Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ТОВ «Гоуфінгоу» про визнання недійсною індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту. Позов мотивовано тим, що 15.07.2019 року [PERSON] , було укладено Індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №3629311065/105337 з ТОВ «Гоуфінгоу». Так, після підписання Договору від Відповідача позивач отримала Індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №3629311065/105337. Лише після отримання цього Договору, а точніше лише його індивідуальної частини, позивач дізналася, що за користування кредитом зобов`язана сплатити Відповідачу 672,25 % річних від суми кредиту (пункт 1.7 Договору), що є явно несправедливими умовами Договору. Під час формування заявки на кредит Відповідачем старанно приховувалася інформація про реальну річну ставку за щоденною відсотковою ставкою у розмірі 1,85% на день, що створює ілюзію посильності виконання умов Договору. Таке замовчування в повній мірі є підставою для визнання договору недійсним, оскільки в розумінні статті 230 ЦК України обман має місце у випадку замовчування інформації, що має істотне значення у Договорі. Таким чином, позивач уклала цей Договір під впливом помилки, оскільки Відповідач своїми умисними діями спровокував виникнення такої помилки. Тому у відповідності до статей 229, 230 ЦК України, договір укладений внаслідок замовчування істотних умов Договору та укладення його під впливом помилки, має своїм наслідком визнання такого Договору недійсним. Також, Відповідач у своєму Договорі вказує, що він діє на підставі Закону України «Про споживче кредитування». Так, частиною 2 статті 7 «Реклама споживчого кредиту» цього Закону зазначається вимоги до такої реклами. Тут визначається набір даних про пропозицію кредиту. До них належать: 1) максимальна сума, на яку може бути видано кредит; 2) реальна річна процентна ставка; 3) максимальний строк, на який видається кредит; 4) у разі надання кредиту для придбання товарів (послуг) у формі оплати з відстроченням або з розстроченням платежу - розмір першого внеску. Як випливає із зовнішнього вигляду веб-сайту Відповідача, відомості про реальну річну процентну ставку - відсутні, що по суті є обманом користувача та створює хибне уявлення у користувача про істотні умови Договору. Таким чином, Відповідач умисно впливає на вибір користувача укласти Договір під впливом помилки. Це є ще одним аргументом визнати Договір між мною та Відповідачем не дійсним у порядку статей 229 та 230 ЦК України. Просить визнати індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №3629311065/105337 від 15.07.2019 року недійсною. Ухвалою суду від 26.12.2019року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 20.02.2020року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.03.2020року не прийнято до розгляду змінену позовну вимогу представник позивача [PERSON] - адвоката Зембри Є.Є. поданої по цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Гоуфінгоу» про визнання недійсною індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту. В судове засідання представник позивача не з`явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився надав суду відзив, згідно якого просив справу розглядати у його відсутність, позов не визнав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що 15.07.2019року згідно індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № 3629311065/105337 укладеного між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] остання отримала кредит в розмірі 2000,00грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Згідно пункту 1.2 кредит надається строком на 30 днів тобто до 13.08.2019року. Строк дії договору 30 днів, але в будь - якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 672,25% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована (п. 1.3 договору). Договір був укладений відповідно до ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Комерційні електронні повідомлення поширюються лише на підставі згоди на отримання таких повідомлень, наданої особою, якій такі повідомлення адресовані. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладання електронного договору. Так, відповідно порядку зазначено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. З викладеного вбачається, що укладення кредитного дог8овору без прийняття пропозиції з боку [PERSON] було б не можливим. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Враховуючи вище викладені факти, необхідно зазначити, що Відповідач має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою) на сайті www.gofindo.com.ua. На даній сторінці розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, та пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», встановлений порядок прийняття пропозиції (оферти) шляхом прийняття пропозиції (акцепту). Вище вказана стаття регламентує, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. На вказаному сайті встановлені правила, щодо отримання кредитних коштів, а саме: По перше - треба обрати суму коштів, яку позичальник бажає взяти у кредит; По друге - оформити заявку, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. При цьому, у заявці Клієнт зобов`язаний вказати повні, точні і достовірні особисті дані, які необхідні для прийняття Товариством рішення про надання кредиту; По трете - обрати персональний логін та пароль для входу в Особистий кабінет. При цьому, на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці; По четверте - пройти погодження та перевірку банківської карти; По п`яте - отримати кошти на розрахункову карту позичальника. Таким чином в момент коли [PERSON] заповнила заяву з метою отриманнякредитних коштів, він автоматично прийняв пропозицію (оферту) відповідача таприєднався до умов публічного договору. щодо правил оформлення та видачі кредитнихкоштів. Клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення зодноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі - «електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електроннийпідпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженнямособи Клієнта. Сторони домовилися, що всі документи щодо надання Кредиту підписуютьсяКлієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що саме Договором оферти визначається технологію (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони. Саме у Договорі оферти відповідача чітко визначено, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Враховуючи вказане та те, що позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайтітовариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що «Під час формування заявки на кредит Відповідачем старанно приховувалася інформація про реальну річну ставку за щоденною відсотковою ставкою у розмірі 1,85% на день, що створює ілюзію посильності виконання умов Договору. Таке замовчування в повній мірі є підставою для визнання договору недійсним, оскільки в розумінні статті 230 ЦК України обман має місце у випадку замовчування інформації, що має істотне значення у Договорі», однак суд дане твердження оцінює не достатнім доказом, з наступних підстав. На офіційному сайті Відповідача розміщено Публічну пропозицію (оферту), а також сам Договір, в яких зазначена вся повна інформація щодо умов укладення кредитного договору, а саме визначено: порядок укладення договору та надання фінансового кредиту; предмет та строк дії Договору; права і обов`язки сторін; порядок нарахування процентів за користування кредитом та механізм повернення кредиту; продовження строку користування кредитом (пролонгація); реструктуризація договору; відповідальність сторін; внесення змін і доповнень. Така інформація є відкритою та доступною для невизначеного кола осіб. Позивачка мала змогу перш ніж укласти Договір, детально ознайомитися з його умовами, у тому числі з розміром відсотків за користування кредитними коштами та порядком їх повернення. А отже, твердження позивачки про те, що відповідач старанно приховував інформацію про реальну річну ставку є хибним та не відповідає дійсності. У своїй позовній заяві позивачка посилається на те, що Договір було укладено під впливом помилки та обману, однак, з таким твердженням суд не погоджується, оскільки позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бутиобізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключаєзастосування наведених норм статті 229 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18. Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦКУкраїни, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману інаявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчиненняправочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише фактобману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодояких особу введено в оману. Таким чином, [PERSON] повинна довести належними та допустимими доказами про наявність умислу у діях відповідача ввести в оману позивача щодо дійсних істотних умов Договору. Виконання позивачем умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло понад сім місяців, позивач до відповідача не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами. Також, позивач не звертався до відповідача щодо зміни умов договору чи реструктуризацію заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до умов Договору № 3629311065/105337 позивач отримала грошові кошти та була обізнаний про необхідність повернення разом з відсотками, які передбачені умовами Договору. Позивач підтверджує, що не виконала умов Договору, та не провела сплату кредитних коштів у строк передбачений умовами Договору. Суд вважає, що під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживачафінансової послуги на отримання кредиту не було порушено чи обмежено його права насвободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. Позивач мав можливістьвідмовитися від наданої банком послуги та скористатися послугами інших банків.Принципів нерівності сторін у кредитному договорі не встановлено та правапозичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної,доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування не обмежено, авідтак судом не встановлено порушень споживача в розумінні статті 21 Закону України «Прозахист прав споживачів» при укладанні кредитного договору. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо законом або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ст. 10-13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1 та 2 ст. 77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надала жодного належного та допустимого доказу наявності у діях відповідача умислу ввести в оману позивачку щодо дійсних умов укладення Договору, оскільки враховуючи специфіку укладення електронного правочину, та той факт, що ініціатива його укладення була саме від позивача, яка мала доступ до відкритої та повної інформації розміщеної на офіційному сайті відповідача у відкритому доступі для невизначеного кола осіб, не надано позивачем жодних доказів, які б свідчили про невідповідність умов кредитногодоговору № 3629311065/105337 вимогам законодавства та про несправедливість йогоумов, так як доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настанняризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуютьсявиключно на припущеннях позивача і спростовуються самим змістом договору,а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного

Outcome: dismissed