Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою 12.08.2014 року, свої позовні вимоги уточнила 26.08.2014 року, вказавши в позовній заяві в якості другого відповідача виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Харківський завод шампанських вин» КОТ Тетяну Вікторівну, а по суті залишивши підстави та предмет спору без змін. В судовому засіданні позивачка та її представник за дорученням [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, пояснивши суду, позивачка працювала у відповідача на посаді головного радника з фінансово-економічних питань, всього працювала у відповідача з 06.10.1999 року. На підставі наказу №103-к була звільнена з роботи за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). У зв'язку з тим, що на день звільнення з 24 червня 2014 року по 31 липня 2014 року знаходилася на лікарняному , тому вважає, що відповідач звільнив її з порушенням вимог діючого трудового законодавства, бо вона хворіла. Стосовно своєї заяви пояснила, що заяву писала під примусом з боку керівництва підприємства, не вказала дату звільнення , бо з 11 червня 2014 року її рух по підприємству був обмежений охоронцями, їй заважали виконувати безпосередньо трудові обов'язки. Вважає своє звільнення незаконним, просить поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути виплату за лікарняними листами(за час тимчасової непрацездатності) та відшкодувати їй моральну шкоду в сумі 5000,00 гривень, що була заподіяна з вини відповідача незаконним звільненням. Відповідач в особі виконуючої обов'язки директора Державного підприємства «Харківський завод шампанських вин», КОТ Тетяна Вікторівна, що діє від імені підприємства на підставі ухвали Господарського Суду Харківської області від 11.06.2014 року № 5023/2756/11 та від себе особисто позовні вимоги не визнала, проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, пояснивши, що звільнення позивачки відбулося на підставі її заяви, звільнено позивачку було за її власним бажанням, ніхто позивачку до звільнення не спонукав, закон не передбачає неможливості з боку робітника щодо звільнення за власним бажанням ні під час перебування в стані тимчасової непрацездатності ні під час відпустки тощо. Наказ про звільнення позивачці вислано належним чином, рекомендованим листом, про отримання копії наказу та трудової книжки позивачка повідомлена телеграмою, розрахунок за лікарняними листами проведено в повному обсязі та своєчасно. Вимоги позивачки щодо збільшення виплаченої за листками тимчасової непрацездатності суми є безпідставними, бо позивачка згідно з власним бажанням на підставі заяви працювала на підприємстві неповний робочий тиждень. Розрахунок середнього заробітку здійснено у відповідності з вимогами Закону. Гроші позивачка отримала. Представник відповідача за дорученням Федоренко Д.М. в повному обсязі підтримав доводи раніш виконуючого обов'язки директора Кот Т.В., проти позову заперечував. В судове засідання 14.04.2015 року представник відповідача не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Вислухавши пояснення сторін, вислухавши свідка по справі [PERSON], дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступні факти та правовідносини: Позивачка 06.10.1999 року була прийнята на роботу до відповідача головним бухгалтером за переведенням на підставі наказу № 1-п від 06.10.1999 року (арк. справи 7-10). 09.08.2000 року призначена на посаду головного радника з фінансово-економічних питань (наказ 105-к від 09.08.2000 року). 02 липня 2014 року звільнена за ст.38 КЗпП України за власним бажанням(наказ 103-к від 02.07.2014 року. Позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням з 02.07.2014 року (арк. справи 45), в вищевказаній заяві не вказана дата подання заяви , але особа, яка станом на день подачі заяви про звільнення була директором ДП «Харківький завод шампанських вин» -РАІНА Ю.І. 19.05.2014 року наклав на вищевказаній заяві резолюцію « ВК. До наказу» та власноруч поставив дату 19.05.2014 року та поставив свій підпис. Таким чином твердження позивачки та її представника [PERSON] в тій частині, що позивачкою не було вказано дату звільнення в заяві спростовуються самим оригіналом заяви про звільнення, який досліджений в судовому засіданні. На підставі вимог ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні . У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість, вступ до навчального закладу, неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком, вагітність, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною -інвалідом, догляд за хворим членом сім'ї відповідно медичного висновку або за інвалідом 1 групи, вихід на пенсію, прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Термін, встановлений ст.38 КЗпП України два тижні (14 календарних днів) розпочато з 20.05.2014 року та завершено 02.06.2014 року, але позивачка просила її звільнити саме з 02 липня 2014 року та адміністрація з цього питання не заперечувала. Погодження між сторонами конкретної дати звільнення не є підставою для розірвання договору за згодою сторін (п.1ст.36 КЗпП України) , а є підставою для звільнення саме за власним бажанням ст.38 КЗпП України ,але з конкретно узгодженої дати звільнення. Згідно з наданими позивачкою доказами (арк. справи 5) вбачається, що позивачка народилася 02.12.1956 року, тобто на час звернення з заявою про звільнення є особою, яка досягла пенсійного віку, тобто діючи у відповідності з вимогами ч 1 ст.38 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, що і мало місце 02.07.2014 року. Частина 2 ст.38 КЗпП України передбачає наступне: «якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Позивачка з 24.06.2014 року знаходилася на лікуванні в Харківській міській поліклініці №8, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності серії АГВ № 454573, лікувалася амбулаторно( арк. справи 19), тобто вільно пересувалася містом. 02.07.2014 року о 14 годині 23 хвилини 28 секунд з поштового відділення «Харків-204», яке розташоване за адресою: м. Харків пр. Л.Свободи 48-б літер А-2 позивачка рекомендованим листом надіслала відповідачу заяву (арк. справи11) наступного змісту « Прошу Вас поданное мною заявление об увольнении с 03.07.2014 не рассматривать. На данный момент я нахожу на лечении, по окончании которого будет предоставлен больничный лист».(арк. справи 49) Вищевказану заяву позивачки відповідач отримав 09.07.2014 року, що підтверджується поштовим конвертом та оригіналом заяви з реєстрацію вхідної кореспонденції (арк. справи 100-101). У відповідності з Наказом по ДП «Харківській завод шампанських вин» від 25.06.2014 року № 39-п (арк. справи 86) неробочими днями по підприємству прийнято рахувати 01,03,04,07,10,11,14,17,18,21,24,25,28,30,31 липня 2014 року. Згідно з наказом № 46-к від 01.04.2014 року з 07.04.2014 року по 30.09.2014 року на підприємстві було встановлено двохденний робочий тиждень з робочими днями вівторок та середа(арк. справи 73-84) Позивачкою надано суду докази про те, що рекомендований лист, який вона надіслала відповідачу 02.07.2014 року з поштового відділення «Харків-204» отримане відповідачем 09.07.2014 року об 11 годині 24 хвилини (арк. справи 58). Ці досліджені докази свідчать , насамперед, про правдивість свідчень відповідача в тій частині, що вищевказану заяву отримано відповідачем саме 09.07.2014 року. 02.07.2014 року позивачем було видано наказ №103-к , на підставі з яким позивачку [PERSON] . було звільнено з посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (арк. 46), позивачці було надіслано телеграму, яка вручена не була, бо позивачки за місцем проживання не було, а члени сім'ї від отримання телеграми відмовилися.(арк. 47,48). Суд не може погодитися з доводами представника позивачки за дорученням [PERSON] в тій частині, що її довірителька відкликала свою заяву про звільнення раніше на 2 години, ніж відповідач надіслав їй відповідну телеграму про те, що [PERSON] звільнено на підставі її заяви за власним бажанням, бо поштовий обіг рекомендованого листа є суттєво більшим ніж дві години, тому про волевиявлення позивачки відповідач не може бути визнаним повідомленим позивачкою заздалегідь. Крім того, позивачка сама повідомила суду про ті обставини, що у відповідача працювали її син та невістка, тобто передати належним чином заяву про відклик заяви про звільнення за власним бажанням позивачка мала навіть під час перебування на лікарняному . З дня подачі заяви 19.05.2014 року до дня своєї хвороби з 24.06.2014 року позивачка мала можливість вирішити питання про відклик заяви про звільнення, але не зробила ніяких певних дій щодо відкликання своєї заяви своєчасно та належним чином. 05.08.2014 року позивачка ознайомилася з наказом про звільнення. На підставі вимог ч 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. На підставі вимог ч 2 ст.47 КЗпП України у разі звільнення працівник з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Посилання позивачки на ті обставини, що її винні були ознайомити з наказом у день звільнення є неспроможними, бо власник або уповноважений ним орган повинні ознайомити робітника з наказом про звільнення тільки у разі вивільнення співробітника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Копія наказу було видано позивачці за її вимогою в день ознайомлення з наказом , проти чого сторони не заперечували. У відповідності до ч 1т.116КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що оплата лікарняних проведена позивачці в повному обсязі з розрахунку неповного робочого тижня, як це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України «Про розрахунок середнього заробітку» №1266від26.09.2001 року(п.4.6), суд ураховує той факт, що оплату допомоги за тимчасову непрацездатність проводить за Законом України «Про загальне обов'язкове соціальне страхування» не роботодавець -ДП «Харківський завод шампанських вин», а виконавча дирекція Харківського Обласного відділення Фонду соціального страхування. Та ці виплати проводяться щоквартально, на підставі з чим, суд вважає позовні вимоги позивачці в цій частині безпідставними. У відповідності з ПОРЯДКОМ обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням ,затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про розрахунок середнього заробітку» №1266від26.09.2001 року ( Назва Порядку із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ України N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 Розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють неповний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб), є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору або особу знято з обліку у державного реєстратора як суб'єкта підприємницької діяльності, припинення адвокатської, нотаріальної, творчої або іншої діяльності, закінчення проходження служби; для страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров'я у зв'язку з раніше отриманим ушкодженнямздоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання - період роботи за останнім основним місцем роботи перед настанням тимчасової непрацездатності). \ Абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ Розрахунковим періодом, за який обчислюється середній дохід для розрахунку виплат за страхуванням на випадок безробіття особам, які виконували роботи (надавали послуги) згідно з цивільно-правовими договорами, є останніх шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної) незалежно від кількості укладених договорів та строку їх дії (приклад наведено у додатку 1). \ Пункт 4 доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ Для осіб, які брали участь у страхуванні на випадок безробіття на добровільних засадах, розрахунковим періодом для обчислення середнього доходу, для розрахунку виплат за страхуванням на випадок безробіття є останніх шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної), і протягом яких особа сплачувала страхові внески (приклад наведено у додатку 1). \ Пункт 4 доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ Для осіб, які працювали (працюють) на підприємствах, в організаціях, робота яких пов'язана із сезонним характером виробництва відповідно до Списку сезонних робіт і сезонних галузей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 1997 р. N 278 ( 278-97-п ) (Офіційний вісник України, 1997 р., число 14, с. 18; 1999 р., N 48, ст. 2363; 2002 р., N 51, ст. 2318), та для осіб, які вивільняються з роботи у зв'язку з достроковим зняттям Чорнобильської атомної електростанції з експлуатації, при призначенні частини допомоги по безробіттю понад розміри та тривалість виплат за страхуванням на випадок безробіття, за розрахунковий період береться 12 календарних місяців підряд (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору) (приклад наведено у додатку 1). Місяці розрахункового періоду (з першого до першого числа), в яких застрахована особа не працювала з поважних причин (тимчасова непрацездатність, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком), виключаються з розрахункового періоду (приклад наведено у додатку 1). Для осіб, які отримують грошове забезпечення, місяці тимчасової непрацездатності та відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами не виключаються з розрахункового періоду. \ Абзац шостий пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ У разі коли застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески менше ніж календарний місяць, середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється за фактично відпрацьований час перед настанням страхового випадку, крім розрахунку допомоги по вагітності та пологах за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням (приклад наведено у додатку 1). У разі коли застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески менше ніж календарний місяць, середня заробітна плата (дохід) для розрахунку допомоги по вагітності та пологах за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, обчислюється з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, але не вище за розмір середньої заробітної плати за всіма видами економічної діяльності в місяці, що передує місяцю, в якому настав страховий випадок, відповідно в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (за даними Держкомстату) та не нижче за розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом у місяці настання страхового випадку. За вибором особи для розрахунку допомоги по вагітності та пологах середня заробітна плата (дохід) може обчислюватися за декількома місцями роботи сумарно за шість календарних місяців у 12-місячному періоді перед настанням страхового випадку. У такому випадку обчислення середньої заробітної плати (доходу) здійснюється робочими органами відділень Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до пункту 17 цього Порядку на підставі довідок про середню заробітну плату (дохід), що подаються (надсилаються) застрахованою особою. У разі коли у застрахованої особи після набуття права на призначення страхової виплати за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, одночасно виникло право на призначення іншої страхової виплати, під час обчислення середньої заробітної плати для визначення розміру іншої страхової виплати береться розрахунковий період, за яким обчислювалася середня заробітна плата для призначення попередньої страхової виплати. Трудова книжка позивачці видана своєчасно, бо її копію позивачка надіслала суду, як докази по справі 12.08.2014 року. Розрахунок по заробітній платі також проведено своєчасно. У відповідності до вимог ч 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського, міськрайонного суду в тримісячний строк з дня ,коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з ч 2 ст.233КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом неодноразово роз'яснені учасникам процесу вимоги ч 3 ст10,ч1 ст.11,ст.60 ЦПК України стосовно того, що обов'язок по доказуванню обґрунтованості своїх доводів та заперечень покладено на стороні, судом докази тільки оцінюються і суд не має можливості вийти за межі позовних вимог. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Ніяких належних доказів тим обставинам, що звільнення позивачки відбулося з порушенням діючого законодавства суду надано не було. Посилання позивачки на той факт, що її було звільнено під час перебування в стані тимчасової непрацездатності суд вважає безпідставними, бо позивачка дійсно отримала листок тимчасової непрацездатності серії АГВ № 454573 та листок про продовження тимчасової непрацездатності серії АГВ №155025 саме в Харківській міській поліклініці №8, але трудове законодавство України має тільки одну норму, яка забороняє проводити звільнення з роботи працівника в цей період -це ч3 ст.40 КЗпП України, але ця норма поширюється тільки на підстави звільнення працівник ,виключно, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Позивачка була звільнена за ст.38 КЗпП України, тобто був розірваний трудовий договір, укладений на невизначений строк з ініціативи працівника. Суд прийшов до висновку, що звільнення під час тимчасової непрацездатності з роботи за власними бажанням є можливим та не суперечить вимогам діючого законодавства. Ці обставини також передбачено п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 4 від 01.04.1994 року з змінами та доповненнями внесеними Постановами Пленумів Верховного Суду України № 18 від 26.10.1995року та № 15 від 25.05. 98 року. Повідомлення відповідачем надсилалися за адресою ,яку було вказано в особовій картці (арк.справи 55), а саме [ADDRESS]. Позивачка про зміну своєї адреси відповідача не повідомляла. Ті обставини, що позивачка отримала листок тимчасової непрацездатності серії АГВ № 454573 та листок тимчасової непрацездатності серії АГВ №155025 саме в Харківській міській поліклініці №8, яка розташовано в м. Харкові на пр. Перемоги і до дислокації якої відноситься будинок №70 по пр. Перемоги в м. Харкові свідчать, насамперед, про те, що позивачка має відношення до цієї квартири. Також, судом встановлено, що заяву 02.07.2014 року позивачка відправляла саме з поштового відділення «Харків-204», яке розташоване за адресою :м. Харків пр.Л.Свободи 48-б літер А-2 , тобто територіально розташовано поруч з будинком №70 по пр.Перемоги в м. Харкові( арк. справи 11). Вище досліджені обставини свідчать, насамперед, про те, що позивачка мала можливість отримати телеграму, яку їй надіслав відповідач, але ані позивачка, ані члени її сім'ї телеграму відповідача безпідставно не отримали, що підтверджується зворотною телеграмою, яку отримав відповідач( арк.справи 48). Судом опитана, як свідок з боку позивачки [PERSON], але суд приходить до висновку, що показання свідка [PERSON] спрямовані, насамперед, на надання відповідної допомоги особі, з якою вона товаришувала на роботі, але наявність факту тиску щодо написання позивачкою заяви про звільнення за власним бажанням суду не було підтверджено, бо про це свідчить відсутність будь-яких звернень як позивачки так і свідка до відповідних органів (прокуратури, Міністерства, міліції тощо). Також свідок повідомила суд про те, що її було звільнено за п.5 ч.1ст.41 КЗпП України, але вона з заявою про поновлення на роботі до суду не зверталася, хоч і вважає ,що її було звільнено незаконно. Показання свідка [PERSON] в тій частині , що під час роботи вона та позивачка була фактично позбавлені можливості вільно пересуватися територією заводу й біля позивачки весь час в кабінеті були співробітники охорони заводу, також співробітники охорони заводу були і її кабінеті, суд вважає такими, що не свідчать про наявність тиску на позивачку. На клопотання позивачки судом були витребувані відомості щодо подій, які відбувалися на ДП «Харківський завод шампанських вин» 9,10,11 червня 2014 року, у зв'язку з чим Ленінським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (арк. справи116) та Харківським міським Управлінням ГУМВС України в Харківській області (арк.117-118) суду було повідомлено, що дійсно на підприємство неодноразово викликалася міліція та 09.06.2014 року з телефону невстановленої особи на тел. «102» надійшло повідомлення про мінування підприємства, що викликало необхідність проведення певних дій щодо перевірки цього повідомлення, бо в Україні з 14.04.2014 року проводиться антитеррористична операція. Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, який вказав, що заходи відповідної охорони були спрямовані саме з метою збереження життя й здоров'я співробітників заводу, а не для здійснення всякого тиску на них. Рух співробітників дійсно був обмежений територією заводу, але це було зроблено, виключно, для вжиття заходів додаткової безпеки. Таким чином, суд приходить до висновку, що показання свідка [PERSON] не доведені іншими доказами по справі та є такими, що не підтверджені дослідженими судом доказами в їх сукупності. Ленінським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (арк. справи116) та Харківським міським Управлінням ГУМВС України в Харківській області (арк. 117-118) суду було повідомлено хто саме телефонував до міліції у зв'язку з спробою рейдерського захоплення підприємства, але позивачка [PERSON] особисто ні з якими заявами не зверталася. П.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 4 від 01.04.1994 року з змінами та доповненнями внесеними Постановами Пленумів Верховного Суду України № 18 від 26.10.1995року та № 15 від 25.05. 98 року передбачає , що « у справах про звільнення за ст.38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. - -- Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться ,якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи організації (ч4 ст.24 КЗпП)». Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] мала можливість своєчасно та на законних підставах відкликати свою заяву про звільнення в любий строк до встановленої дати звільнення з 19.05.2014 року по 01.07.2014 року, суд ураховує також той факт, що на підприємстві працює її син, про що сама позивачка повідомила суду, а також ті обставини, що з 20 травня 2014 року(наступного дня після подачі заяви) по 23 червня 2014 року(дати відкриття листа тимчасової непрацездатності) вона працювала та мала можливість звернутися з заявою про відкликання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. На підставі вищевикладеного ,суд приходить до висновку, що підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі [PERSON] не встановлено. У зв'язку з тим, що суд не вбачає, що звільнення проведене з порушенням діючого законодавства про працю та не вбачає підстав для поновлення на роботі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд вважає такими ,що задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення виплат за листами тимчасової непрацездатності, суд вважає такими, що задоволенню не підлягають, бо сплата за листами тимчасової непрацездатності серії АГВ № 454573 та серії АГВ №155025 проведена своєчасно та належним чином, докази цим обставинам, які надані відповідачем суд визнає обґрунтованими та належними. При розгляді позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 гривень, суд виходить з наступного: У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 з змінами , що внесені Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності(в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд також не вбачає, бо позивачка не довела суду, їй було заподіяно моральні страждання, вона втратила нормальні життєві зв'язки і вона застосувала додаткові зусилля для організації свого життя у зв'язку з тим, що власником або уповноваженим ним органом порушені її права як працівника. Таким чином, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, не доведені належними доказами та не підлягають задоволенню в повному обсязі .

Outcome: dismissed