Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

У червні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , який уточнила 04 вересня 2019 року. В обгрунтування вимог вказує, що є наймачем квартири [ADDRESS] , яка перебуває у комунальній власності міста. У вказаній квартирі з 22.05.1992р. зареєстроване місце проживання відповідачки, яка є онукою позивачки. 19.01.2010р. відповідачка [PERSON] у складі сім`ї своїх батьків [PERSON] та [PERSON] виселилась з вказаної квартири без зняття з реєстрації. 15.11.2012р. рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси сім`ю [PERSON] було вселено у квартиру [ADDRESS] , однак відповідачка не вселилась у зазначену квартиру та постановою державного виконавця Соснівського ВДВС м. Черкаси від 09.11.2018 повернуто виконавчий лист Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.06.2013, виданий на виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси про вселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . [PERSON] має сім"ю з трьох осіб, в даний час позивачу стало відомо про те, що відповідач проживає у м. Києві та здійснює підприємницьку діяльність, проте спірною квартирою не користується з моменту досягнення повноліття без поважних причини та участі в оплаті комунальних послуг не бере, чим позивач поставлена в скрутне матеріальне становище, оскільки маючи пенсію 2238 грн. змушена самостійно нести витрати на утримання спірної квартири. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 11.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У відзиві на позов відповідачка просить відмовити у позовних вимогах у повному обсязі. В обгрунтування відзиву зазначено, що сама позивачка зазначає, що невиконання позивачкою рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 15.11.2012р. спростовує те, що відповідачка не проживає у спірній квартирі без поважних причин. Також вказувала, що на підставі договору про правничу допомогу попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та планує понести складає 1000 грн. за складення відзиву та 3000 грн. за участь у засіданнях та складення додаткових процесуальних документів, всього 4000 грн. У відповідях на відзив позивачка вказала, що відповідачка перешкоджала виконавчим діям по її вселенню за рішенням суду від 15.11.2012р., що стало підставою для повернення виконавчого документа постановою державного виконавця від 09.11.2018 року. В даний час борги по оплаті комунальних послуг є значними в зв`язку з тим, що відповідач не береь участь в їх оплаті, при цьому позивачці відмовлено у призначенні житлової субсидії по спірній квартирі в зв`язку з реєстрацією відповідачки. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Хворов В.В. позовні вимоги підтримали, просили задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково позивачка пояснила, що рішення суду про вселення відповідачки до її квартири та зобов`язання її не чинити відповідачу перешкод у користування квартирою, шляхом надання ключа до вхідних дверей добровільно не виконала, оскільки вбачає загрозу для свого життя та здоров`я, а тому відповідачка вправі звертати рішення суду до примусового виконання через державну виконавчу службу. Оскільки на даний час виконавчі листи про примусове вселення відповідачки повернуто стягувачу у зв`язку з несплатою виконавчого збору, це свідчить про відсутність у відповідача інтересу до квартири та наміру вселятись до цього житла. Відповідачка та її представник адвокат Пропадущий А.В. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Судом встановлено, що відповідно до ордера № 009857 серії «А» від 24 червня 1988 року на жиле приміщення, [PERSON] з сімєю з 4 осіб (вона, дочка [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] ) отримала право на зайняття чотирикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] , жилою площею 50,79 кв.м., яка перебуває у комунальній власності міста. У вказаній квартирі з 22.05.1992р. зареєстроване місце проживання відповідачки, на той час неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації її матері [PERSON] . 19 січня 2010 року відповідачка з батьками [PERSON] та [PERSON] виселились з квартири [ADDRESS] у зв`язку з неприязними відносинами з [PERSON] , що встановлено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2012 року. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 15 листопада 2012 року у справі № 2-294/11, що набрало законної сили 7 травня 2013 року, позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , КП «Соснівська служба утримання будинків» ЧМР, третя особа: Служба у справах неповнолітніх виконкому Соснівської районної ради м.Черкаси, [PERSON] , про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та зміну договору найму жилого приміщення - задоволено частково. Вселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Зобовязано [PERSON] надати [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири та не чинити їм перешкод у користуванні квартирою. В іншій частині позову - відмовлено. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: КП «Соснівська СУБ» ЧМР, КП «Черкаситеплокомуненерго», КП «Черкасиводоканал», ВАТ «Черкасигаз» про зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - відмовлено. Із змісту наданих відповідачем копій актів державних виконавців від 25 вересня 2014 року, 5 лютого 2015 року, 8 грудня 2015 року та 26 січня 2016 року випливає, що відповідачка в особі представника [PERSON] вживала заходів для примусового вселення разом із сім`єю до квартири [ADDRESS] , але рішення залишається не виконаним з боку [PERSON] . Крім того, у 2014-2017 роках [PERSON] та члени його сім`ї активно оскаржували дії державних виконавців щодо не вчинення виконавчих дій при примусовому вселенні до спірної квартири. Відповідно до постанови Соснівського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ від 09.11.2018 року виконавчий лист по виконавчому провадженню ВП № 52570092 повернуто стягувачу [PERSON] у зв`язку з нездійсненням авансування витрат виконавчого провадження. За приписами ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за відсутньою особою шість місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Розглядаючи право користування житлом наймача та члена сім`ї наймача у розумінні ст. 8 Конвенції як право на житло, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі приписів ЖК такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання. Спірні правовідносини врегульовані статтею 71 ЖК, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом наймача та члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад шість місяців. Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом квартиронаймачами є позбавлення користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Із аналізу наведених вище норм слідує, що при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування відповідачем житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, що означає втрату інтересу у особи як до житла. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідачем доведено поважність причини відсутності у спірній квартирі внаслідок невиконання позивачкою судового рішення, що набрало законної сили, оскільки фактично відповідачка позбавлена доступу до квартири через відсутність ключів від вхідних дверей, які позивачкою не були передані на виконання рішення суду від 15.11.2012р. Посилання [PERSON] на те, що виконавчий лист на примусове виконання рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 15 листопада 2012 року у справі № 2-294/11 було повернуто відповідачці як стягувачу постановою Соснівського ВДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області від 9 листопада 2018 року у зв`язку з нездійсненням авансування витрат виконавчого провадження, на думку суду, не може свідчити про втрату нею права користування вищевказаною квартирою та інтересу до квартири, оскільки строк пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання на даний час не сплинув та із змісту цієї ж постанови ВДВС випливає, що такий може бути повторно пред`явлений до примусового виконання до 9 листопада 2021 року. Крім того, згідно ч.2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Правові висновки Європейського суду з прав людини, що викладені у відповідних рішеннях (§ 43 рішення у справі "Shmalko v. Ukraine" від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі "Fuklev v. Ukraine" від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі "Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine" від 15 жовтня 2009 року), чітко вказують на те, що "право на справедливий суд", визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод (далі - Конвенція) було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною та гарантувала б їх своєчасне виконання. Отже, обов`язок виконання судового рішення покладається законом на позивачку незалежно від відкриття виконавчого провадження, а відповідно відсутність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 15.11.2012р. не припиняє обов`язок виконання позивачкою вказаного рішення суду, яке набрало законної сили. В судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивачки про перешкоджання відповідачки вчиненню виконавчих дій чи здійснення дій з прострочення прийняття виконання судового рішення. Суд також враховує, що 15.05.2019 року Конституційний Суд України в рамках справи № 3-368/2018(5259/18), № 2-р(ІІ)/2019 прийняв рішення, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404?VIII, яким встановлено порядок, строки, умови звільнення та суми сплати авансового внеску, який необхідно сплатити для початку примусового виконання рішення. У Рішенні Конституційного Суду України зазначається, що визначенням обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості. Конституційний Суд України наголосив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 1291 Конституції України. Оскільки відповідачем доведено поважність причини відсутності у спірній квартирі внаслідок невиконання позивачкою судового рішення, що набрало законної сили, суд вважає, що заявлений позовне підлягає до задоволення. При подачі позову позивачка як інвалід І групи була звільнена від оплати судоволго збору, а тому оплату судового збору у справі слід віднести на рахунок держави. Вирішуючи питання про судові витрати відповідачки на правничу допомогу, суд виходить з такого. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судових витрат, згідно вимог ч.7ст.141ЦПК України передбачено можливість компенсації понесених відповідачем витрат на правову допомогу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідачкою та її представником суду не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а тому суд не знаходить підстав для відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу за рахунок держави на підставі вказаного у відзиві попереднього розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та планує понести, оскільки згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України підставою для такого відшкодування передбачено саме детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Outcome: dismissed