Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач 11.08.2015р. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про виселення із [ADDRESS]. В обгрунтування позову зазначено, що ордер на вказану квартиру був отриманий матір'ю позивача [PERSON] ще у 1974р. для заселення із сім'єю (позивачем та батьком позивача). За всі роки проживання у квартирі, квартира так і не була приватизована. Після одруження позивача із відповідачем, вона стала проживати у спірній квартирі. У 2002р. сімейні стосунки із відповідачем були припинені, однак вона не бажає виїжджати із квартири та зніматись із реєстрації. Позивач вважає, що оскільки відповідач не є членом його сім'ї, то вона повинна звільнити його квартиру та виселитись, при цьому в обґрунтування своїх вимог посилається на ст.ст. 383, 316, 317, 391 ЦК України про захист права власності, вважає, що відповідач порушує його права як власника квартири. В подальшому позивач доповнив позовні вимоги, вказав, що відповідач, без його згоди вселила в квартиру свою матір - [PERSON], яка є непрацездатною та потребує стороннього догляду. Відповідач [PERSON] виставила з квартири особисті речі позивача, змінює замки, поява позивача у квартирі супроводжується скандалами, квартира знаходиться в антисанітарному стані, не прибирається. Позивач вказує, що [PERSON] фактично заволоділа квартирою, уникає обов'язків по її утриманню, виганяє позивача з квартири, скандалить. чим систематично порушує правила співжиття, що унеможливлює для позивача проживання з нею в одній квартирі. Як на підставу позову посилається на ст. 109, 116 ЖК України. У судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги. Відповідач та її представник вказали, що не згодні із позовом, так як відповідач, як колишній член сім'ї наймача квартири, має право на проживання у спірній квартирі, вона не чинить перешкод у проживанні позивача, однак, позивач сам не проживає у спірній квартирі з 2000р., він забрав всі свої речі та переїхав до іншої жінки, де проживає у її квартирі. Якщо позивач бажає проживати у спірній квартирі, відповідач не заперечує проти цього, та звільнить для нього кімнату. Відповідач [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Як пояснила відповідач [PERSON], [PERSON] не може самостійно пересуватись, тому не з'явилась у судове засідання. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. Судом встановлено, що рішенням виконкому Центрального району Ради депутатів трудящих від 24.05.1974р., [PERSON] із сім'єю 3 осіб, передано для заселення кв. [ADDRESS] /а.с. 7,8/. На даний час у квартирі зареєстровані : позивач, відповідач [PERSON] та [PERSON] /а.с. 12/. [PERSON] померла [INFO] [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 09.11.1990р., як дружина [PERSON] Згідно рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.10.2002р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с. 11/. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що він звернувся до суду за захистом свого порушеного права власності на спірну квартиру та посилається на статті ЦК України, що регулюють загальні положення про право власності - ст.ст. 316, 317, право власності на житло - ст. 383, захист права власності - ст. 391. Однак, у судовому засіданні встановлено, що спірна квартира не була приватизована, позивач є наймачем квартири, на його ім'я відкрито особовий рахунок по квартирі [ADDRESS] /а.с. 10/. Тобто, зазначені позивачем норми цивільного кодексу щодо регулювання питань права власності, захисту права власності, не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами. Відповідач [PERSON] є колишнім членом сім'ї наймача квартири, продовжує проживати у спірній квартирі, та має право користування спірною квартирою. Так, згідно ст. 64 Житлового кодексу, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ст. 109 ЖК України). Згідно ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України, осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці, виселення винного може статись, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Такими є заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжитих на зборах жителів будинку, трудових колективів тощо. Поведінка винного має бути предметом розгляду, визнана антигромадською та йому запропоновано її припинити. Однак, позивач будь-яких доказів застосування до відповідачів заходів попередження і громадського впливу, суду не надав. Наданий позивачем на підтвердження своїх доводів лист начальника Центрального МВ Миколаївського міського управління МВС України у Миколаївській області, на звернення [PERSON] щодо вжиття заходів до [PERSON], яка в період часу з 22.09.2015р. по 24.09.2015р. поставила додатковий замок на вхідні двері, та яким [PERSON] запропоновано звернутись до суду для вирішення цивільно-правового спору /а.с 43/, суд не може прийняти як доказ на підтвердження антигромадської поведінки [PERSON] Крім того, позивач [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 2000р., що підтверджується листом начальника Центрального МВ Миколаївського міського управління МВС України у Миколаївській області від 14.12.2015р., згідно якого, в ході проведення перевірки заяви [PERSON], та опитування сусідів, встановлено, що [PERSON], не проживає за адресою: [ADDRESS], з 2000р. /а.с. 44/. Тобто, відсутня ознака спільного проживання сторін. Посилання позивача на антисанітарний стан квартири є необґрунтованим та спростовується Актом про технічний стан [ADDRESS] від 22.01.2016р., складеним праціаниками ТОВ "Центральний 1", згідно якого, квартира доглянута, чиста, санітарно-технічні прилади у задовільному стані /а.с. 57/. Що стосується відповідача [PERSON], позивач, вказавши, що [PERSON] вселила її у спірну квартиру без його на те згоди, як на підставу вимог про її виселення посилається на ст. 116 ЖК України, при цьому жодних доказів на підтвердження антигромадської поведінки [PERSON] не надав. Таким чином, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають за безпідставністю вимог. Понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed