Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування спільною квартирою. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.04.1998 року [PERSON] та [PERSON] належала квартира за адресою: [ADDRESS] в рівних долях. [PERSON] [INFO] помер. Згідно, свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.06.2013 року, спадкоємцями на 1/2 частку спірної квартири є позивач та відповідачі в рівних долях. Житлова площа квартири складає 47,1 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат: ізольованої площею 16,8 кв.м. та двох суміжних кімнат загальною площею 30,3 кв.м. Позивач користується ізольованою кімнатою площею 16,8 кв.м. і такий порядок користування квартирою на її думку не відповідає часткам сторін у праві спільної власності на квартиру. На підставі викладеного, позивач просить судвизначити порядок користування квартирою [ADDRESS], а саме: - виділити в квартирі [ADDRESS] житлові кімнати площею 18,1 кв.м. та 12,2 кв.м. в користування [PERSON]; - виділити в квартирі [ADDRESS] житлову кімнату площею 16,8 кв.м. та лоджію площею 2,3 кв.м. в користування [PERSON] та [PERSON]; - залишити в загальному користуванні сторін нежитлові приміщення загального користування; - зобов"язати відповідачів не перешкоджети позивачу в праві користування приміщеннями загального користування житлової квартири [ADDRESS]. Позивач та її представник у судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання з'явились, позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилась, була повідомлена належним чином про день, часта місце розгляду справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необхідно відхилити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 09.04.1998 рокуквартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. Загальна площа квартири становить 63,91 кв.м.(а.с.4). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.6). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.06.2013 року спадкоємцями майна [PERSON] є: його мати [PERSON], його дружина [PERSON] та його дочка [PERSON] кожна на 1/3 частку спадщини. Спадщина на яку видано вказане свідоцтво є 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Вказана квартира загальною площею 63,90 кв.м. складається з трьох кімнать житловою площею 47,10 кв.м. (а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що кожній із сторін видано свідоцтва про право на на спадщину на 1/6 частину квартири [ADDRESS] (а.с.7, 46, 48). Спірна квартира складається з трьох жилих кімнат, одна з яких площею 16, 8 кв.м. є ізольованою із виходом на лоджію, а дві інші (площею 18,1 кв.м. та 12,2 кв. м.) - суміжні. Між сторонами склався певний порядок користування спільною квартирою: [PERSON] з чоловіком [PERSON] і донькою [PERSON] займали дві суміжні жилі кімнати, площею 18,1 кв. м. та 12,2 кв. м., оскільки їх сім'я складалась із 3-ох осіб. Позивач займає жилу кімнату, площею 16,8 кв.м., яка була обрана позивачем для проживання самостійно. Після смерті [INFO] [PERSON] та оформлення спадщини у 2013 році вказаний порядок користування квартирою між сторонами зберігся. Протягом всього часу спільного проживання і до останніх місяців нами, а після смерті чоловіка [PERSON] самостійно сплачує кошти за спожиті житлово-комунальні послуги в повному обсязі, копії відповідних квитанції надано до матеріалів справи. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1-3, 7 ст. 319, ч. 2 ст. 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненнісвоїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства та не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства.Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 356, ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. На цьому наголошується і у правовому висновку Верховного суду України, викладеному у справі № 6-12цс13, відповідно до якого при встановлені порядку користування кожному із співвласників передається у користування конкретна частина спільного майна. Виділені у користування приміщення можуть не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість між ними. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, (правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-1500цс15). Таким чином, між співвласниками спільної квартири за їх взаємною згодою з 2001 року склався такий порядок користування, за якого позивач користується відокремленою (ізольованою) кімнатою, площею 16,8 кв. м., а відповідачі - двома суміжними кімнатами. Такий порядок користування квартирою не змінює часток сторін у праві спільної часткової власності на квартиру, а лише визначає порядок спільного користування квартирою. З урахуванням положень ст. 13, ч. З ст. 16, ст. 319 ЦК України у разі вчинення власником дій, що завдають шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства, моральним засадам, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи (постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»). Відповідно до позовних вимог позивач просить суд, відповідачу та її доньці, яка також є власником 1/6 частини квартири, надати у користування одну на двох жилу кімнату, площею 16,8 кв. м. [PERSON], [INFO], є неповнолітньою (16 років), а тому при вирішенні справи мають бути враховані державні гарантії захисту прав дитини. Відповідно до абз. 1, 3 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі встановлена у розмірі 13,65 кв.м. жилої площі на одну особу. Так, у спільній квартирі проживає 3 особи, жила площа квартири становить 47,1 кв.м., що відповідає нормі жилої площі із розрахунку на трьох осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Нинішній порядок користування квартирою був встановлений за згодою всіх співвласників квартири і не змінювався з 2001 року. Після смерті [PERSON]. та оформлення спадщини у 2013 році такий порядок користування зберігся. Таким чином, [PERSON] вказує , що починаючи з дати смерті її чоловіка у 2011 році та оформлення 10.06.2013 року прав на спадкове майно позивач знала про існуючий порядок користування квартирою, проте жодних вимог про його зміну не висувала. Відповідно до ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] на застосування строку позовної давності, разом з тим, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою, оскільки надання відповідачу та її доньці спільної кімнати, площею 16.8 кв.м., на двох, порушує санітарно-гігієнічні та побутові вимоги щодо норми жилої площі на особу та створює умови, що перешкоджають належному розумовому та фізичному розвитку дитини. Щодо позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні місцями загального користування, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно поповерхового плану квартири (а.с.5) чітко видно, що і кімната, яку займає позивач, і місця загального користування відділенні загальним коридором від суміжних житлових кімнат, які займає відповідач із донькою, тому об'єктивної можливості якимось чином перешкоджати позивачу немає, належних доказів зворотнього позивачем суду не надано. Виходячи з того, що [PERSON] не подала доказів, що підтверджують факт яким саме чином їй чиняться перешкоди у користуванні місцями загального користування з боку відповідачів, тому у цій частині позовних вимог також необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати не підлагаєть стягненню з відповідачів. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed