Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

[PERSON] , звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, в якому просила, визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 68,1 кв.м., житловою площею 31,1 кв.м., який складається з веранди площею 11 кв.м., коридору площею 6,8 кв.м., кладочки площею 3,4 кв.м., кухні 12 кв.м., кімнати площею 12 кв.м., кімнати 19,1 кв.м. та визнати за нею [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. по [ADDRESS] з кадастровим номером 0523081200:04:002:0068 яку призначено для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Мотивуючи позов тим, що в квітні 2012 року вона домовилася з [PERSON] про купівлю продаж належного їй на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . На виконання їх домовленості [PERSON] передала [PERSON] житловий будинок, а [PERSON] передала [PERSON] обумовлену грошову суму в розмірі 2900 доларів США. Для оформлення переходу права власності вини повинні були оформити договір купівлі продажу нотаріально. Для підтвердження своїх намірів чоловік [PERSON] - [PERSON] надав нотаріально посвідчену згоду на відчуження будинку. Разом з тим до цього часу відповідач в нотаріальну контору не з`являється для оформлення договору купівлі-продажу і таким чином позивачка не можу оформити право власності на придбане майно. Позивачка вказує на те, що вона виконала свою частину договору яка полягала в оплаті грошових коштів продавцю та прийняла будинок, а продавець [PERSON] передала їй будинок, отримала обумовлену суму грошей та передала всі документи на будинок для нотаріального оформлення. Разом з тим отримавши кошти відповідач втратила інтерес до нотаріального оформлення договору і не з`являється до нотаріуса. Таким чином позивачка не можу зареєструвати своє право власності через відсутність правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі-продажу оформленого нотаріально. [PERSON] проживає в іншій країні і тому позивачка не має можливості вплинути на неї для явки в нотаріальну контору для оформлення договору. Крім того у власності [PERSON] також знаходиться земельна ділянка з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку», тобто спірного житлового будинку яка, на думку позивачки, переходить у власність новому власнику житлового будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві. Відповідач до зали судового засідання не з`явилася, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає (а.с. 29). Суд заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 18), відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку [PERSON] на праві приватної власності налетьть земельна ділянка кадастровий номер 0523081200:04:002:0068, площею 0,2500 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11), відповідно до розписки наданої, [PERSON] , 30.07.2020 остання отримав кошти в сумі 2900 доларів від [PERSON] , за житловий будинок (а.с. 8). Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у\~ст. 203 ЦК України. Відповідно до коментованої норми, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.4\~ст.203 ЦК України\~правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1. ст. 181 ЦПК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦПК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно із ч. 3 ст.640 ЦК України\~договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Частинами 3 і 4 ст.334 ЦК України\~регламентовано момент набуття права власності за договором, якими визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За приписами ч. 1 ст.220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2\~ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до правової позиції, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої\~статті 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею\~210, частиною третьою статті\~640 ЦК України\~пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої\~статті 220 ЦК України. Однією з умов застосування ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пленум Верховного Суду України в п. 13\~постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6листопада 2009року №9\~роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст.220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.\~210,\~640 ЦК України\~пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Також суд звертає увагу, що відповідно до ст.657ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, договір купівлі-продажу нерухомого майна, житлового будинку в силу\~ст.\~657\~ЦК\~України підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі укладеної між сторонами письмової розписки. Судом встановлено, що зі змісту письмової розписки слідує, що [PERSON] отримала 2500 доларів за житловий будинок (а.с. 8). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що між сторонами не було укладено договору купівлі\~продажу жилого будинку та земельної ділянки. Крім того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в судовому засіданні щодо безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. За таких обставин є всі підстави вважати, що насправді відповідач не ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а сторони по справі намагаються за допомогою судового рішення уникнути нотаріального посвідчення договору та, відповідно, сплати податків та обов`язкових платежів до бюджету. Таким чином, враховуючи те, що укладання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, відповідно у суду відсутні підстави для визнання права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку за [PERSON] .. Таким чином, договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, був укладений з порушення вимог діючого цивільного законодавства, а саме: не дотримано вимог щодо нотаріального посвідчення даного договору, крім того, позивачем не надано до суду переконливих доказів щодо ухилення власника від нотаріального посвідчення договору, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову. З врахуванням викладеного договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачем вважається неукладеним та не створює прав та обов`язків для сторін, тому відсутні правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину. За наведених обставин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч.4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності\~для\~того\~законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що заява відповідача про визнання позову суперечить закону, а тому суд не приймає це визнання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed