Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2015 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007 р. посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОГИР Л.А. за реєстраційним номером 6540, а саме: нерухоме майно - нежитлову будівлю ( приватний клуб), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 928,4 кв. м, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 22.45-10/07-СК від 21 грудня 2007 року, Кредитним договором № 22.47-10/07-СК від 21 грудня 2007 року, Кредитним договором № 22.71-10/08-СК від 31 березня 2008 року в загальній сумі 35 064 515,87 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки для задоволення грошових вимог ПАТ «ВТБ БАНК» шляхом проведення прилюдних торгів. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ БАНК (м. Київ, бул. Тараса Шевченка вул. Пушкінська, буд.8/26, код ЄДРПОУ 14359319, МФО 321767, р/р №37392000002074) по 1218,00 грн. з кожного. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового, про відмову у позову. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Із справи вбачається, що 21 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» ( змінено назву на Публічне акціонерне товариство « ВТБ БАНК» та [PERSON] був укладений Договір наступної іпотеки № 22.45-10/07. Позивач свої зобов`язання не виконав , в зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 35064515,87 грн. Відповідно до умов іпотечного договору, у майнову заставу передана нежитлова будівля ( приватний клуб), що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею. 928,4 кв.м та належить на права власності [PERSON] Задовольняючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] порушив умови Кредитних договорів та до теперішнього часу не сплатив Банку суму заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим зі сторони останнього триває прострочення виконання зобов`язання, що згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте погодитись з таким висновком районного суду не можна з наступних підстав. Порядок заміни неналежного відповідача та залучення співвідповідачів передбачений ст.33 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Статтею 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, дійсно, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Проте, суд як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Про вказаний обов'язок суду йдеться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду". Якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України). Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). З наведених в апеляційній скарзі доводів слідує, що відповідач [PERSON] не є співвласником нежитлової будівлі ( приватного клубу) , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 928.4 м.2, оскільки 23.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ДРОБІТЬКО В.В. ( а.с.198)., тому висновки суду щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки з [PERSON] не відповідають дійсним обставинам справи. Що стосується відповідача [PERSON], то вона теж є неналежним відповідачем, оскільки 19.08.2011 року уклала договір дарування частини нежитлової будівлі ( приватного клубу) , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з [PERSON], якого рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2011 року визнано недієздатним, достовірно знаючи, що він є недієздатним, оскільки призначена його опікуном. Відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною особою. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними. Проте, придбання нерухомості виходить за межі дрібного правочину. Вказаний правочин вчинений недієздатною фізичною особою є нікчемним. Таким чином, [PERSON] недобросовісно користувався процесуальними правами у період з дня подачі позову до накладення арешту на майно. Провів відчуження нерухомого майна та про зміну складу учасника спільної власності не повідомив суд аж до часу постановлення рішення, виклавши ці обставини у обґрунтування апеляційної скарги. Зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed