Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 09.11.2010 р. укладеного з відповідачем. Вимоги мотивує тим, що 09.11.2010 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідного якого він отримав кредитні кошти у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку. Даний кредитний договір оформлений не одним документом, а декількома документами, що утрудняє зрозуміти сутність своїх зобов'язань і їх розмір перед банком. Так згідно виписок з банку, зокрема від 23.06.2016 року заборгованість перед банком складає понад 50 000,00 грн. Однак не існує жодного підписаного сторонами документу, який би чітко визначав права та обов'язки сторін. Натомість існує низка документів спрямованих на укладення кредитного договору у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, серед яких спірний кредитний договір на 5 сторінок. Маючи скрутне фінансове становище він піддався на вмовляння працівників банку. У заяві з уточненими позовними вимогами позивач також зазначає, що банк не передав йому умов та правил надання кредиту, на які йдеться посилання в анкеті-заяві від 09.11.2010 р. та самої заяви, тому він не мав можливості ознайомитися з цими документами, при цьому отримав лише пластикову картку, чим порушено ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При укладенні спірного договору не було дотримано його письмової форми та обміну документів. Він підписав лише звернення до банку з проханням надати кредитні кошти, при цьому за договором не було досягнуто згоди з усіх істотних питань. Умови та правила кредитування, що викладені в анкеті-заяві від 09.10.2010 року не були чітко визначені та зафіксовані на дату підписання договору, тому є несправедливими (а.с. 129-131). В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позов та викладені у ньому обставини. Представник позивача додатково пояснив, що кредитний договір не містить його істотних умов, також відповідачем суду надані різні за формою та змістом довідки про умови кредитування, що підтверджує доводи заявлених вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях та подала заяву про застосування строку позовної давності, пояснила, що вимоги є надуманими та безпідставними. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.11.2010 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір у формі Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у якій зазначено, що відповідач виявляє бажання оформити на своє ім'я платіжну картку та міститься інформація що [PERSON] підтвердив, що він ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 63, 63 зв.). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на недотримання письмової форми кредитного договору, відсутність у ньому істотних умов та несправедливі умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Відповідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р., аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. На підтвердження обставин того, що спірний кредитний договір містить несправедливі умови позивачем не наведено будь яких обґрунтувань, як і не зазначено які саме його положення є несправедливими по відношенню до позичальника, як споживача, у розумінні вищенаведеної норми закону. Тому у цій частині обгрунтувань позову заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. При цьому суд також враховує наступні обставини. Як передбачено п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Як убачається з інформації яка міститься в Анкеті-Заяві позивача, при її підписанні та погодженні [PERSON] висловив бажання оформити на своє ім'я кредит шляхом проставлення відповідних відміток у заяві. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Крім того, підписана позивачем Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатись договором в розумінні положень ст. 626 Цивільного кодексу України, оскільки вона не містить відомостей про досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема у заяві відсутні відомості про зобов'язання банку надати грошові кошти (кредит), не зазначено розміру кредиту та умови кредитування, зобов'язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти, не вказано вид платіжної картки, суму ліміту кредитування. Зміст зазначеної Анкети-заяви зводиться до того, що позивач лише висловив бажання на отримання кредиту та/чи кредитної карти, що не може вважатись обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. За клопотанням позивача судом витребовувались оригінали документів кредитної справи. На ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04.11.2016 року про витребування доказів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була надана відповідь від 01.12.2016 року з повідомленням про те, що оригінали кредитної справи за договором б/н від 09.11.2010 року загублені в архівах банку, при цьому суду надано копії Анкети-заяви позивача від 09.11.2010 року та Довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій серед іншого зазначена базова ставка 2,5 % на місяць (а.с. 51-56). Представником банку суду було надано також копію Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» із зазначенням базової ставки 3,0% на місяць з підписом [PERSON] датованим 30.11.2010 року (а.с. 64). Факт підписання вказаної довідки в судовому засіданні позивачем заперечувався, при цьому [PERSON] пояснив, що він лише підписував заяву-анкету від 09.11.2010 року (а.с. 63 зв.). З урахуванням вищевказаного суд не може прийняти до уваги, як належний доказ у справі, зазначену довідку про умови кредитування від 30.11.2010 року, оскільки оригінал її відсутній. Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За вимогами ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до положень ст. ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним, вони відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати обов'язки, які покладаються на сторони за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Істотними умовами договору є також такі умови, які прямо не названі у нормативних актах, але конче потрібні для договору даного виду. У випадку не ознайомлення позичальника із зобов'язаннями щодо суми кредиту, умов сплати кредитних коштів порушується закладений в договірному праві принцип прозорості кредитних відносин та ясності стосовно того, які суми коштів позичальник повинен повернути банку, періоди, обсяги таких оплат. Отже, позивач не був ознайомлений з умовами кредитування та підписував лише анкету-заяву без зазначення у ній суми кредитного ліміту, виду платіжної картки, у зв'язку з чим істотних умов договору досягнуто не було, що слугує підставою для визнання правочину недійсним. При цьому представником відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, про що подана письмова заява. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України). До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Відповідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено вище, спірний договір укладений 09.11.2010 року. Отже, позивач про порушення свого права, якщо він вважає його порушеним, міг дізнатися від часу підписання спірного правочину, при цьому [PERSON] також виконував умови кредитного договору. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 30.06.2016 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. Суд не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності, оскільки позивачем не було повідомлено про поважні причини пропущення такого строку та відповідне клопотання не подавалось. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed