Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

У жовтні 2018 р. позивач ПАТ «Європейський страховий альянс» звернувся до суду з позовом, в якому просить суд встановити винним у настанні ДТП, яке сталося 01.06.2017р. [PERSON], стягнути з останнього суму збитків у розмірі 19\~894,12 грн. та судовий збір у сумі 3\~524,00 грн.. У позові зазначено, що 02.09.2016 року між [PERSON] «Європейський страховий альянс» та Представництвом «Егіс Фармасьютікалс ПЛС» був укладений договір добровільного страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземних транспортних засобів №1050957/С4.27, відповідно до умов якого страховик зобовязується відшкодувати збитки, що могли настати у звязку із пошкодженням, знищенням чи втратою автомобіля Рено, д.н. [NUMBER]. 01.06.2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням [PERSON] та автомобіля Рено, д.н. [NUMBER], яким керував відповідач [PERSON]. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року №3/334/1295/17 провадження по справі у відношення [PERSON] у вчиненні вказаної ДТП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Вартість відновлювального ремонту, що настала у звязку із пошкодженням застрахованого автомобіля у результаті ДТП, склала 19\~894,12 грн.. На підставі повідомлення страхувальника, заяви на виплату страхового відшкодування, сформованого страхового акту та рахунку СТО від 28.11.2017р. позивач на виконання умов договору страхування виплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 19\~894, 12 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. За наведеного вище, спираючись на норми Цивільного Кодексу України, ЗУ «Про страхування» позивач вважає, що відповідач [PERSON], як винна особа у ДТП, зобовязаний відшкодувати позивачу суму збитків у розмірі 19\~894,12 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено без виклику сторін. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву в якій зазначив, що з позовною заявою не згоден, оскільки він є неналежним відповідачем по справі, відносно нього адміністративний протокол не складався, вина його у вчиненні ДТП не встановлена, тому просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви позивача. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02.09.2016 року між [PERSON] «Європейський страховий альянс» та Представництвом «Егіс Фармасьютікалс ПЛС» був укладений договір добровільного страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземних транспортних засобів №1050957/С4.27, відповідно до умов якого страховик зобовязується відшкодувати збитки, що могли настати у звязку із пошкодженням, знищенням чи втратою автомобіля Рено, д.н. [NUMBER]. 01.06.2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням [PERSON] та автомобіля Рено, д.н. [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON]. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року №3/334/1295/17 провадження по справі у відношення [PERSON] у вчиненні вказаної ДТП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Вартість відновлювального ремонту, що настала у звязку із пошкодженням застрахованого автомобіля у результаті ДТП, склала 19 894,12 грн.. На підставі повідомлення страхувальника, заяви на виплату страхового відшкодування, сформованого страхового акту та рахунку СТО від 28.11.2017р. позивач на виконання умов договору страхування виплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у ро-змірі 19 894, 12 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 35). Стосовно вимоги позивача [PERSON] «Європейський страховий альянс» щодо встановлення вини у настанні ДТП, яке трапилось 01.06.2017року відповідача по справі [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 01.06.2017 року сталося вище зазначена ДТП. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року провадження по справі у відношення [PERSON] у вчиненні вказаної ДТП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Відносно відповідача по справі та іншого учасника ДТП [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення не складався, його вина в ДТП судовим рішенням не встановлена. За таких обставин, постанова Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03 липня 2017 р. про справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не має преюдиційного значення для розгляду даної цивільної справи про цивільно-правові наслідки дій [PERSON], стосовно якого не було ухвалено постанови суду з питань, визначених ст.61 ч.4 ЦПК України, зазначена вище постанова лише доводить відсутність вини [PERSON] в порушенні п.13.3 ПДР України за обставин ДТП, яка сталася 01.06.2017 р.. Посилання позивача в позовній заяві на те, що хоча і провадження по справі відносно [PERSON] закрите у звязку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, але при цьому в постанові зазначено, що « З відеозапису вбачається, що водій [PERSON] діяв у порушення приписів п. 9.5 ПДР України подавав звуковий сигнал, вимагаючи від [PERSON] як найшвидшого проїзду, а після цього почав різкий рух та маневр обгону керованого нею автомобіля, хоча мав виконати вимоги п.п. «б» п. 14.2. ПДР, а саме переконатися, що водій транспортного засобу, який рухався попереду по тій самій смузі , не подав сигналу про намір повороту (перестроювання) ліворуч і лише після цього здійснювати маневр», що з цього висновку можливо зробити висновок про вину в ДТП саме відповідача [PERSON], на висновки суду не впливає, оскільки зазначений висновок не замінює судового рішення, виключно яким в силу ст.62,124 Конституції України встановлюється винуватість особи, в тому числі у вчиненні адміністративного правопорушення. Такий висновок суду узгоджується із загально правовим та процесуальним значенням презумпції невинуватості, який хоча і сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. Як передбачено в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий суд та встановлення обґрунтованості будь-якого висунутого проти нього обвинувачення. У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки(рішення у справі «Лутц проти Німеччини»,»Отцюрк проти Німеччини»,»Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші). Отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобовязана доводити свою невинуватість. Отже, встановлення винуватості особи у вчиненні такого адміністративного правопорушення, як порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів (ст.124 КУпАП), має здійснюватися саме постановою місцевого районного суду загальної юрисдикції. За таких обставин, суд не встановив належних допустимих доказів по даній справі, які у передбаченому законом порядку встановлюють винуватість відповідача [PERSON] у скоєнні ДТП. За положеннями ст.ст.1167,1168 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки визначено ст. 1188 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Таким чином, законодавство пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки з наявністю вини особи, яка цю шкоду завдала. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доводи позивача про винуватість водія [PERSON] в ДТП являються безпідставними, оскільки спростовуються зібраними у справі доказами. Стосовно водія [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення не складався, не надано інших належних доказів встановлення винуватості [PERSON] у вчиненні ДТП, як то вирок суду в кримінальній справі, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою водія було б притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, постанова суду про закриття справи про адміністративне правопорушення у зв'язку із закінченням строків притягнення винуватої особи до адміністративної відповідальності, в зв'язку з чим [PERSON] на час розгляду цивільної справи не є в розумінні п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України особою, винуватою у скоєнні ДТП. Відтак, оскільки у разі заподіяння шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам ,питання про його відшкодування вирішується за принципом винуватості, недоведеність винуватості власника джерела підвищеної небезпеки у заподіянні шкоди виключає можливість покладення на нього обовязку по відшкодуванню шкоди. Аналізуючи все наведене, суд дійшов до висновку про те, що позов до відповідача [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки не доведені підстави, передбачені п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України, повязані з необхідністю встановленні судовим рішенням винуватості [PERSON] у ДТП, а отже підстав для стягнення з нього суму збитків в наслідок ДТП в розмірі 19\~894,12 відсутні. На підставі ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 208-209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, ст.1188 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed