Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

02.04.2016 р. засобами поштового зв'язку [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS]), третя особа: [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS]) вимогами якого є поділ спільного майна подружжя з виділення у власність позивачу 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 09.01.1993 року відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (актовий запис № 37). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. 23.04.20136 року шлюб було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом серія [NUMBER]. Під час перебування у шлюбі відповідачем на підставі інвестиційного договору будо придбано у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Також позивач зазначає, що 1/2 частину квартири [ADDRESS], являється об'єктом права власності сумісної власності подружжя. А тому просить поділити спільне майно подружжя з виділення у власність позивачу 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року № 257 у справі призначено повторний автоматизований розподіл справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді Ключника А.С. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 10.03.2017 р. справу прийнято в провадженя судді Миколаєць І.Ю. (а.с.44). Ухвалою від 22.01.2018 року визначений подальший розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін (а.с.57-58). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач, третя особа та їх представник позовні вимоги не визнали уцілому й просили відмовити у задоволенні позову за недоведеністю. Вважаючи, що вказане майно не може бути предметом поділу між колишнім подружжям на підставі ст. 57 СК України як таке, що набуте відповідачем за кошти, які належали йому особисто. Пояснює, що співвласником іншої 1/2 частини зазначеної вище квартири є батько відповідача - [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно набуте 03 вересня 2002 року на підставі наказу Головного Управління житлового забезпечення від 29 серпня 2002 року № 1237-С/К1 на виконання інвестиційного договору № 320-А від 20 вересня 2000 року та змінами до нього від 2 липня 2002 року. Сторонами за цім договором є: Державна госпрозрахункова організація «Житло Інвест» за розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 9.06.2000 р. № 878, а інвесторами у фінансуванні будівництва є - [PERSON] та я [PERSON]. Зазначеним договором передбачено здійснення будівництва багатоквартирного будинку по вулиці Василя Верховинця у Святошинському районі міста Києвата подальшу передачу у приватну власність квартири № 219 за принципом «50 на 50», із розрахунку 50% за кошти міського бюджету - 50% за кошти громадян.За цим договором 34900 гривень оплачує інвестор в момент укладання договору, 4396 гривень до підписання акту прийому - здачі робіт: квартири [ADDRESS] у Святошинському районі міста Києва. Ця Державна програма передбачена для осіб 1 категорії учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС, яким є [PERSON], який на виконання умов цього договору 23 вересня 2000 року сплатив 34900 ( тридцять чотири тисячи дев'ятсот ) гривень, а 3 липня 2002 року ще 4396 ( чотири тисячі триста дев'яносто шість ) гривень. Зазначені, по тексту вище обставини, підтверджуються: -прибутковим кассовим ордером № 1, з якого вбачається, що кошти згідно Інвестиційного Договору в розмірі 35 000,75 грн.( Тридцять пять тисяч, сіімдесят пять гривень) сплатив саме [PERSON]. Також, пояснює, що на той період [PERSON] постійно працював, маючи досить непоганий дохід, що давав змогу самостіно інвестувати зазначені кошти в будівництво у відповідності до вимог Інвестиційного Договору. Натомість позивач, в зазначений час не працювала, не мала при цьому будь якого доходу. Відповідно фізично не могла набути спірне майно за спільні кошти подружжя, на які вона посилається в обгрунтуванні своїх вимог до позовної заяви. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.01.1993 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (актовий запис № 37 (а.с.11). 23.04.2013 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим ВРАЦС Святошинського району м.Києва, актовий запис №124 (а.с.8). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6). Відповідно до свідоства на право власності від 03.03.2002 року, виданим 03.09.2002 року ГУ житлового забезпечення КМДА, серія [NUMBER] на квартиру [ADDRESS], право власності в рівних частинах належить батьку відповідача - [PERSON] та відповідачу - [PERSON] (а.с.9). Тобто, право власності на нерухоме майно набуте 03 вересня 2002 року на підставі наказу Головного Управління житлового забезпечення від 29 серпня 2002 року № 1237-С/К1 на виконання інвестиційного договору № 320-А від 20 вересня 2000 року та змінами до нього від 2 липня 2002 року. Сторонами за цім договором є: Державна госпрозрахункова організація «Житло Інвест» за розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 9.06.2000 р. № 878, а інвесторами у фінансуванні будівництва є - [PERSON] та [PERSON]. Зазначеним договором передбачено здійснення будівництва багатоквартирного будинку по вулиці Василя Верховинця у Святошинському районі міста Києвата подальшу передачу у приватну власність квартири № 219 за принципом «50 на 50», із розрахунку 50% за кошти міського бюджету - 50% за кошти громадян. За цим договором 34900 гривень оплачує інвестор в момент укладання договору, 4396 гривень до підписання акту прийому - здачі робіт: квартири [ADDRESS] у Святошинському районі міста Києва. Ця Державна програма передбачена для осіб 1 категорії учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС, яким є [PERSON], який на виконання умов цього договору 23 вересня 2000 року сплатив 34900 ( тридцять чотири тисячи дев'ятсот ) гривень, а 3 липня 2002 року ще 4396 ( чотири тисячі триста дев'яносто шість ) гривень. Зазначені, по тексту вище обставини, підтверджуються: - прибутковим кассовим ордером № 1, з якого вбачається, що кошти згідно Інвестиційного Договору в розмірі 35 000,75 грн. сплатив саме [PERSON] (а.с.82-84, 88). Відповідно, суд на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст. 57 СК України вважає, що вказана квартира є особистою приватною власністю відповідача та третьої особи як колишнього чоловіка позивача, хоча й набута у шлюбі, а тому підстав вважати її спільною сумісною власністю колишнього подружжя немає, як немає й підстав для її поділу як нерухомого майна. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування , майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.п.2, 3 ч.1 ст. 57 СК України). Будь-які докази, які вказували б на те, що позивач або відповідач приймали участь у придбанні вказаного нерухомого майна, матеріали справи не містять. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу сторін, згідно правової позиції Верховного Суду України, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами норм Кодексу про шлюб та сімю України" у випадку, якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 62 Сімейного кодексу України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 68 Сімейного кодексу України). Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України за №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: -спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані (ч.2 п.23 Постанови); -до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ) (п.24 Постанови); -поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п.22 Постанови). Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Вказані норми містяться в положенням ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Суд вважає, що в даному випадку 1/2 квартири не є спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено, що вартість всієї квартири була оплачена батьком відповідача, однак право власності виникло як у батька відповідача, так і у нього самого. При цьому дарування грошових коштів не відбувалося, оскільки відповідач не набув їх у власність і навіть не володів ними протягом будь-якого проміжку часу. Не відбулося й дарування майнового права, оскільки майнове право на квартиру виникло безпосередньо у відповідача та третьої особи. Батько відповідача як третя особа виконав зобов'язання з оплати всієї вартості квартири, при цьому став співвласником 1/2 частини квартири, а іншим співвласником став його син - відповідач у справі. Така правова конструкція передбачена ч.1 ст.528 ЦКУ. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦКУ цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Щодо форми договору дарування шляхом виконання обов'язку з оплати квартири слід вказати на відсутність законодавчої вимоги укладати його саме в письмовій формі. Згідно з п.3 ч.1 ст. 208 ЦКУ у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 ст.206 ЦКУ, а саме правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Дарування шляхом виконання обов'язку з оплати квартири, відбулося у момент його оплати та оформлення, а тому не потребує складання договору дарування у письмовій формі. Ст.719 ЦКУ встановлює обов'язкову письмову форму з нотаріальним посвідченням для договору дарування нерухомої речі та валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Обов'язкову письмову форму встановлено для: ?договору дарування майнового права, ?договору дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому, ?договору дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, за відсутності факту незаконного заволодіння такою нерухомою річчю обдаровуваним. Такий договір дарування є дійсним також і в силу презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦКУ: «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним»). Крім того, відповідно до ч.1 ст.218 ЦКУ недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Стосовно договору дарування шляхом виконання обов'язку з оплати квартири, вчиненого в усній формі, закон не встановлює як наслідок його недійсність. Слід вказати, що законодавець не встановлює для таких договорів якихось спеціальних правил та вимог щодо форми, оскільки такі вимоги не можуть застосовуватися до зазначених дій через їх поширеність та систематичний характер з боку батьків. Батьки досить часто виконують обов'язок з оплати речей, які купуються безпосередньо для дітей. І немає потреби визнавати такий договір договором, який підлягає складанню письмово чи нотаріальному посвідченню. Зважаючи на відсутність обгрунтованих доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі вищевикладеного, п.п.2, 3 ч.1 ст. 57 СК України, ст.ст. 68-71 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed