Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

03.02.2021 року сільський голова Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області Михайло Кулик звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача- [PERSON] , про визнання недійсним дубліката заповіту, в якому просив визнати недійсним дублікат заповіту від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 07.08.2013 року секретарем Іванівської сільської ради Ковальчук Лілією Іванівною. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , якій належала земельна частка (пай) згідно сертифіката серії ВН №0481287. В липні 2014 року [PERSON] , будучи секретарем Іванівської сільської ради посвідчила дублікат заповіту від імені [PERSON] на користь [PERSON] в який внесла неправдиві відомості про те, що [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті та на що матиме право за законом заповідає [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Іванівської сільської ради від 19.07.2019 року за №1872 в журналі для реєстрації нотаріальних дій, в алфавітній книзі заповітів-відсутній запис про будь-який заповіт складений від імені [PERSON] , яка померла [INFO] . Калинівським відділом поліції ГУНП у Вінницькій області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020160000358 від 02.07.2018 відомості про кримінальні правопорушення, вчинені секретарем Іванівської сільської ради, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364 КК України та ч.1 ст.366 КК України. 14 квітня 2020 року було складено обвинувальний акт в якому слідчі встановили, що в липні 2014 року [PERSON] , будучи службовою особою, всупереч вимог ст. 37 Закону України «Про нотаріат» достовірно знаючи, що [PERSON] [INFO] померла, грубо порушуючи основні принципи служби в органах місцевого самоврядування, підриваючи авторитет органів місцевого самоврядування, маючи умисел на підроблення офіційного документа - дубліката заповіту, з метою використання вказаного документа іншою особою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом в інтересах дочки [PERSON] в невстановленому досудовим розслідувань місці шляхом складання завідомо неправдивих документів, склала офіційний документ -дублікат заповіту від імені [PERSON] на користь [PERSON] посвідчений 07 серпня 2013 року в який внесла неправдиві відомості про те, що [PERSON] все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті та на що матиме право за законом заповідає [PERSON] . Після того [PERSON] посвідчила дублікат заповіту своїм підписом, що підтверджується висновком судово-технічої та почеркознавчої експертизи № 5906/5907/19-21 від 25 жовтня 2019 року, як особи уповноваженої на вчинення нотаріальних дій в Іванівській сільській раді та поставила печатку Іванівської сільської ради. Вказаний дублікат заповіту видала [PERSON] з метою подальшого використання. Крім цього, маючи злочинний умисел та мету, а саме визнання права власності на земельну частку пай, яка належала [PERSON] за [PERSON] , [PERSON] , будучи службовою особою 04 липня 2014 року, маючи умисел на підроблення офіційного документа - довідки Іванівської сільської ради з метою використання вказаного документа іншою особою, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання. Діючи з прямим умислом в інтересах своєї дочки [PERSON] шляхом складання завідомо неправдивих документів склала офіційний документ - довідку № 991 від 04 липня 2014 року видану виконавчим комітетом Іванівської сільської ради про те, що [PERSON] дійсно фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] яка померла [INFO] , так як похоронила її і вступила в управління спадковим майном та посвідчила своїм особистим підписом, що підтверджується висновком судово-технічої та почеркознавчої експертизи № 5906/5907/19-21 від 25 жовтня 2019 року, та поставила печатку Іванівської сільської ради з метою подальшого використання. Підроблення [PERSON] офіційних документів призвело до юридичних наслідків, а саме, того, що [PERSON] використала вказані документи, подавши їх до Калинівського районного суду з метою незаконного заволодіння майном - земельною часткою паєм [PERSON] . Дублікат заповіту від 07 серпня 2013 року та довідка № 991 від 04 липня 2014 року за особистим підписом [PERSON] стали підставою для прийняття Калинівським районним судом Вінницької області рішення про визнання права власності земельної частки паю, яка належала [PERSON] , за [PERSON] . Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 04 червня 2020 року по справі №132/1163/20 було звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження № 12018020160000358 закрито. Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року по справі № 132/2202/14 встановлено те, що [PERSON] , яка претендувала на отримання спадщини не належить до кола спадкоємців. За отриманням спадщини після смерті [PERSON] до Калинівської районної державної нотаріальної контори жодна особа не зверталась. Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», не витребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Така не витребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним. Пунктом 21 Перехідних положень Земельного Кодексу України встановлено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що дублікат заповіту від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 07 серпня 2013 року, порушує права та інтереси територіальної громади, оскільки за відсутністю спадкоємців, розпорядження вказаною земельною ділянкою мало здійснюватись Іванівською сільською об`єднаною територіальною громадою, його має бути визнано недійсним, оскільки вказаний правочин [PERSON] не вчинявся, однак на підставі нього винико право на земельну частку пай у [PERSON] , позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові. В судове засідання призначене на 21.04.2021 року не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Кундеус С.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи їх необґрунтованістю. Крім того, зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] -адвокат Путілін Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. В судове засідання призначене на 21.04.2021 року не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності в зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі, проти задоволення позову, з підстав, наведених у позовній, заяві не заперечує. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема на земельну частку (пай) згідно сертифіката серії ВН №0481287. Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Іванівської сільської ради Бондарець М..І. 14.10.2002 року і зареєстрованого у реєстрі за №166, дублікат якого виданий секретарем виконавчого комітету Іванівської сільської ради Ковальчук Л.І. 07.08.2013 року та зареєстрованого в реєстрі за №56, [PERSON] заповідала [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 22.07.2014 року по справі №132/2202/14-ц задоволено позов [PERSON] до Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с.Іванів Калинівського району Вінницької області. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с.Іванів Калинівського району Вінницької області, на право на земельну частку пай, розміром 2,13 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 54591 грн, яка перебуває в КСП «Прогрес» с.Іванів Калинівського району Вінницької області і належала [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого 12.06.2014 року Калинівською РДА та зареєстрованого 25.06.2014 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) № [NUMBER] , серія РН № 042798. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03.09.2020 року апеляційне провадження у справі за позовом [PERSON] до Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі [PERSON] на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 22 липня 2014 року-закрито. Відновлено дію рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 22 липня 2014 року. Постановою Верховного Суду від 25.11.2020 року по справі №132/2202/14-ц касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року змінено в частині правового обґрунтування мотивів закриття апеляційного провадження. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 04.06.2020 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018020160000358 від 02.07.2018 р. відносно [PERSON] , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України,- закрито. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, складеним [PERSON] 14 жовтня 2002 року відповідно № 116. Відповідно до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Як вказано у ч.ч. 1, 2 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Загальні вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 ЦК України. Вони полягають у тому, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. При тлумаченні статті 1257 ЦК України необхідно враховувати положення статей § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» Глави 16 «Правочини» ЦК України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 09.10.2019 року по справі №401/3244/17, провадження №61-43620св18, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 78, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог надано: обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018020160000358 від 02.07.2018; висновок експерта за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої №5906/5907/19-21 від 25.10.2019, з якого вбачається, що підпис, зокрема у дублікаті заповіту від 14.10.2002 року від імені [PERSON] , складено та засвідчено колишнім секретарем Іванівської сільської ради Ковальчук Л.І.-виконаний самою [PERSON] . Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту. Так, у пункті 1.2. розділу I цього Порядку в редакції 2011 року зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Пунктом 2.1. розділу II Порядку встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Відповідно до положень пункту 2.3. розділу II Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Згідно з пунктом 2.11. розділу II Порядку посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 30.12.2010 ознайомлена з Посадовою інструкцією секретаря сільської ради та виконавчого комітету від 30.12.2010 №145. Згідно п.2.10 Посадової інструкції секретаря Іванівської сільської ради, затвердженої розпорядженням сільського голови 30.12.2010 №145, [PERSON] складає та засвідчує нотаріальні дії. Згідно п.2.3 вказаної інструкції здійснює повноваження сільського голови у випадку, передбаченому ч.1 ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Відтак, [PERSON] , перебуваючи на посаді секретаря Іванівської сільської ради, була уповноважена на вчинення нотаріальних дій згідно ст.37 ЗУ «Про нотаріат». Твердження представника позивача з приводу того, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа, за даними архіву Калинівської державної нотаріальної контори не заводилась, а відтак жодна особа спадщину не прийняла не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України. До 31 грудня 2003 року був чинним ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Разом із тим, пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пункті 1 своєї постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, приписи пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України можуть бути застосовані лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців. Встановлено, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , коли діяв ЦК УРСР 1963 року. Із змісту статті 549 ЦК УРСР убачається, що дії, які свідчать про прийняття спадщини, повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджується рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 22.07.2014 року по справі №132/2202/14-ц, яке набрало законної сили. Твердження представника позивача про те, що порушено право територіальної громади на земельну ділянку також не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до ст.555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування; 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] із заявою про прийнятя спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, що підтверджується відповіддю Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області №70/01-16 від 16.02.2021 року. Відтак, спадщина переходить до держави на підставі ст.555 ЦК УРСР. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.137 ЦК УРСР майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу. Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів. Відповідно до ч.2 ст.4 Земельного кодексу України від 1990 року, який діяв на момент смерті [PERSON] та в редакції, яка була чинна на день відкриття спадщини після смерті [PERSON] , суб`єктами права державної власності на землю виступали, в тому числі сільські Ради народних депутатів на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. В період часу з 12.01.2003 року по 22.07.2014 року позивачем не вчинено жодних дій, зокрема щодо визнання майна безхазяйним та передачі його у власність Іванівської сільської ради. Проте, як встановлено рішенням Калинівського районного суду від 22.07.2014 року по справі №132/2202/14-ц, яке набрало законної сили, представник Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, однак надійшла заява про розгляд справи без представника Іванівської сільської ради, проти задоволення позову [PERSON] сільська рада не заперечує. Підстави звільненння від доказування зазначені у ст. 82 ЦПК , зокрема частиною 6 якої передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як зазначалось вище ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 04.06.2020 року, яка набрала законної сили 11.06.2020 року, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018020160000358 від 02.07.2018 р. відносно [PERSON] , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України- закрито. Проте, зазначена ухвала суду не містить опису об`єктивної сторони злочину, не констатує факт підроблення заповіту чи довідки сільської ради, відтак не підтверджує факт підроблення дублікату заповіту. Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV. Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що про існування заповіту, який позивач просить визнати недійсним, Іванівській сільській раді стало відомо у липні 2014 року, коли [PERSON] звернулась до суду з позовом до Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. До суду ж з даним позовом позивач звернувся тільки 03.02.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Будь-яких клопотань про поновлення строку позовної давності Іванівська сільська рада не заявляла, підстав поважності пропуску цього строку судом не встановлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що Іванівська сільська рада пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, оскільки суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, суд відмовляє за необґрунтованістю. Крім того, суд вважає за необхідне вирішити питання розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із частиної 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи прийняте судом рішення судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн слід залишити за позивачем-Іванівською сільською радою Калинівського району Вінницької області. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed