Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

14.08.2013р. до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] та [PERSON], де посилаючись зокрема на вимоги ст.ст. 16, 203, 215, 216, 225, 1257 ЦК України просить визнати недійсними заповіти [PERSON], які були посвідчені 08.02.2005р. приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що є сином [PERSON], яка померла [INFO] та після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді: будинку [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] в тому ж населеному пункті. Звернувшись до нотаріальної контори, дізнався про наявність заповітів, за якими [PERSON] вказане нерухоме майно заповіла йому та відповідачам. Вважає, що заповіти складені з порушенням встановленого порядку та підписані не заповідачем. Зокрема зазначає, що за життя та домовленістю з матір'ю [PERSON] та іншими членами родини, він погодився продати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] а отриманні грошові кошти від її продажу передати матері для погашення боргу, за умови, що йому в подальшому буде передана та належати квартира останньої. Крім того вказує, що перед смертю [PERSON] дуже хворіла на онкологічне захворювання з вересня 2010 року. Тривалий час лікувалась у Донецькому обласному пухлинному центрі і Докучаєвській центральній міській лікарні. Оскільки її стан здоров'я погіршився, вона з 23.09.2011р. по 06.10.2011р. перебувала на лікуванні у місцевій лікарні, і за три дні до смерті була виписана з неї та перебувала вдома. Через дуже сильні болі, їй були призначені наркотичні ліки. За сім днів до смерті вона не пізнавала нікого. Відомості про стан здоров'я і лікування підтверджується листом № 777 від 06.08.2013р. КЗ «ДЦПИСД» Докучаєвської міськради. На момент реєстрації заповіту остання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними так-як за станом здоров'я і під дією ліків її поведінка і сприйняття оточуючих дуже відрізнялося від повсякденного її стану і від постійної її поведінки. Підписи на заповітах не належать його матері. Також акцентує увагу на тому, що у заповітах у порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не міститься відомостей про складення заповіту за місцем проживання [PERSON], адже остання після виписки з лікарні знаходилась вдома в безпорадному стані, не могла самостійно пересуватись та рухатись. Самі заповіти посвідчені нотаріусом, який знаходився на той період часу на стаціонарному лікуванні у м. Донецьку, та фактично не міг цього зробити. Вважає, що волевиявлення матері було іншим, ніж передбачено в заповітах, оскільки знаючи, що трьохкімнатна квартира фактично належить йому, її половину було заповіщено його сину - відповідачу [PERSON], а будинок підлягає успадкуванню за законом на загальних підставах /а.с. 2-3/. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених ним, в поданому позові. Під кінець розгляду справи зазначив, що основною підставою для визнання заповітів недійсними є неналежність підпису на цих документах його матері. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених його довірителем, у поданому позові. Погодився із позицією останнього, що основною підставою для визнання заповітів недійсними є неналежність підпису на цих документах заповідачу. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не визнали поданий позивачем позов з тих підстав, що [PERSON] на момент складення заповітів розуміла значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення було відображене в цих документах, підписи ставились особисто заповідачем. Самі заповіти були складені зі слів останньої та посвідчені безпосередньо приватним нотаріусом [PERSON] Інші підстави для визнання цих документів недійсними голослівні та не підтверджені жодними доказами. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні поданого позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року у місті Докучаєвську Донецької області померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть за серією [NUMBER], виданим 10 жовтня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області /а.с. 12/. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіти, посвідчені 08 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], згідно яких: квартиру [ADDRESS] заповіла в рівних частках кожному: ? частку - [PERSON], [INFO]; ? частку - [PERSON], [INFO] (заповіт за серією ВРМ № 114731, зареєстрований в реєстрі за № 770); жилий будинок [ADDRESS] заповіла [PERSON], [INFO] (заповіт за серією ВРМ № 114732, зареєстрований в реєстрі за № 771). Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За частиною 1 статті 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Статтею 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно частини 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Як зазначено в пункті 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882, заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. За пунктом 16 Інструкції, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Відповідно до змісту заповіту за серією ВРМ № 114731 від 08.10.2011р., цей заповіт складено на прохання заповідача за допомогою загальноприйнятого технічного засобу, вголос прочитано заповідачем і підписано ним власноручно о 13год. 55хв. (з лицьової сторони). Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів [PERSON] Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 13год. 55хв. Особу її встановлено, дієздатність перевірено (з оборотної сторони). Згідно змісту заповіту за серією ВРМ № 114732 від 08.10.2011р., цей заповіт складено на прохання заповідача за допомогою загальноприйнятого технічного засобу, вголос прочитано заповідачем і підписано ним власноручно о 13год. 56хв. (з лицьової сторони). Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів [PERSON] Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 13год. 56хв. Особу її встановлено, дієздатність перевірено (з оборотної сторони). За висновком судово-почеркознавчої експертизи за № 5369/02/5370/03 від 17 лютого 2014 року, підписи від імені [PERSON], що розташовано в заповітах від її імені від 08 жовтня 2011 року за серіями ВРМ № 114731, ВРМ № 114732 в рядках «Підпис» виконано [PERSON]. Рукописні записи «[PERSON]», що розташовано в заповітах від її імені від 08 жовтня 2011 року за серіями ВРМ № 114731, ВРМ № 114732 в рядках «Підпис», виконано не [PERSON], а іншою особою. Ознак попередньої технічної підготовки при виконанні підписів від імені [PERSON] не встановлено. Письмовим листом, яке надійшло на адресу суду факсом 02 квітня 2014 року за вх. № 1707/14-Вх, експерт [PERSON] підтвердила висновки судово-почеркознавчої експертизи за № 5369/02/5370/03 від 17.02.2014р., які є категоричними. В судовому засіданні зі слів відповідача [PERSON] встановлено, що рукописні записи «[PERSON]», що розташовано в заповітах, зроблено ним. Дану обставину ніким не спростовано та визнано іншими особами. Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Дана обставина не може слугувати підставою для висновку щодо нікчемності заповітів, оскільки вони, як встановлено висновком судово-почеркознавчої експертизи за № 5369/02/5370/03 від 17.02.2014р., особисто підписані заповідачем. Цю обставину підтверджено відповідачами [PERSON] та [PERSON], які були присутні під час особистого підписання заповідачем заповітів, а також опосередковано свідком [PERSON], яка зазначила що у день смерті [PERSON], за декілька годин до цього, бачилась з останньою, вона була у свідомості та розуміла що відбувається. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не були свідками підписання заповітів, а тому їм обставини цього не відомі. Посвідчення правочинів є однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси (пункт 1 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»). У силу пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України. Згідно зі статтею 13-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Згідно з пунктом 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом у межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення державної нотаріальної контори, в якій працює державний нотаріус, або приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. Відповідно до Витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі за серіями № ТО № 098591 та № ТО № 098593 від 08.10.2011р., місцем посвідчення заповітів за серією ВРМ № 114731 від 08.10.2011р. та за серією ВРМ № 114732 від 08.10.2011р., є Докучаєвський міський нотаріальний округ Донецької області. Згідно пункту 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним. Оскільки, заповіти складені та посвідчені в межах нотаріального округу, а у суду не має доказів того, що при його складенні волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, то відсутність у текстах заповітів напису, що вони складались та посвідчувались поза приміщенням нотаріальної контори, не є істотною умовою для визнання заповітів недійсними. За пунктами 1.2, 1.4, 3.3 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07 липня 2011 року № 1810/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 831/19569, реєстраторами Спадкового реєстру є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають доступ до Спадкового реєстру через інформаційну мережу Мін'юсту України щодо посвідчених заповітів, спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведених спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину. … Реєстратори вносять відомості до Спадкового реєстру, перевіряють за даними Спадкового реєстру інформацію про наявність або відсутність посвідчених заповітів, спадкових договорів, заведених спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину і видають (виготовляють) відповідні витяги та інформаційні довідки в порядку, встановленому цим Положенням. … Витяги та інформаційні довідки зі Спадкового реєстру засвідчуються підписом та скріплюються печаткою Реєстратора. Виходячи з цього, доступ до Спадкового реєстру через інформаційну мережу Мін'юсту України щодо посвідчених заповітів, в даній конкретній справі, мав лише приватний нотаріус [PERSON] З Витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі за серіями № ТО № 098591 та № ТО № 098593 від 08.10.2011р. вбачається, що реєстраційний запис до Спадкового реєстру щодо реєстрації заповітів за серіями ВРМ № 114731 та ВРМ № 114732, внесено 08 жовтня 2011 року особисто приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON]. Дані документи сформовані та видані реєстратором - приватним нотаріусом [PERSON], на них міститься особистий підпис останнього та мокра печатка. Сумнівів в достовірності цих Витягів у суду немає, а відтак вони у повній мірі спростовують твердження позивача про те, що приватний нотаріус [PERSON] не міг посвідчувати спірні заповіти, оскільки знаходився на лікуванні. Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені. Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України, визначену єдину підставу для визнання недійсним заповіту, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини 2 статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Як зазначено в пункті 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. На виконання вимог закону, у зв'язку із заявленим клопотанням, судом 03 квітня 2014 року постановлено ухвалу про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Під час вирішення цього питання, позивачем в судовому засіданні взято на себе зобов'язання щодо оплати цієї експертизи. При цьому, судом позивачу роз'яснені вимоги частини 1 статті 146 ЦПК України, згідно якої у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Письмовою заявою від 17 квітня 2014 року за вх. № 2027/14-Вх, позивач відкликав експертизу через неможливість оплати її вартості. Отже, позивачем не надано суду ніяких доказів, які б підтверджували той факт, що заповідачка у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а судом не встановлено, що при складенні заповіту волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Згідно частини 1 статті 11 цього ж Кодексу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 60 цього ж Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт, за життя та домовленістю з матір'ю [PERSON] та іншими членами родини, він погодився продати належну йому на праві власності [ADDRESS] а отриманні грошові кошти від її продажу передати матері для погашення боргу, за умови, що йому в подальшому буде передана та належати квартира останньої. Відповідно до пунктів 4, 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. … Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК Україна, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. … Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як зазначено в пункті 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у статті 1257 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України, підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі статті 215 ЦК України, визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (частина 1 статті 1234 ЦК України), згідно із частиною 1 статті 1257 ЦК України, підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК України); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до частини 4 статті 207 ЦК України, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (частина 4 статті 207 ЦК України). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. Посвідчення заповіту неуповноваженою особою, тобто посадовою, службовою особою, яка відповідно до норм статей 1251 - 1252 ЦК України не уповноважена посвідчувати заповіти, має мати наслідком нікчемність заповіту (частина 1 статті 1257 ЦК України). Відповідно до абзацу 3 пункту 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріуси не вправі здійснювати нотаріальні дії поза межами свого нотаріального округу, крім випадків, встановлених законом (п. 11 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15 червня 2009 року № 1062/5). Посвідчення заповіту, що здійснюється із порушенням норм статті 1251 ЦК України, є підставою нікчемності заповіту відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Перелік способів захисту цивільних справ та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Обравши способом захисту пред'явлення позову про визнання заповітів недійсними з огляду на заявлені підстави для цього, позивачем не враховані зазначені вище вимоги закону та роз'яснення судів вищих інстанцій. Як роз'яснено в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України, вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина 2 статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина 5 статті 216 Цивільного кодексу України. Виходячи з вимог закону та конкретних обставин справи, розглянувши її в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів, суд вбачає, що підстав для задоволення позову не має.

Outcome: dismissed