Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивач 13.11.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що з вересня 2007 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вести спільне господарство. 19 січня 2007 року відповідач [PERSON] придбала у кредит квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], за ціною 86000,00 доларів США. Кредит для придбання згаданої квартири було отримано в АКІБ «УкрСиббанк» у розмірі 60000,00 доларів США. 19 листопада 2011 року позивач [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Враховуючи значний залишок кредиту позивач та відповідач [PERSON] змушені були виплачувати великі відсотки за користування кредитом, тому було прийнято рішення про пошук можливостей погашення кредиту достроково, зокрема шляхом позичення коштів у колі рідних позивача, а саме: у брата позивача - [PERSON] позичено 22000,00 доларів США; у брата позивача - [PERSON] та [PERSON] було позичено 13000,00 доларів США. За час сумісного проживання позивача з відповідачем [PERSON] до банку було виплачено тіло кредиту - 56085,00 доларів США та відсотки 21000,00 доларів США. Після повного погашення кредиту, за період подальшого проживання у шлюбі до 20.11.2013 року сумісно було повернуто позичені кошти у розмірі 24000,00 доларів США. На даний момент борг який залишився становить 6900,00 доларів США. У лютому 2014 року відповідач [PERSON] повідомила позивачу, що бажає розірвати шлюб. Впродовж 2014 - 2015 року позивач намагався зберегти шлюбні відносини, однак всі спроби були марними. В кінці жовтня позивач дізнався, що [PERSON] без згоди позивача 28.09.2015 року продала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] невідомій особі - [PERSON]. Таке відчуження квартири позивач вважає неправомірне, оскільки правочин вчинений без його згоди. Таким чином, позивач вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 28.09.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] укладено без згоди іншого з подружжя, а отже зміст такого правочину суперечить ч. 1 ст. 65 СК України та відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо позову, зазначаючи на його необґрунтованості, оскільки правовий режим спільної сумісної власності на дані правовідносини не поширюється в силу того, що спірна квартира є об'єктом особистої приватної власності [PERSON], право на яке вона набула до шлюбу з позивачем та спільним проживанням з ним. Відповідач [PERSON] у судове засіданні 28.09.2016 року не з'явилась та подала заяву про розгляд справи без її участі. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Разом з тим, відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як вбачається із матеріалів справи 19 січня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11109691000 (а.с. 73-76). 19 січня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №44380 (а.с. 71-72). 19 січня 2007 року відповідач [PERSON] придбала у кредит квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], за ціною 86000,00 доларів США (а.с. 70 - копія договору купівлі-продажу квартири). 19 листопада 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, що зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3892 (а.с. 10). В процесі розгляду справи свідком [PERSON] надано свідчення, що ним надавались в борг грошові кошти позивачу та [PERSON] в період їх спільного проживання як подружжя для погашення кредитної заборгованості перед банком. Однак, жодних письмових розписок при укладенні даних договорів позики письмово не оформлювалось. Відповідно до наданих свідчень свідка [PERSON], останній для погашення кредитної заборгованості перед банком, надав [PERSON] (яка є його сестрою) у борг грошові кошти, з приводу чого між сторонами було укладено боргові розписки, як того вимагає ч. 1 ст. 1047 ЦК України. Так, 03.03.2012 року [PERSON] згідно боргової розписки передано [PERSON] 21500,00 доларів США (а.с. 90). 31.07.2012 року [PERSON] згідно боргової розписки передано [PERSON] 11000,00 доларів США (а.с. 91). 17.08.2012 року [PERSON] згідно боргової розписки передано [PERSON] 5600,00 доларів США (а.с. 93) Отримані від [PERSON] грошові кошти [PERSON] скерувала на погашення заборгованості перед АКІБ «УкрСиббанк» з яким було укладено договір про надання споживчого кредиту №11109691000. Дані обставини віднайшли своє підтвердження з виписок по рахунку та квитанцій по касових операцій на ім'я [PERSON] (а.с. 94-95, 106-108). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 28.09.2015 року [PERSON] продала вищезгадану квартиру [PERSON] (а.с. 11-12). Після продажу вищезгаданої квартири, [PERSON] повернула [PERSON] борг у розмірі 30000,00 доларів США, що підтверджується розпискою укладеною сторонами (а.с. 92). При укладенні розписки щодо повернення боргу, присутньою при укладенні даного правочину була [PERSON], яка також підтвердила дані обставини, як свідок по справі. Таким чином, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON], оскільки набута нею до шлюбу за особисті кошти. Посилання позивача, про надання його родичами грошових коштів для погашення кредитної заборгованості [PERSON] перед АКІБ «УкрСиббанк», підтвердженням чого є записи в блокноті (а.с. 111-115), суд в розрізі даного спору визнає недопустимими доказами, оскільки останні не містять відомостей на які цілі чи послуги скеровувались дані грошові суми, а також зважаючи на невиконання позивачем при позиці грошових коштів письмової форми договору, як це передбачено ч. 1 ст. 1047 ЦК України. Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності на дані правовідносини не може бути поширений, оскільки вищезгадана спірна квартира була особистою приватною власністю[PERSON]. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як вбачається із матеріалів справи питання про витребування доказів у справі за заявами позивача неодноразового вирішувались судом та за результатами їх розгляду останні через невідповідність цих заяв вимогам ст. 137 ЦПК України залишались без задоволення в силу того, що останні не містили відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною, яка бере участь у справі, не містили відомостей про обставини, які може підтвердити цей доказ, як того вимагає ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України. Задоволення клопотання про витребування судом доказів є можливим за умови, якщо особа, яка його заявляє, доведе що існують складнощі їх отримання, тобто об'єктивну неможливість одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто через обставини, які перешкоджають такому поданню. Ці складнощі можуть мати юридичний або фактичний характер. Складнощі юридичного характеру полягають в тому, що на заваді одержанню та поданню доказу є норма закону забороняючого характеру, яка обмежує доступ особи до потрібної доказової інформації. Наприклад, за законом не допускається розголошення відомостей про доходи фізичних осіб; про судимість; інформації, що становить зміст нотаріальної таємниці або таємниці слідства. Наявність цих "складнощів" доказувати суду не потрібно, оскільки вони є очевидними в силу закону. Фактичні складнощі в одержанні доказів мають місце, коли, незважаючи на вжиті особою заходи, потрібний їй доказ одержати не вдалося. Наприклад, відсутність відповіді на інформаційний запит особи або запит адвоката; необґрунтована відмова надати докази; створення перешкод в одержанні доказів. Заявляючи клопотання про витребування доказів, особа повинна покликатися на причини, з яких вона сама не може одержати цей доказ. До клопотання слід обов'язково долучати відомості (письмові докази), що свідчать про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Таким чином, саме лише клопотання не може бути визнане достатньою підставою для витребування доказів судом. Разом з тим, позивачем, всупереч зазначеним вимогам ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів для наявності підстав поширення на спірне майно правового режиму спільної сумісної власності та поділу спільного майна про який заявлено вимогу щодо його поділу, а клопотання подані позивачем в порядку ст. 137 ЦПК України залишались без задоволення судом в силу того, що останні не містили відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною, яка бере участь у справі, не містили відомостей про обставини, які може підтвердити цей доказ, як того вимагає ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України. Правовідносини між сторонами, пов'язані із визнанням недійсним договору та застосування наслідків недійсності, є похідними від наявності підстав щодо вимог про поділ спільного майна подружжя, а оскільки суд не знаходить підстав для задоволення цих вимог, то вимоги пов'язані із визнанням недійсним договору та застосування наслідків недійсності, не підлягають задоволенню також. Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed