Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Публічне Акціонерне Товариство КБ «Приватбанк», інтереси якого представляє [PERSON], звернулося до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 29603,13 доларів США, що еквівалентно 695673,67 грн. та судовий збір, сплачений при зверненні з позовом до суду, в сумі 3465,56 грн. Сторони про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позовні вимоги задовольнити повністю, з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, приєднаних до матеріалів справи Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши надані позивачем по справі докази, заперечення відповідача вважає позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами по справі, та підтверджуються наявними у справі доказами, та відповідні їм правовідносини ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], 14 вересня 2007 року уклали кредитний договір № НАU2GА00000013 (а.с.9-11). Відповідно до п.1.1. [PERSON] зобовязується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи /або перерахування на рахунок. Як вбачається з положень п.1.3 [PERSON] забезпечення виконання Позичальником зобовязання за даним [PERSON] зазначено в п.7.3. змінної частини договору, а також всі інші види іпотеки, поруки і т.п., надані Банку з метою забезпечення зобовязання. Відповідно до п.7.3 [PERSON] забезпеченням виконання Позичальником зобовязань за даним [PERSON] виступає іпотека- житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Полтавський шлях,3а, а також всі інші види іпотеки, поруки і т.п., надані Банку з метою забезпечення зобовязання. Пунктом 2.3.1. [PERSON] передбачено, що банк може в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів України, а саме зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору . Відповідно п. 7.1. [PERSON] банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу виключно у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 39 187,80 доларів США на наступні цілі: 35 000 доларів США на придбання житлового будинку, розташованого за адресою м. Люботин, вул. Полтавський шлях,3а та 4187,80 доларів США на сплату страхових платежів. Відповідно до п.4.1 [PERSON] при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні. Як вбачається з п.7.4 [PERSON] згідно ст.212 ЦПК України при порушення Позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3, цього договору, Позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,40 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Порядок розрахунків, права, обовязки, відповідальність сторін погоджені сторонами в договорі, який ніким із сторін, у порядку, передбаченому законодавством України, не оспорюється. Таким чином, за взаємною згодою сторін кредитний договір був укладений у валюті Долару США, кредит виданий у Доларах США, нарахування та погашення заборгованості за кредитним договором також здійснювалося у валюті договору - Доларі США, що випливає з того , що позичальник прийняв виконання зобов'язань від ПАТ КБ "ПриватБанку" та самостійно добровільно частково виконував взяті на себе за кредитним договором зобов'язання. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім того, положення ч. 3 ст. 533 ЦК України допускають можливість виконання зобов'язань у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. З огляду на викладене, кредитний договір в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства. В звязку з невиконанням відповідачем зобовязань у неї виникла заборгованість перед Банком. Позивач прийняв рішення про позасудове врегулювання спору. Між відповідачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі [PERSON] 08 жовтня 2011 року укладено договір купівлі- продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Полтавський шлях, 3а (а.с.193-196). Крім того, цього ж дня між цими ж особами укладено два договори купівлі- продажу земельних ділянок, належних відповідачці (а.с.197-206) Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Відповідно до п.38 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобовязання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Таким чином, після укладення договорів купівлі- продажу житлового будинку, розташованого за адресою м. Люботин, вул. Полтавський шлях, 3а вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача є недійсними. Між сторонами 23 листопада 2011 року укладено додаткову угоду №1 до Кредитного договору № НАU2GА00000013. Відповідно до умов додаткової угоди, сума заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшилася на 45, 39 доларів США, а саме відсотки у розмірі 45,39 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 0 доларів США. З 21 листопада 2011 року відсоткова ставка становить 0,12 % річних. Таким чином, позивач, достовірно знаючи, що його вимоги про стягнення заборгованості є недійсними, шляхом обману споживача [PERSON] все ж уклав додаткову угоду з нею, що суперечить вимогам Конституції. Так, як вбачається з рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Тобто, [PERSON] через брак відповідних знань, необхідних для укладення кредитного договору, будучи юридично необізнаною особою, чим скористався позивач, уклала додаткову угоду. Таким, проаналізувавши всі вищенаведені факти, суд приходить до висновку, що позовні вимоги суперечать нормам Закону, порушують принцип добросовісності, справедливості, у звязку з чи не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed