Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, за яким зазначив, що 28.04.2012 року він уклав шлюб із відповідачем, який розірваний за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач матеріально утримає та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний та духовний розвиток. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитини, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак відповідач всі прохання залишила без відповіді, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову в оформленні відповідних документів, не наводила. На підставі викладеного позивач просить суд надати йому дозвіл на виїзд дитини [PERSON] у Республіку Туреччину та до країни Єгипет на оздоровлення та відпочинок без дозволу (без згоди) та без супроводу матері дитини [PERSON] , з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі протягом двох місяців з терміном перебування за кордоном з дитиною два тижні. У судовому засіданні сторона позивача наполягла на позові за вищевикладеними підставами, а сторона відповідача у судове засідання не явилася, однак надала суду заперечення з мотивів, викладених у самому відзиві, зокрема, зазначила, що надання судом відповідної згоди судом має бути разовим на ту чи іншу поїздку із зазначенням конкретного періоду та мети поїздки. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування також заперечила на позов, надавши письмові пояснення, пославшись, зокрема, на відсутність путівки або договору на її придбання. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.141 ЦК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 20.09.2018 року було визначено відповідачу способи його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, зокрема: влітку 2 тижні - за умови своєчасного повідомлення за 2 тижні матері дитини про такий намір. Статтею 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзду в України громадян України", оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 932 від 11 липня 2007 року, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила). За правилами, передбаченими пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд без згоди матері, не позбавленої батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі. Надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного місця її перебування, суперечить положенням чинного законодавства. Отже, у справі, що розглядається, місце проживання дитини судом не визначалося, а батько дитини при цьому, порушуючи перед судом питання про надання дозволу на виїзд дитини без згоди матері, не конкретизував місце перебування дитини, початок та закінчення одноразового виїзду, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони у невизначений час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування матері про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed