Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивачка 30.06.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав у відношенні малолітнього сина - [PERSON], 2008 р.н.. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 05.10.2007 року, між нею, [PERSON], та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, про що у книзі реєстрації шлюбів був зроблений актовий запис № 850. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. У подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2011 року шлюб між ними було розірвано. 22.11.2012 р. позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON],її прізвище було змінено на [PERSON]. Посилалась на те, що фактично шлюбні стосунки з [PERSON] було припинено з червня 2011 року, вона з відповідачем проживають окремо, дитина проживає зі нею. Спорів стосовно міста проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати зі нею. Весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині вже майже 8 років, вона не пам'ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу його не бачила. У спілкуванні з нею син ніколи не цікавився батьком. На теперішній час вона проживає разом з чоловіком [PERSON], у них є спільна дитина - син [PERSON]. [PERSON] приділяє увагу обом синам, матеріально їх забезпечує. Її син [PERSON] вважає та називає [PERSON] батьком. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачкою, дитиною і її новим чоловіком склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Дитина знаходиться на профілактичному обліку в дитячій міській поліклініці № 3 за адресою: м. Одеса, вул. Єврейська 11, дитині вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров'я задовільний. Нагляд за станом здоров'я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день здійснює вона, [PERSON]. Батько [PERSON] участі в житті дитини не приймав. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно міста перебування позивачки та їх дитини, а з боку позивачки ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з відповідачем та прийманні участі батька в вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання відповідача виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом. За вказаних обставин звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 23.08.2016 року було відкрито провадження у справі. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст.1Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача 31.01.2018 року надійшла до суду заява, згідно якої просив відкласти розгляд справи, проте належних доказів щодо поважності причин його неявки не надав. У минулих судових засіданнях представник позивача пояснив, що відповідач не надає дитині достатнього догляду та належного виховання, не допомагає матеріально. Відповідач з дитиною не бачиться, не цікавиться життям сина. Місцезнаходження відповідача нікому не відомо. Також позивачка зверталась до органу опіки та піклування з заявою щодо позбавлення відповідача батьківських прав, проводилась перевірка за місцем проживання позивачки, проте станом на 22.11.2017 року самого рішення органу опіки та піклування представник позивачки не бачив. Відповідач у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. На електронну адресу суду 27.11.2017 року надійшла заява відповідача, згідно якої зазначив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав у відношенні [PERSON], зазначив, що любить сина, піклується про нього та регулярно надає кошти на утримання сина. Також повідомив, що знаходиться за межами країни, працює за кордоном та не має можливості особисто з'явитись у судове засідання. До м. Одеси повернеться у липні 2018 року та просив відкласти розгляд справи. Представник органу опіки та піклування ПРА ОМР у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, згідно ч.1 ст.223, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, з огляду на розумні строки розгляду справи, процесуальну поведінку сторін, відсутність з боку представника позивача на час розгляду справи будь-яких доказів поважності причин своєї неявки, ухвалив слухати справу за відсутності сторін, сповіщених належним чином. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень свідків [PERSON], [PERSON], з огляду на тривалі строки розгляду даної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наступного. Судом встановлено, що позивача з 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який у подальшому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2011 року було розірвано (справа №2/1522/10788/11). Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 21.11.2008 року). Суд вбачає, що на теперішній час позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.11.2012 року. Дитина проживає разом з позивачкою, її новим чоловіком та сином позивачки від другого шлюбу за адресою [ADDRESS]. Згідно листа директора Одеської загальноосвітньої школи №37 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області від 09.06.2016 року, [PERSON] навчається у школі з 01.09.2015 року. За період навчання спішністю дитини цікавиться тільки мати - [PERSON], вона приводить і забирає дитину зі школи, відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником щодо успішності і виховання дитини. Батько дитини - [PERSON], вчителям та дирекції невідомий, його не бачили жодного разу у шкоді, успіхами дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує, ніякої участі у шкільному житті дитини не приймає. Згідно лист КУ «Дитяча міська поліклініка №3» Департаменту охорони здоров'я ОМР від 13.06.2016 року вбачається, що дитина перебуває на обліку в КУ з 2012 року по теперішній час. При відвідуванні лікаря в поліклініці та при виклику лікаря на дому з дитиною знаходиться мати. Свідок [PERSON] пояснив, що знайом з чоловіком позивачки - [PERSON] більше 20 років, вони з позивачкою у шлюбі десь 6 років, живуть разом 6,5 років. Зазначав, що [PERSON] дійсно піклується про [PERSON] (сина позивачки від першого шлюбу), у них добрі стосунки та [PERSON] однаково відноситься до обох дітей. Відповідача свідок ніколи не бачив та йому нічого не відомо про останнього. Пояснив, що зараз [PERSON] (дитини позивачки) часто називає [PERSON] батьком. Також вказував, що з боку позивачки у спілкуванні колишнього чоловіка з рідним сином не було. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з позивачкою та нинішнім її чоловіком [PERSON], батьком її другого сина - [PERSON], більше шести років, десь з 2012 року, коли вони почали мешкати разом. Свідку відомо, що [PERSON] - це син позивачки від першого шлюбу. Стверджував, що [PERSON] відноситься, матеріально забезпечує, доглядає за обома дітьми однаково. За весь час їх спільного знайомства свідок жодного разу не бачив відповідача - батька [PERSON], та свідку відомо, що останній участі у житті сина не приймає. Позивачка звертаючись до суду з дійсним позовом, посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, не спілкується з сином, матеріально не забезпечує та усе це, на думку позивачки, свідчить про ухилення відповідача від виконання ним своїх обов'язків. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Згідно до положень ст.. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з п.п. 15, 16 Постановою Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Позивачка зазначала, що відповідач ухиляється від виховання своєї дитини, не виявляє до неї ніякого інтересу та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить. Суд вважає, що наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. Разом з тим, позивачкою не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, наявність винної поведінки відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, та чи вживалися до нього заходи реагування. Матеріали справи таких посилань позивачка належним чином також не підтверджують. Навпаки, згідно заяви відповідача, він любить сина та бажає спілкуватись з ним, також стверджував, що надає гроші на утримання сина, проте знаходиться за межами України. Відповідно до вимог частин 4 і 5 ст.19, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки і піклування. Орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, їхнього ставлення до дитини, а також на підставі інших документів, які стосуються справи та мають істотне значення. Відповідно до положень ст.214 СК України, ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (далі-Закон), Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів міст Києва і Севастополя виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з вимогами ст. 12 Закону висновок органу опіки та піклування оформляється на бланку держаних адміністрацій районів, районі в м. Києва і Севастополя виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад підписується головою або заступником голови та скріплюється печаткою. Саме до цього зводяться роз'яснення, що міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2008 року № 20). Приморським районним судом м. Одеси 19.04.2017 року направлявся на адресу служби у справах дітей ОМР та органу опіки та піклування ПРА ОМР запити щодо стану розгляду та строків, у які до суду надійде висновок органу опіки та піклування ПРА ОМР за розглядом заяви [PERSON] з приводу позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.66). Листом від 15.05.2017 року №01-12/677 ПРА ОМР повідомило суду, що ніяких документів відносно вищевказаної справи від служби у справах дітей ОМР до них не надходило. При надходженні документів зі служби у справах дітей ОМР, питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] буде розглянуто та підготовлено відповідний висновок (а.с.73). Між тим, до теперішнього часу висновку органу опіки та піклування ПРА ОМР щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] до суду позивачем не надано. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, судом не встановлено винної поведінки відповідача та свідомого ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, тому суд зазначає, що підстави, передбачені ст. 164 СК України для позбавлення [PERSON] батьківських прав, відсутні, та вирішує, що позбавлення батьківських прав буде суперечити інтересам малолітнього сина та засадам вищезазначеної Декларації та практики Європейського Суду, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed