Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Каспій», треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про встановлення юридичного факту та визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначивши, що з 1990 по 2017 рр. перебувала в трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Дніпропетровська паперова фабрика», а після ліквідації - з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська паперова фабрика». Як працівника фабрики, [PERSON] та членів її сім`ї було вселено до кімнати № [ADDRESS] , що є державним майном. [PERSON] як наймач кімнати № [ADDRESS] , починаючи з дня вселення і до цього часу належним чином оплачує кошти за житлово-комунальні послуги. Починаючи з квітня 2018 року ДП «Каспій» не знаходиться за місцем своєї державної реєстрації, господарські договори із суб`єктами господарювання та комунальними службами не укладає, рахунки до сплати не виставляє, будь-які документи, у т.ч. довідки про склад сім`ї, не видає, картотеку персональних даних зареєстрованих відповідно до чинного законодавства України осіб до відповідних органів не надає. Така бездіяльність балансоутримувача призвела до припинення газопостачання до котельної. Кадрові документи з яких вбачається розселення мешканців у гуртожитку по [ADDRESS] , у т.ч. ордера на жилі приміщення та корінці до цих ордерів, знаходяться у ДП «Каспій», яке не відповідає на листи та не надає такі документи чи їх копії на вимогу наймачів. Іншого житла у позивача та членів її сім`ї немає, у зв`язку з чим позивач просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що [PERSON] вселилася та займає на законних підставах житлове приміщення [ADDRESS] , починаючи з 16 грудня 1994 року, та визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 липня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. 28 квітня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, просила їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, проти заочного ухвалення рішення не заперечувала. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримував, просив задовольнити з підстав викладених у них. Також, надав додаткові пояснення, в яких посилався на те, що ані ВАТ «Дніпропетровська паперова фабрика», ані ТОВ «Дніпропетровська паперова фабрика», ані ТОВ «Дніпропетровська паперова фабрика з іноземними інвестиціями», на яких працювала позивач, після своєї ліквідації не передали необхідних документів до архівних установ. Таким чином, позивач позбавлена права на приватизацію кімнат у гуртожитку, оскільки не може документально засвідчити, що вселилася та користується таким приміщенням на законних підставах. Також просив врахувати суд, що іншого житла позивач та члени її сім`ї не мають. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов та доказів, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позову, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, надав до суду пояснення на позов та просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Борсук Ю.В. , в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона вселилась до гуртожитку в 1993 році, і на момент її вселення позивач вже проживала в цьому гуртожитку, де і проживає по сьогодні постійно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач працювала на паперовій фабриці та постійно проживає у гуртожитку зі своєю сім`єю з моменту їх заселення в 1990 році, сплачує комунальні послуги. Відповідно до за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши позивача та її представника, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 1990 по 2017 рр. перебувала в трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Дніпропетровська паперова фабрика», а після ліквідації - з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська паперова фабрика». Встановлено також, що, як працівника фабрики, [PERSON] та членів її сім`ї було вселено до кімнати № [ADDRESS] , що є державним майном. [PERSON] як наймач кімнати № [ADDRESS] , починаючи з 16.12.1994 і до цього часу належним чином оплачує кошти за житлово-комунальні послуги. Судом також встановлено, що приватизація відкритого акціонерного товариства «Дніпропетровська паперова фабрика» здійснювалася центральним апаратом Фонду державного майна України. Проте до статутного капіталу ВАТ «Дніпропетровська паперова фабрика» не увійшов державний житловий фонд, до складу якого входили житлові будинки, розташовані в [ADDRESS], [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS], та гуртожиток по [ADDRESS] з об`єктами благоустрою (мощення, тротуари, озеленення). Актом приймання-передачі від 15 серпня 1998 року вищезазначений державний житловий фонд був переданий на утримання (баланс) Дочірньому підприємству «Каспій». Факт законного заселення позивача та користування нею кімнатою № [ADDRESS] , підтверджується наданими письмовими доказами. Так, позивач [PERSON] є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , з 16 грудня 1994 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1210-1319710-2018 від 08.02.2018. Крім того, факт заселення у гуртожиток і користування позивачем кімнатою [ADDRESS] підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. У статті 129 ЖК України зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічна норма міститься у абзаці першому пункту 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки. У пункті 40 Положення зазначено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов, зокрема відсутність в особи власного житла; правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Таким чином, однією із умов є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах або фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Другою обставиною, з якою пов`язане право на захист особи відповідно до вищезазначеного Закону, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. При цьому Закон не містить визначення "законні підстави". Для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкає у гуртожитку, суд виходить з загальних норм матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, надані позивачем дозами, суд вважає, що позивач заселилася у гуртожиток та проживає на законних підставах. Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 59 ЖК України, ордер на заселення позивача в гуртожиток не було в судовому порядку визнано недійсним, відповідачем не спростовано факту законного заселення позивача в гуртожиток. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Підсумовуючи наведене, суду приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки вимоги щодо розподілу судових витрати не заявлено, суд вважає віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved