Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

05 червня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЕКОСПЕЦТРАНС" про захист прав споживача шляхом зобов`язання виконати дії. На його думку, заборгованість у розмірі 672 грн 42 коп станом на 01.10.2018 року було нараховано безпідставно, оскільки пройшов строк позовної давності та відповідач повинен був списати вказану суму заборгованості як безнадійну. Просить визнати незаконними дії відповідача щодо нарахування на особовий рахунок № [NUMBER] [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за надання послуги з вивезення побутових відходів за адресою: [ADDRESS] , заборгованості у розмірі 672 грн. 42 коп., яка утворилась станом на 01.10.2018. 3обов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Екоспецтранс» (код ЄДРПОУ 33265283) здійснити перерахунок заборгованості за послуги з вивезення побутових відходів [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), шляхом виключення з особового рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , заборгованість, яка утворилася станом на 01.10.2015 року. 06 червня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 23 липня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ТОВ "ЕКОСПЕЦТРАНС", у якому просили у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що товариством не заявлено вимог щодо стягнення заборгованості з позивача, а в такому разі не можна застосовувати строки позовної давності. Відповідач не погоджується із поданою позовною заявою та вважає позовні вимоги безпідставними, незаконними та необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторонами не заперечувалось та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ( а.с. 12), та на його ім`я ТОВ «Екоспецтранс» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 6-10). За період до 01.04.2015 року ТОВ «Екоспецтранс» станом на 01.10.2018 року нарахувало на особовий рахунок № [NUMBER] заборгованість в розмірі 672 грн. 42 коп., яку позивач просить виключити з особового рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , заборгованість, яка утворилася станом на 01.10.2015 року (а.с. 6-10). Позивач зазначає, що у відповідача немає жодних підстав для стягнення з нього відповідної заборгованості та вказує на порушення відповідачем строків позовної давності, яка встановлена у три роки, як на підстави для визнання заборгованості безнадійною та її списання. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. У частині першій статті 267 ЦК України закріплено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Тлумачення частини першої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що оскільки сплив позовної давності не призводить до припинення суб`єктивного права або інтересу, не припиняється і кореспондуючий обов`язок особи. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Аналіз глави 50 ЦК України «Припинення зобов`язання» дозволяє стверджувати, що сплив позовної давності не передбачено як підставу припинення зобов`язання. Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, наведенні норми Податкового Кодексу України та Положення щодо безнадійної заборгованості поза межами позовної давності стосуються лише податкових відносин, які мають публічно-правових характер, внаслідок чого вказані норми ЦК України стосовно позовної давності для врахування заборгованості в розумінні підстав для позбавлення права на субсидію - не поширюються. Отже, суд приходить до висновку, що списання безнадійної дебіторської заборгованості є правом кредитора - постачальника житлово-комунальних послуг, а не обов`язком, оскільки це стосується організації господарської діяльності підприємства. Оскільки інші позовні вимоги, а саме щодо визнання дій незаконними та перерахунку заборгованості є похідними від вимоги списання безнадійної заборгованості в їх задоволенні також слід відмовити. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року по справі № 345/3476/17 провадження № 61-23583св18 Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed