Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

07.03.2017 позивач звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки укладеного 12.12.2011 між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» та посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. зареєстрований в реєстрі за №5207-5208 в частині відступлення права вимоги за Договором іпотеки №46918 від 08.02.2007, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», де предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.02.2007р. між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №46918, предметом якого є квартира [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності, в забезпечення за Договором про надання споживчого кредиту №11115928000. Також, позивач зазначає, що їй відповідачем ТОВ «Кей-Колект» було надіслано лист, яким повідомив про застосування іпотечного застереження, тому з метою перевірки вказаної інформації 11.01.2017 позивачем отримано інформаційну довідку з Державного реєстру іпотек, з якої довідалася, що Договір іпотеки №46918, де предметом є її квартира [ADDRESS] , був відступлений за Договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк», яке стало правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. Позивач вважає зазначений договір таким, що підлягає визнанню недійсним у судовому порядку виходячи з наступного. Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки укладений 12.12.2011 в частині відступлення Договору іпотеки №46918, де предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений в порушення ст. 13-1, ст. 46-1, ч.4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат». Зазначає, що Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки укладений 12.12.2011 між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» та посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. стосується нерухомого майна квартири [ADDRESS] , що знаходиться за межами Обухівського районного нотаріального округу Київської області. Також, вказує, що місцем реєстрації сторін Договору, а саме ТОВ «Кей-Колект» є м. Київ та ПАТ «УкрСиббанк» є м. Харків, і жодна із сторін не була зареєстрована в Обухівському районі Київської області. Посилаючись на вимоги ст.ст. 215, 203, 513, 654 ЦК України, просила позов задовольнити з наведених вище підстав. 19.09.2017 представником відповідача АТ «УкрСиббанк» через канцелярію суду подано заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що 12.12.2011 між ПАТ «КрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 08.02.2007р., укладеного з позивачем. Також, вказує, що позивач обґрунтовує позов ст.ст. 13-1, 46-1, ч.4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», однак позивач не враховує, що відповідно до ст. 41 Закону Країни «Про нотаріат» (в редакції станом на 12.01.2012) нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом, посадовою особою будь-якого виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів на всій території України, за винятком випадків, передбачених ст.ст. 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93, 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Станом на момент укладання договору відступлення права вимоги Закон не містив обмеження стосовно місця укладення вказаних договорів. Стаття 13-1 Закону не порушена нотаріусом, оскільки договір укладено в м. Обухові Київської області в межах нотаріального округу, в якому знаходиться робоче місце нотаріуса. Стаття 55 Закону, також, не порушена нотаріусом, оскільки посвідчений нотаріусом спірний договір стосується права вимоги за договором іпотеки, а не посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, іншого нерухомого майна. Крім того, представник зазначає, що ст. 46-1 Закону на момент укладення договору відступлення права вимоги, на порушення якої при укладенні спірного договору посилається позивач, не існувала на момент посвідчення договору. Разом з тим, представник посилається на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору, а також позивачем не вказано яке його право було порушено укладенням договору відступлення права вимоги. 27.03.2018 представником відповідача ТОВ «Кей-Колект» через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі як безпідставні. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.03.2018 цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 13.09.2018 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 14.09.2018 справу прийнято до провадження Солом`янського районного суду м. Києва, а розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного провадження без участі сторін. Ухвалою суду від 04.02.2019 призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 05.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Посилався на те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 13-1, ч.4 ст. 55 ЗУ «Про нотаріат» та ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України. Представники відповідачів ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні проти позову заперечували та просили у його задоволенні відмовити. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до наступного. Встановлено, що 08 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11115928000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 000,00 доларів США (а.с. 7). Крім того, 08 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №46918, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.а.с. 8-11). Також, встановлено, що 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» передав ТОВ «Кей-Колект» права вимоги, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги та в їх оплату надав грошові кошти (а.с.а.с. 42-46). Разом з тим, 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстрованого в реєстрі за №5207-5208 (а.с.а.с. 49-51). Відповідно до умов зазначеного договору було відступлено право вимоги, зокрема, за договором іпотеки від 08.02.2007р. укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , яке перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У свою чергу відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Тобто, цесія є заміною особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. При цьому договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України не містить жодних заборон з цього приводу, а відтак сторони самі визначають оплатний договір цесії чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо безоплатний, то підлягають застосування положення про договір дарування. Згідно з пп. 14.1.255 ПК України відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, законодавцем передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 910/6098/14, та від 15.04.2015 у справі № 910/6098/14). Виходячи з природи оспорюваного договору, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. У Постанові Верховного суду України від 01.04.2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Згідно ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Отже, аналізуючи вказані норми права, слід дійти висновку, що як загальними нормами (ст.ст.516-519 ЦК України), так і спеціальною нормою (ст.24 Закону України «Про іпотеку») не передбачено заборони на заміну первісного кредитора - банку або іншої фінансової установи на фізичну особу. Позивач просить визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, посилаючись на те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним в частині щодо іпотеки, що знаходиться в м. Києві, за Договором іпотеки №46918 від 08.02.2007 на підставі ст. 13-1, ч.4 ст. 55 ЗУ «Про нотаріат» та ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України. Як на підставу позову позивач та її представник посилаються на норму вимог ст.13-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. Разом з тим, дана норма діє з 01.01.2013, тоді як правочин про відступлення права вимоги за договором іпотеки засвідчений нотаріусом до цього часу - 12.12.2011, тому не може застосовуватись до цих правовідносин. Крім того, суд вважає, що підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину з підстав передбачених ст. 55 Закону " Про іпотеку", не має, оскільки договір відступлення прав вимоги стосується відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, а не правочину щодо конкретного нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, договір відступлення прав за іпотечними договорами станом на сьогодні є чинним та в судовому порядку не оспорюється. Як вбачається з матеріалів справи, договір відступлення прав за іпотечними договорами був укладений сторонами у зв`язку з укладенням ними договору факторингу. Зазначені договори укладені з дотриманням норм чинного законодавства, якими регулюються відповідні договірні правовідносини. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу. Згідно до правових норм до яких ч. 1 ст. 215 ЦК України є відсильною загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Таким чином, позивач не обґрунтував, яким чином Договір відступлення права вимоги порушує його суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. У ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку , що заявлені позовні вимоги позивача є недоведені та не підтверджені належними доказами по справі. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed