Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі [PERSON]В.) звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона у 1993 році отримала ордер на житлове приміщення квартиру № 67 в будинку № 6 на ж/м Сокіл-1 у м. Дніпропетровську в порядку обміну квартирами з відповідачем [PERSON] та проживає у вказаній квартирі з 1993 року. У травні 2016 року позивач реалізуючи своє право на приватизацію звернулася із відповідною заявою до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, проте отримала відмову, оскільки вказану квартиру було приватизовано [PERSON] у червні 1993 року, хоча остання правоустановчі документи на квартиру не отримувала. Позивач звернулася за адресою мешкання [PERSON], проте встановила, що остання виїхала до Російської Федерації та будь-яких інших відомостей отримати немає можливості. Тому позивач просить визнати недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтво про право власності на житло та скасувати державну реєстрацію права власності на указане нерухоме майно. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П., яким ухвалою від 04 жовтня 2016 року прийнято її до свого провадження. У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав у ньому наведених та озвучених у судовому засіданні. Відповідачі та третя особа в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зважаючи на зазначену процесуальну поведінку відповідачаів та третьої особи, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідачі та третя особа належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності за правилами ст. 169 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом установлено та це підтверджується матеріалами, що на імя позивача з сімєю у складі двох осіб було видано ордер на житлове приміщення № 014373 від 25 серпня 1993 року на право заняття у порядку обміну жилого приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, ж\\м Сокіл-1[ADDRESS] (а.с.16). Позивач зареєструвала місце свого проживання у вказаній квартирі та мешкає в ній до цього часу. У травні 2016 року позивач реалізуючи своє право на приватизацію вказаної квартири звернулася із відповідною заявою до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, проте отримала відмову у здійсненні такого права, оскільки указану квартиру було раніше приватизовано [PERSON] у червні 1993 року, хоча остання правовстановлюючі документи на квартиру не отримувала. Позивач звернулася за адресою мешкання [PERSON], де дізналася, що остання виїхала до Російської Федерації та будь-яких інших відомостей отримати вона не змогла. Відповідно до ст. 15\~\~\~Закону України "Про власність", який діяв на момент приватизації квартири, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського фонду та члени його сімї\~\~ мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу бо на інших підставах, передбачених законодавством України. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. У відповідності до\~ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло. До членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч. 2, ч. 3\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на момент приватизації житла) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Як встановлено судом, згідно із розпорядженням органу приватизації Ж-1007 від 02 червня 1993 року [PERSON] передано у власність квартиру № 67 в будинку № 6 на ж/м Сокіл-1 у м. Дніпропетровську (а.с.15). Згідно із п.п. 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Таким чином, судом встановлено, що приватизація квартири відбулася з дотриманням норм чинного законодавства. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо відсутності волевиявлення [PERSON] на вчинення правочину, спрямованого на набуття права, а саме на приватизацію квартири, оскільки вказане спростовується вищевикладеним та нічим обєктивно не підтверджується. У відповідності до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сімї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сімї, за якими зберігається право на житло. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3\~ст. 9 ЖК УРСР\~ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини 1\~статті 21 Цивільного кодексу України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим\~ або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У ході вирішення справи встановлено, що відсутні підстави, передбачені частиною 1\~статті 48 Цивільного кодексу УРСР, положення якої були чинними на час виникнення спірних правовідносин, для визнання недійсним рішення органу приватизації та виданого на його підставі правоустановчого документа. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України в постанові від 09.12.2015 у справі № 6-849цс15, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, вказав, що з урахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. При цьому суд відзначає, що на момент здійснення спірної приватизації [PERSON] позивач не була ані власником, ані користувачем приватизованої квартири і будь-якого інтересу щодо неї не мала, а тому подальші дії [PERSON] із передачі їй спірної квартири не можуть слугувати підставою для визнання рішення органу приватизації і виданих на його виконання актів недійсними, а позивач не позбавлена права захистити своє право на володіння і розпорядження спірною квартирою іншими способами захисту цивільного права. За таких обставин, суд вважає, що суду не надано належних доказів про те, що приватизація квартири була проведена всупереч\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» або іншим вимогам законодавства і відповідно є підстави для визнання незаконним свідоцтва про приватизацію квартири. Позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на квартиру є похідними, а тому в їх задоволенні також належить відмовити. Положеннями статей\~10,\~60 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем суду не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а судом за результатами розгляду справи не встановлено підстав, передбачених законодавством, для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed