Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту від 04.10.2016 року відповідач отримав кредит в сумі 11000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Шляхом підписання заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО) № 120283/041016 та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) відповідач беззастережно приєднався до ДКБО фізичних осіб в редакції, що на день підписання заяви була розміщена на інтернет-сторінці банку, та уклав з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку. Оскільки відповідач виконував свої зобов`язання неналежним чином, станом на 14 листопада 2019 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 3081 грн. 11 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2170 грн. 17 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 9 грн. 99 коп., пені в сумі 708 грн., а також трьох відсотків річних на суму простроченого кредиту в розмірі 6 грн. 24 коп., трьох відсотків річних на суму нарахованих та несплачених процентів в розмірі 66 грн. 05 коп., втрат від інфляційних процесів в сумі 120 грн. 66 коп. Позивач просить про стягнення з відповідача означеної заборгованості, а також судового збору в сумі 1921 грн., попередньо оплаченого позивачем. Ухвалою судді від 13.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами року загального позовного провадження. На підставі ухвали суду від 10.04.2020 року підготовче провадження в справі закрито, в справі призначений судовий розгляд. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не вживалися. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить відзив на позов з запереченнями, звернувся і відповідач. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З письмового відзиву відповідача випливає, що позивачем надано необ`єктивний розрахунок заборгованості, що є підставою для відмови в задоволенні позову. На означені обставини вказує відсутність будь-яких доказів наявності заборгованості, окрім розрахунку, який є лише відображенням односторонніх арифметичних операцій позивача та не може відображати правові підстави для стягнення сум, що утворюють ціну позову, і слугувати доказом безспірності майнових вимог позивача. Що стосується вимоги про стягнення пені, копія заяв про приєднання та на встановлення відновлювальної кредитної лінії, які лише і підписані відповідачем, не містять умов щодо стягнення пені. Окрім того, заявлена вимога про стягнення пені становить 35 відсотків від розміру основного зобов`язання, що невиконане, а це суперечить приписам законодавства про споживче кредитування, яке носить імперативний характер та встановлює максимальну питому вагу пені, що не може перевищувати 15 відсотків. Неповідомлення споживача про умови кредитування та неузгодження зі споживачем саме тих умов, які вважає узгодженими банк, покладає на споживача, який є слабшою стороною, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Підставою для залишення позовних вимог без задоволення є той факт, що заяві про приєднання, лише яка і підписана відповідачем, відсутня будь-яка інформація про те, що відповідач ознайомлений саме з тими умовами та тарифами, які розміщені на сайті банку. Ця заява не містить посилання про покладення на відповідача обов`язку з виконання усіх видів грошових зобов`язань, до яких відносяться проценти, пеня, її розміри. Більш того, сам банк протягом 2016-2018 років неодноразово змінював ці умови, а тому мав можливість подати до суду примірник таких умов, який може містити положення, що менш сприятливі для позичальника. За вказаних обставин споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про приєднання та умов договору банківського рахунку. Що стосується вимоги банку про стягнення кредиту в сумі 2170 грн. 17 коп., відповідач не має заборгованості зі сплати цієї складової зобов`язання, виходячи з того, що позивачем безпідставно нараховувалися проценти за користування кредитом після спливу дії відновлювальної кредитної лінії, який простирається до жовтня 2017 року. Виходячи з суми отриманого відповідачем кредиту, яка становить 10924 грн. 83 коп., розмір зобов`язання відповідача становить 13864 грн. 75 коп. (10924 грн. 83 коп. отриманих кредитних коштів + 2939 грн. 92 коп. відсотків за період дії договору з жовтня 2016 року по жовтень 2017 року). Між тим відповідач фактично сплатив на користь позивача 17332 грн. 26 коп., що означає безпідставне зарахування фінансовою установою на свою користь 3467 грн. 51 коп. (17332 грн. 26 коп. фактично оплачених відповідачем - 13864 грн. 75 коп., належних до сплати протягом дії кредитного договору). У зв`язку з викладеним, зазначає у відзиві відповідач, задоволенню підлягають лише вимоги про стягнення трьох відсотків річних в сумі 6 грн. 24 коп. та інфляційні втрати в розмірі 7 грн. 51 коп., а також судовий збір в розмірі, пропорційному розміру задоволених вимог, а саме: в сумі 8 грн. 57 коп. Проте вимога про стягнення судового збору суперечить змісту ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за звернення у позасудовому порядку або до судового провадження з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Суду надано інформацію про те, що відповідач [PERSON] 4 жовтня 2016 року звернувся до позивача з заявами про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) та на встановлення відновлювальної кредитної лінії (а. с. 17-18). Саме з поданням цих заяв позивач пов`язує укладення сторонами договору кредитування. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). З наведених положень законодавства випливає, що істотними умовами договору кредитування є отримання однією стороною (позичальником) від іншої сторони (кредитодавця) грошових коштів в розмірі, обумовленому договором між сторонами, та повернення позичальником означених коштів і сплата процентів за користування ними на умовах, що також встановлюються сторонами. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "Державний ощадний банк України"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як зазначено позивачем, договір приєднання складають заяви позичальника і умови договору банківського рахунку, а також договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Виходячи із поняття договору, наведеного в положеннях цивільного законодавства, саме заява позичальника та доведені до його відома положення Умов договору банківського рахунку, що стосуються особливостей певного виду кредитування, повинні містити умови договору між сторонами. Оцінюючи вимогу позову про покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді пені, суд виходить з такого. Неустойка, що нараховується у формі штрафу або пені, є видом забезпечення виконання зобов`язання та нараховується у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). В наведеному позивачем у позовній заяві переліку складових заборгованості відповідача з невиконаних за кредитним договором зобов`язань наявна сума пені, що обчислюється 780 грн. При цьому заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) та на встановлення відновлювальної кредитної лінії не містять положення про право банка стягувати означений вид неустойки та підстави для її нарахування; позивач не зазначає, в який спосіб сторони домовилася про включення цього зобов`язання до кола боргових зобов`язань та яка формула його обчислення. Оскільки підставою для виконання зобов`язання за правилами цивільного законодавства є прийняття на себе стороною виконання цього зобов`язання, між тим суду не надано доказів про обізнаність відповідача з необхідністю нести тягар цієї відповідальності за порушення зобов`язання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Твердження представника позивача про те, що з моменту підписання відповідачем заяви всі умови кредитування, що передбачені умовами договору банківського рахунку та договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц. Крім наведених міркувань, відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд враховує встановлений статтею 258 ЦК України спеціальний строк пред`явлення вимог для стягнення неустойки, який обчислюється одним роком, і доходить висновку, що період з 4 жовтня 2016 року по 14 листопада 2019 року більш ніж в три рази перевищує цей строк. Враховує суд і розбіжності в посиланні на грошове вираження цього доданку в тексті позову, де її розмір становить 780 грн., та в розрахунку, де вона дорівнює 759 грн. 76 коп. (а. с. 5). Вирішуючи вимоги позову про стягнення заборгованості зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом, суд враховує такі норми закону ті відповідні їм правовідносини сторін. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Зміст договору кредитування, як зазначено, становлять обов`язок позичальника повернути кредитні кошти та проценти за користування кредитом. Як випливає із змісту п. 6.3. заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), строк кредитування становить 12 місяців з можливим подовженням на той самий строк (а. с. 18). Доказів про те, що сторони домовились у будь-який спосіб про продовження строку дії договору кредитування, суду не надано, тому, виходячи з того, що всі домовленості сторін правочину під час його дії повинні бути втілені в письмову форму, суд виходить з того, що строк дії договору простирається на дванадцять місяців, тобто до 4 жовтня 2017 року. Означене свідчить про відсутність права у банківської установи нараховувати відсотки після спливу строку дії договору, тобто після 4 жовтня 2017 року. Правова позиція, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК, висловлена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року в справі № 175/4753/15-ц. Між тим проценти за кредитом нараховувались аж до листопада 2019 року, а їх розмір становить 10750 грн. При цьому розмір процентів, належних до сплати під час дії договору, тобто до жовтня 2017 року, становить 2864 грн. 83 коп. Як випливає з розрахунку заборгованості, позивачем були отримані кредитні кошти в сумі 10924 грн. 83 коп. (а. с. 4). Сума погашеного відповідачем кредиту становить 8754 грн. 66 коп., а сплачені ним відсотки обчислюються сумою в 10320 грн. 59 коп. (а. с. 4). У урахуванням наведених даних загальний розмір зобов`язання відповідача за умовами договору між сторонами повинен становити 13789 грн. 66 коп. Позивачем сплачено 19075 грн. 25 коп. (8754 грн. 66 коп. + 10320 грн. 59 відсотків, що нараховувалися за межами дії кредитного договору). Зважаючи на ту обставину, що розмір фактично виконаного відповідачем зобов`язання перевищує розмір зобов`язання, що підлягало виконанню, суд погоджується з твердженнями відповідача про відсутність заборгованості за кредитним договором і, як наслідок, - відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. В силу ст. 625 ЦК України, якою внормовано відповідальність за порушення грошового зобов`язання, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи вимоги про притягнення відповідача до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки станом на 14 листопада 2019 року, на яке обчислений цей вид відповідальності, у відповідача не існувало невиконаного грошового зобов`язання перед позивачем, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача і в цій частині. У зв`язку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. \~

Outcome: dismissed