Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна та витребування боргу, припинення права власності на частку, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він з 22 липня 2002 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, вони мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 04.07.2012 року шлюб між ними розірвано. На підставі договору купівлі-продажу будинку з господарчими будівлями і спорудами і земельною ділянкою ВРЕ № 007232 від 26 січня 2011 року вони з відповідачкою та їх сином є власниками житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Липецька, буд. 42, з виділом по 1/3 частки кожному. Однак з моменту придбання будинку та з 2013 року відповідачка фактично не проживає в будинку та не приймає участі в сплаті нарахованих комунальних послуг, всі платежі він сплачує особисто, станом на вересень 2016 р. відповідачка зобовязана сплатити половину сплачених сум грошових коштів в сумі 6127,58 грн. Крім того, 17.01.2015 р. відповідачка шляхом самоуправства вивезла нажите в період шлюбу наступне майно: компютер - системний блок монітор «Філіпс», принтер + сканер, дві колонки, клавіатура, мишка, всього на загальну суму 15 000 гривень; письмовий стіл вартістю 1000 гривень; полові покриття - килими в кількості 7 загальною вартістю 7 000 гривень; віконні штори, гардини загальною вартістю 2000 гривень; постільну білизну (подушки, покривала підодіяльники, простині, рушники) всього на загальну суму - 5 000 гривень; пилосос "Ракета" вартістю - 1000 гривень; холодильник «ЗАНУСІ» зі стабілізатором на загальну суму - 8 000 гривень; кухонні меблі (три стола 6 настінних ящиків) на суму -3 000 гривень; мікрохвильову піч «САМСУНГ» - вартістю 1 000 гривень; мультиварку «РЕДМОНТ» вартістю - 1000 гривень; пральну машину «ІНДЕЗІТ» - вартістю - 5 000 гривень; хлібопічку - вартістю 1500 гривень; шкаф ванний - вартістю 1000 гривень; посуд (тарілки, миски, сковорідки, ложки, вилки сервізи, стакани) на загальну суму - 10 000 гривень; консервацію на загальну суму 5 000 гривень та канцелярські та швейні набори на загальну суму - 300 гривень. Всього відповідачка самоуправно забрала їх спільного майна на загальну суму 66 800 гривень. Вартість половини спільного нажитого майна, яке самовільно забрано відповідачкою, складає 33400,00 грн. Своїми діями відповідачка спричинила йому багато незручностей в організації його приватного життя і тому він вважає, що йому завдано окрім майнової ще й моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 15000,00 грн. До того ж він вважає, що оскільки розділити між співвласниками їх житловий будинок неможливо, спільне користування будинком його з сином разом з відповідачкою неможливе, тому слід припинити її право на частку в спільному майні. Просить суд виділити йому грошову компенсацію ? частини вартості спільно набутого з відповідачем майна у розмірі 33400 грн., стягнути з [PERSON] на його користь майнову шкоду в сумі 6127,58 грн. та моральну шкоду в сумі 15000,00 грн. та припинити право власності на 1/3 частину домоволодіння по вул. Липецькій, 42 м [PERSON], яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] визнавши право власності на вказану частку за ним. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову, наполягали на його задоволенні в повному обсязі. Позивач зазначив, що хоча в домі і є лічильники на світло та газ, однак відповідачка повинна сплачувати за вивоз сміття та інші комунальні послуги нарівні із ним. Не заперечував факт того, що змінив замки в будинку, однак вважає свої дії правомірними, оскільки відповідачка протягом певного часу вивозила належні їм речі. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач зазначила, що позивач самовільно змінив замки в домі і фактично позбавив її можливості користуватись належною їй власністю. Крім того зауважила, що із заявленого переліку предметів, що вона нібито вивезла, про існування частини з них вона взагалі не знала, деякі речі були нею придбані ще до шлюбу, а консервацію вона самойстійно закупорювала. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради [PERSON] при винесенні рішення покладалася на розсуд суду. Допитаний в якості свідка [PERSON], пояснив, що є рідним братом позивача. Зазначив, що в 2012 році сторони у справі розлучились. Одного дня він був вдома, йому зателефонував брат та повідомив, що у нього з будинку все забрали, це зробила ймовірно його колишня дружина. Через деякий час з підвалу теж забрали консервацію. Також пояснив, що особисто під час придбання речей подружжям не був присутній, однак знає, що вони купували холодильник на новосілля, мікрохвильовку. Вказав, що в будинку було десь 4 килими. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач є його племінником. Зазначив, що в 2015 році до нього зателефонував племінник та попрохав привезти йому ложки, виделки, сковорідку, оскільки всі речі з будинку вивезла його колишня дружина. Він прийхав до нього в будинок того ж дня і побачив, що в будинку практично нічого не залишилось, окрім декількох шаф. У [PERSON] в будинку бачив мікрохвильовку, хлібопіч, холодильник, з приводу килимів не в курсі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, думку представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Як встановлено судом, сторони з 22 липня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2012 року між ними розірваний (а.с. 9 копія рішення суду). Сторони у справі є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 8 копія свідоцтва про народження), місце проживання якого рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2016 р. визначено з батьком (а.с. 10-11 копія рішення суду). В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами і земельною ділянкою від 26 січня 2011 року сторони, які діяли за себе особисто та як законні представники малолітнього сина, придбали житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: місто Кривий Ріг Дніпропетровської області, вулиця Липецька, будинок під номером 42 (а.с. 13-14 копія договору). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 28.01.2011 р., право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частки за кожним (а.с.12 копія витягу). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст. 372 ЦК (435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В якості доказу придбання в період шлюбу спільно нажитого майна, позивачем надано лише видаткову накладну № ЧКR03-0052 від 4 серпня 2011 р., оформлену на імя [PERSON], відповідно до якої нею придбано холодильник «Zanussi» з комплектуванням на суму 5429,70 грн. в кредит. Докази придбання іншого, зазначеного в позові, майна, матеріали справи не містять. Суд не бере до уваги надані гарантійні талони, оскільки вони не підтверджують факт придбання зазначеного майна саме сторонами. Крім того, покази свідків, які були допитані в судовому засіданні, також однозначно не підтверджують факту наявності в об'єктивній реальності заявленого позивачем майна та того, що воно було придбано під час спільного проживання позивача із відповідачем. В пункті 25 постанови від 21 грудня\~ 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (постанова Верховного Суду України від 07.06.2017 р. по судовій справі №6-2670цс16). Враховуючи викладене, суд може лише визнати за кожною зі сторін право власності на 1/2 частину спірного майна (холодильника «Zanussi») без його поділу, однак вказана вимога позивачем не заявлялася, а суд не може вийти за межі позову. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то згідно ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно ч. 4 Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи викладене суд вважає, що позивачем не зазначено суть завданої йому шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості. Крім того, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Таким чином, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за чотирьох умов, передбачених статтею 365 ЦК України. Позивачем не доведена наявність жодних із цих умов. До того ж, вимагаючи припинення права власності відповідача на частку спірної квартири, позивач відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України повинен був внести на депозитний рахунок суду кошти в розмірі вартості 1/3 частини домоволодіння, що ним не було зроблено. Згідно статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 544 ЦК України визначає, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов'язку одним із боржників. Такий боржник набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці (інше може бути встановлено договором або законом) за вирахуванням частки, яка припадає на нього. При реалізації боржником, який виконав солідарний обов'язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов'язання, а саме основне солідарне зобов'язання перетворюється на регресне часткове, а боржник, який виконав солідарний обов'язок за основним зобов'язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов'язанням. Так, позивачем в підтвердження зазначених вимог надано копії квитанцій про сплату послуг з газопостачання, водопостачання, електропостачання та вивозу відходів. Однак [PERSON], як вбачається з тексту позовної заяви, та підтверджено особисто відповідачем в судовому засіданні, не проживає в будинку з вини позивача, який самовільно змінив замки в будинку, а отже фактично не користується послугами з газопостачання, водопостачання, електропостачання та вивозу відходів, тому не несе обовязок по сплаті витрат за вказаними комунальними послугами, оскільки ними фактично користувався [PERSON] та його сім'я, а отже відсутні правові підстави покладення на неї обовязку по відшкодуванню позивачу понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed