Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної громадської організації «Об`єднання психологів та психоаналітиків «Взаємодія» про захист честі та гідності. В позовній заяві позивач просить суд: Зобов`язати Запорізьку обласну громадську організацію «Об`єднання психологів та психоаналітиків «Взаємодія» спростувати всю зазначену недостовірну інформацію, яка міститься у листах: № 199 від 20.09.2017р., № 221 від 29.09.2017р., № 237 від 20.12.2017р., № 38 від 11.04.2018р., № 86 від 05.07.2018р., № 98 від 15.03.2019р., письмово в листі на адресу та ім`я [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вказані листи відповідача принижують честь та гідність позивача, так як висновки в цих листах, зроблені психологами, які не володіють спеціальними знаннями та спеціальними методиками. Інформація відображена у листах є обманом та сфальсифікованим наклепом. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 69). Ухвалою суду від 25.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі (а.с. 103). В судовому засіданні позивач позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування своїх заперечень представником відповідача до суду було надано відзив (а.с. 90-92) та зазначено, що листи, інформацію в яких просить спростувати позивач, як така, що є недостовірною, є висновками психолога, що надавались на виконання адвокатських запитів. Також зазначає, що інформація відображена в листах не може бути розцінена, як факти, які в подальшому можуть бути доведені чи, навпаки, спростовані. Суд вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи вважає, що пред`явлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як передбачено ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. В свою чергу, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У доводах, викладених у позовній заяві та під час дослідження доказів, судом не встановлено, що відомості, зазначені в листах відповідача, відносно позивача, носять характер фактичного твердження, викладені як факти що принижують честь та гідність [PERSON] та дискредитують його в очах суспільства, та які в послідуючому можуть бути спростовані чи визнанні такими, що не відповідають дійсності у відповідний законодавством спосіб. Також, під час судового засідання судом встановлено, що відповідач є громадською організацією, яка надає соціальну та психологічну допомогу. Керівником організації є [PERSON] , що має вищу освіту за спеціальністю психологія та психоаналіз. В межах своєї компетенції організація діагностує та надає психологічні висновки особам, що звертаються до організації з відповідними запитами. Дослідивши висновки (листи) Запорізької обласної громадської організації «Об`єднання психологів та психоаналітиків «Взаємодія», які надав позивач, як доказ (а.с. 26-27, 28-29, 30-31, 32-33, 36-37, 40-42), разом із позовною заявою, суд приходить до висновку, що вказані листи містять інформацію про проведення певних психологічних діагностик, направлених на з`ясування питань, які ставились перед фахівцем та мають рекомендаційний характер. Частиною першою статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, застосування такого способу захисту як визнання недостовірною інформації є можливими у випадку порушення особистого немайнового права особи у відносинах, що за своєю правовою природою є цивільними. Доказів того, що відповідач поширив недостовірну інформацію, яка стосується позивача та порушує його особисті немайнові права, що перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, матеріали справи не містять. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України „Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Позивач не надав докази поширення про нього негативної та недостовірної інформації відповідачем, не зазначив, які неправдиві факти, викладені в зазначених листах, зачіпають його честь та гідність, а також не навів доводів, що викладена інформація в спірних листах не є, по своїй суті, оціночними судженнями. Суд встановив, що вказана інформація була викладена відповідачем не з метою посягання на честь та гідність позивача й доведення таких відомостей до інших осіб, а вказана інформація викладена у висновках спеціаліста-психолога, є результатом проведеного психологічного обстеження, у зв`язку з запитом адвоката Мельникової А.А., яка надавала юридичні послуги [PERSON] під час судових засідань в інших судових процесах за участю [PERSON] . Викладені у вищезазначених листах тези є оціночним судженнями спеціаліста-психолога та результатом критичної оцінки певних подій та фактів, що у свою чергу не може вважатись поширенням недостовірної інформації. Додані до позовної заяви позивачем копії судових рішень у справах за його позовом до [PERSON] про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми (а.с. 10-25), характеристики з місця роботи та проживання (а.с. 8-9), а також відеозаписи спілкування позивача з [PERSON] (а.с. 44, 68), досліджені під час судового розгляду справи, не підтверджують факту розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, стосуються обставин, що встановлені судом під час вирішення спору щодо часу та можливості [PERSON] спілкування з дітьми, а тому не є належними доказами у даній справі в силу вимог ст. 77 ЦПК України. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] про захист честі та гідності відсутні, з огляду на що в задоволені позову слід відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи.

Outcome: dismissed