Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У січні 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначили , що [INFO] померла мати [PERSON] , [PERSON] . [INFO] помер батько [PERSON] , [PERSON] . Після смерті вищевказаних спадкодавців було відкрито спадкову справу на все їх майно, в т.ч. на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадщину прийняли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так як відповідач є громадянином Російської Федерації, то спадкоємці спільно вирішили не ділити даний будинок на три частини, а залишити будинок позивачам. Однак, у вересні 2020 р. позивачі, як власники даного будинку вирішили продати даний будинок. У зв`язку із чим для оформлення даного угоди їм необхідно було отримати свідоцтво про право на спадщину на даний будинок. Нотаріус Вільнянської державної нотаріальної контори, отримавши пред`явлені позивачами документи, та зробивши відповідні запити до Запорізького МБТІ, повідомив, що не зможе видати свідоцтва на право власності на дане нерухоме майно, через відсутність правовстановлюючих документів. Відмова нотаріуса позивачам свідчить про неможливість оформлення спадщини через нотаріальну контору, тому вони змушені звернутися до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Крім того, зазначили, що до часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали і відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердження приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З посиланням на ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України , ч. 1 ст. 1223 ЦК України,ст. 1268 Цивільного кодексу України , ч. 1 ст. 1221 ЦК України , ч. 5 ст. 1268 ЦК України , п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику справах про спадкування" просили суд визнати за [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розміщеного в [ADDRESS] , що належав [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розміщеного в [ADDRESS] , що належав [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Представник позивача просила розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримала. Згідно судового доручення Адлерським районним судом м. Сочі Краснодарського краю, виконане судове доручення про врученню процесуальних документів та проведення окремих процесуальних дій, позовні вимоги відповідачем визнані, зауважень не надавав. Дослідивши матеріали справи , суд встановив наступні обставини справи й відповідні їм правовідносини. Позивачі по справі [PERSON] ,\~ [PERSON] є доньками [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження [NUMBER] , [NUMBER] (а.с. 62-63), свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 03.08.1979 року місце реєстрації [PERSON] м. Запоріжжя, довідкою Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області від 06.07.2004 року №В-104/03.69 про те ,що 24.08. 1974 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] [INFO] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] актовий запис №3 (а.с. 64) та свідоцтвом [NUMBER] про одруження [PERSON] та [PERSON] , які вступили в шлюб 01.03.1954 року . [PERSON] померла [INFO] (Свідоцтво про смерть [NUMBER] видане 16.11.1999 року, актовий запис №38, місце реєстрації Михайло-Лукашівська сільрада Вільнянського району Запорізької області) . Після її смерті [PERSON] прийняв від неї спадщину , що підтверджується довідковим листом до спадкової справи № 613, останній проживав зі спадкодавцем за адресою : [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] (Свідоцтво про смерть [NUMBER] видане 18.12.2003 року, актовий запис №29, місце реєстрації Михайло-Лукашівська сільрада Вільнянського району Запорізької області Згідно заповіту № 59 від 27.12.1999 року [PERSON] заповідав все майно сторонам по справі. Згідно довіреності строком на три роки від 31.01.2004 року № 23 АА 564930 на ведення спадкових справ [PERSON] довірив [PERSON] ведення справ за оформленням спадкових справ за заповітом та за законом. В пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Дійсні правовідносини сторін мають оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~ У\~відповідності до\~ст.549\~ЦК УРСР\~(1963),\~який діяв\~на момент\~смерті спадкодавця,\~визначалося,\~що спадкоємець\~прийняв спадщину,\~якщо він\~фактично вступив\~в управління\~або володіння\~спадковим майном.\~ За\~змістом ст.\~554\~ЦК якщо\~спадкодавець заповідав\~усе своє\~ майно\~ призначеним\~ ним\~спадкоємцям,\~то частка\~спадщини,\~яка належала\~б спадкоємцеві,\~який відпав,\~ переходить\~ до\~ інших\~ спадкоємців\~ \~за \~ \~заповітом \~ \~і \~розподіляється між\~ними в\~рівних частках.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В разі\~неприйняття спадщини\~спадкоємцем \~за \~законом \~або \~за \~заповітом або\~позбавлення спадкоємця\~права спадкування\~(статті\~528\~ і\~534\~цього Кодексу)\~його \~частка \~переходить \~до \~спадкоємців \~за \~законом і\~розподіляється між\~ними в\~рівних частках\~ правила\~цієї \~статті \~не \~застосовуються \~до \~випадків,\~зокрема коли\~спадкоємець відмовився\~від спадщини\~на користь\~іншого \~спадкоємця. Також за змістом ст. 562 ЦК поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Крім того відповідно до частини першої статті 6 ЦК України (2003 р.) сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. У частині третій статті 1267 ЦК України передбачено, що спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними, крім того моменту, коли спадкоємці за письмовою угодою (договором), посвідченою нотаріусом, не змінили розмір часток у спадщині когось із них. Згідно ст. 553 ЦК 1963р. спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як вбачається з копії технічного паспорту , довідки щодо інвентаризаційних матеріалів станом на 18.04.1988 року МБТІ від 16.10.2020 року (а.с. 20 та а.с. 80) та довідки виконавчого комітету Михайло-Лукашівської сільської ради № 908 від 2004 року на праві власності [PERSON] мав будинок по [ADDRESS] , в якому мешкав та був зареєстрований з 28.04.1927 року , таким чином будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , побудований в період дії Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР . Так питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. В подальшому, 31 січня 1966 року, Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, за правилами якої і відбувалась державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди. Вказана інструкція втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з пунктами 6, 7 Розділу II Інструкції, реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). У додатку 1 до Інструкції було визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Зокрема пунктами 10, 14 додатку передбачено такі документи як нотаріально посвідчені договори про право забудови, складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року «Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв`язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію; нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Крім того за п.6 Розділу II Інструкції: не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Таким чином згідно даних нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог законодавства і ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України 18 грудня 2013 року ухвалюючи рішення по справі № 6-137цс13. Зокрема в правовій позиції по даній справі він зазначив, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Крім того як зазначив в своєму інформаційному листі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року №553-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Крім того, Вищій Спеціалізований Суд України у своєму листі зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як встановлено судом, на підтвердження права власності спадкодавця померлого батька позивачів , на спірний будинок, наявні довідка сільської ради № 908 про те, що на праві власності [PERSON] мав будинок по [ADDRESS] , в якому мешкав та був зареєстрований з 28.04.1927 року . Статтею 80 ЦПК України закріплює поняття достатності доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На переконання суду, матеріали справи які містять копію довідки сільської ради з інформацією про те, що спадкодавець був власником даного будинку та копія технічного паспорту у сукупності інших матеріалів справи є достатнім для підтвердження обставин щодо підтвердження власності спадкодавця на спірний будинок, зазначена інформація не викликає сумнів та не спростована. За приписами ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно довідки виконавчого комітету Михайло-Лукашівської сільської ради № 908 на праві власності [PERSON] мав будинок по [ADDRESS] , в якому мешкав та був зареєстрований з 28.04.1927 року. Згідно довідки Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації Вих.№8285 від 16.10.2020р. згідно матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 18.04.1988р., на земельній ділянці за вищевказаною адресою були розташовані: житловий будинок літА, сіни літ.а з козирком, сарай літ.Б з погрібом, сарай літ.В, вбиральня літ.Г. Самочинно побудованих будівель на земельній ділянці, станом на 18.04.1988р., не існувало. Самочинних переобладнань в житловому будинку літ.А, станом на 18.04.1988р., не існувало, при цьому власником будинку зазначено [PERSON] . Враховуючи , що після смерті [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розміщеного в [ADDRESS] , її чоловік [PERSON] хоча й не оформлював, але прийняв зазначену спадщину, а після смерті останнього спадщину прийняли позивачі по справі в порядку спадкування за заповітом, відповідач позов визнав, інших спадкоємців немає , в справі наявна постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії , що є підставою для задоволення позову,

Outcome: approved