Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», надалі ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним . В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22.09.2008 року уклала із ЗАТ КБ «Приватбанк» договір №б/н з метою отримання кредитного ліміту на кредитну картку, з умовою можливого збільшення кредитного ліміту. Складовою частиною укладеного договору є Умови та правила надання банківських послуг, котрі підписані відповідачем, не підписані нею позивачем, як споживачем. Проте, саме на їх підставі відповідачем нараховуються позивачу неправомірні відсотки. У 2012 році позивачем був повністю погашений кредит. Про відповідачем було відмовлено у закритті кредитної картки, подальше використання якої призвело до істотного дисбалансу договірних прав на шкоду позивача, оскільки відповідачем застосовано дискримінаційні зміни вдсоткової ставки шляхом встановлення непрорційно великої суми компенсації (936,96%). Зокрема згідно розрахунку заборгованності за даним кредитним договором заборгованість перед відповідачем складає 74848,84 грн.. Позивач також зазначає, що відповідач не передав йому умов та правил надання кредиту, на які йдеться посилання в анкеті-заяві від 22.09.2008 року, відповідно позивач не мала можливості ознайомитися з цими документами. Дані обставини, на думку позивача, свідчать про здійсненням відповідачем нечеснох підприємницької, обман споживача банківських послуг, чим порушено ст. ст. 18,19, Закону України «Про захист прав споживачів», слугують підставою визнання договру недійснм. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON], яка діє на підставі доручення від 19 травня 2017 року (а.с.29) у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обємі, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіренності від10 січня 2017 року (а.с.15), позовні вимоги заперечив повністю, зіславшись на обставини викладені у запереченні на позовну заяву (а.с.21-25). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Судом встановлено, що 22.09.2008 року між сторонами [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступноком якого являється ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір у формі Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» у якій зазначено, що відповідач виявляє бажання оформити на своє ім'я платіжну картку та міститься інформація що [PERSON] підтвердила згоду на отримання бажаного кредитного ліміту в сумі 2500 грн., а також що вона ознайомлена та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.5-7 зв.). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на недотримання письмової форми кредитного договору, відсутність у ньому істотних умов та несправедливі умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Відповідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р., аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. На підтвердження обставин того, що спірний кредитний договір містить несправедливі умови позивачем не наведено будь яких обґрунтувань, як і не зазначено які саме його положення є несправедливими по відношенню до позичальника, як споживача, у розумінні вищенаведеної норми закону. Тому у цій частині обгрунтувань позову заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. При цьому, суд також враховує наступні обставини.Як передбачено п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Як убачається з інформації яка міститься в Анкеті-Заяві позивача, при її підписанні та погодженні [PERSON] висловла бажання оформити на своє ім'я кредит шляхом проставлення відповідних відміток у заяві. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Крім того, підписана позивачем Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатись договором в розумінні положень ст. 626 Цивільного кодексу України, оскільки вона не містить відомостей про досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема у заяві відсутні відомості про зобов'язання банку надати грошові кошти (кредит), не зазначено розміру кредиту та умови кредитування, зобов'язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти, не вказано вид платіжної картки, суму ліміту кредитування. Зміст зазначеної Анкети-заяви зводиться до того, що позивач лише висловив бажання на отримання кредиту та/чи кредитної карти, що не може вважатись обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За вимогами ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до положень ст. ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним, вони відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати обов'язки, які покладаються на сторони за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Істотними умовами договору є також такі умови, які прямо не названі у нормативних актах, але конче потрібні для договору даного виду. У випадку не ознайомлення позичальника із зобов'язаннями щодо суми кредиту, умов сплати кредитних коштів порушується закладений в договірному праві принцип прозорості кредитних відносин та ясності стосовно того, які суми коштів позичальник повинен повернути банку, періоди, обсяги таких оплат. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач не був ознайомлений з умовами кредитування та підписував лише анкету-заяву без зазначення у ній суми кредитного ліміту, виду платіжної картки, у зв'язку з чим істотних умов договору досягнуто не було, що слугує підставою для визнання правочину недійсним. Проте, представником відповідача ПАТ КБ «Приватбанк»заявлене також клопотання про застосування строку позовної давності, про що подана письмова заява (п.4 заперечення на позовну заяву а.с.24) Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України). До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Відповідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, оспорюваний договір укладений сторонами 22.09.2008 року. Більш того, як вбачається із пояснень позивача [PERSON] у судовому засіданні, остання добросовісно виконувала умови оспорюваного кредитного договору до 2012 року. Із позовними вимогами до відповідача про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним звернулась до лише 10.03.2017 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. Суд не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності, оскільки позивачем не було повідомлено суд про поважність причин пропущення такого строку та відповідне клопотання не подавалось. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. В порядку ст. 88 ЦПК України не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed