Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1 000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і довічно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є матір`ю відповідача. Відповідач її життям не цікавиться, допомоги в її утриманні не надає та не піклується про неї. Вона самостійно здійснює купівлю продуктів харчування, одягу, взуття, ліків, інших товарів першої необхідності. Самостійно оплачує усі комунальні послуги. Між тим вона є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання з ураженням в/о. Інвалідність встановлена з 16 лютого 2021 року безстроково. Пенсії по інвалідності на момент подання позовної заяви до суду ще не отримує. Перебувала на обліку як безробітна і отримувала відповідні виплати. Також, грошову допомогу надає їй старший син, проте, він має сім`ю, і розмір грошової допомоги є незначним. Проживати на вказані кошти вкрай важко, особливо людині, яка має інвалідність і потребує купівлі дороговартісних ліків. При цьому відповідач є працездатною особою, їздить на заробітки закордон. Встановленої групи інвалідності не має, недієздатним чи обмежено дієздатним в судовому порядку не визнаний. Дітей чи дружини на утриманні не має. Також вказує, що ніколи не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до відповідача, батьківських прав позбавлена не була. Враховуючи те, що вона є непрацездатною особою, перебуває у скрутному матеріальному становищі, ніякої допомоги та матеріальної підтримки від сина у добровільному порядку не отримує, змушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою. 19 квітня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити. Вказує, що як зазначає сама позивач, вона отримує виплату по безробіттю та оформила пенсію по інвалідності, розмір якої не вказує, поряд з цим розмір мінімальної пенсії в Україні з січня 2021 року становить 2 400 грн. 00 коп., що перевищує прожитковий мінімум, встановлений для осіб, що втратили працездатність. В своєму позові позивач зазначає про те, що вона несе значні витрати на комунальні послуги та ліки, однак до поданого нею позову не долучає жодного доказу на підтвердження таких витрат. Посилання позивача на незадовільний стан здоров`я не підтверджують обставин її щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід. Позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею виплати по безробіттю та пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на ліки та харчування. Позивач є працездатною особою і замовчує той факт, що вона їздить закордон на заробітки та отримує значний дохід. Разом з тим відповідно до наданої позивачем довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією позивач не звільнена від праці, а має лише певні протипоказання у вигляді важкої фізичної праці, нічних змін та роботи біля джерел підвищеної небезпеки. Отже, всю іншу роботу позивач може виконувати, а тому вона не є і непрацездатною особою. Також, вказує, що в травні 2013 року позивач продавши дачу в с. Нова Українка, виїхала закордон на територію Російської Федерації, де знайшовши там собі нову сім`ю (нового цивільного чоловіка) залишилась проживати. З вказаного часу вона не поверталась за адресою реєстрації, фактично залишивши його, свого неповнолітнього на той час сина, без будь-якої підтримки. На той час він навчався на державній формі навчання в НУВГП. Залишившись сам, для того щоб хоч якось вижити йому довелося здавати одну із кімнат в квартирі та влаштуватись на роботу (це була робота в нічний час на пекарні та підробітки на будівництві). Матір про нього згадала тільки через п`ять років після свого повернення. Звертає увагу суду, що посилання позивача на те, що він працює закордоном є неправдивими та не підтвердженими будь-якими доказами. На даний час він проживає в Україні, власного житла не має, проживає на орендованій квартирі, ніде не працює, так як не може знайти роботу. В зв`язку з цим він не має можливості надавати відповідачу матеріальну допомогу, оскільки сам перебуває у досить скрутному матеріальному становищі. Також у позивача є ще один повнолітній син [PERSON] , який має власне житло, працює та матеріально забезпечений. Одночасно з цим, позивач теж забезпечена власним житлом, є власницею квартири, в якій вона зареєстрована та проживає. Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що позивач проживає одна, спільного бюджету ні з ким не має та спільного господарства ні з ким не веде, не має можливості матеріального забезпечення за рахунок інших осіб, остання суду не надала. В матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази, що позивач, крім отримання пенсії, немає в наявності іншого нерухомого майна, крім квартири в якій проживає, та/або цінного рухомого майна, щоб унеможливлювало отримання нею додаткового доходу від використання цього майна. Посилаючись на наявність тривалих хронічних захворювань і необхідність вартісного лікування, позивач надала суду лише довідку до акта огляду медико-соціальною комісією. Однак доказів знаходження на диспансерному обліку у зв`язку з хронічним захворюванням, здійснення рекомендацій лікаря, проходження лікування та здійснення витрат на таке лікування позивачем суду не надано. За поясненнями позивача вона постійно купує та приймає вартісні ліки, які їй призначив лікар, але їх ціну позивач не зазначає. Позивач не надає суду жодного доказу на підтвердження придбання будь-яких лікарських препаратів, в тому числі рекомендованих для вживання лікарем. Доказів здійснення постійних неминучих витрат на своє лікування позивач не надала. Відтак, оскільки позивач не довела суду належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме те, що вона як непрацездатна особа потребує матеріальної допомоги з боку повнолітнього сина, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Позивач вказала, що на даний час вона отримує пенсію в розмірі 1 854 грн. 00 коп., додатково не менше 1 200-1 300 грн. щомісячно на її утримання надає її старший син, однак вказаних коштів не вистачає для оплати комунальних послуг, придбання ліків, продуктів харчування та інших необхідних речей. Відповідач, який є працездатним, жодної допомоги на її утримання не надає. Відповідач в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву. Заслухавши позивача та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і визнається сторонами по справі [PERSON] є матір`ю [PERSON] [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності з 16 лютого 2021 року безстроково в зв`язку з загальним захворюванням з ураженням в/о. Їй протипоказана важка фізична праця, нічні зміни, робота біля джерел підвищеної небезпеки та рекомендовано лікування у сімейного лікаря, ендокринолога, невролога, офтальмолога, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №804491 від 16 лютого 2021 року. Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №151 від 16 лютого 2021 року [PERSON] рекомендовані медична реабілітація, санаторно-курортне лікування, медичне спостереження сімейного лікаря, ендокринолога, офтальмолога, невролога, протипоказана важка фізична праця, нічні зміни, робота біля джерел підвищеної небезпеки і дозволена легка праця, контролер, кур`єр. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2020 року по 4 квартал 2020 року [PERSON] отримувала доходи у 3 кварталі 2020 року у виді соціальних виплат з відповідних бюджетів у розмірі 1 611 грн. 83 коп., у 4 кварталі 2020 року - соціальні виплати з відповідних бюджетів 2 678 грн. 48 коп. та 2 000 грн. 00 коп. Як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №253175649 від 17 квітня 2021 року [PERSON] на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків з 1 кварталу 2020 року по 4 квартал 2020 року [PERSON] доходів не отримував. Як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №253175464 від 17 квітня 2021 року [PERSON] на праві власності жодного нерухомого майна не належить. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. В силу ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" містить роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. При цьому, непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом і визнається сторонами по справі [PERSON] є матір`ю [PERSON] [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності з 16 лютого 2021 року безстроково, відтак вона є непрацездатною особою. Позивач вказала, що на даний час вона отримує пенсію в розмірі 1 854 грн. 00 коп., додатково не менше 1 200-1 300 грн. щомісячно на її утримання надає її старший син, тобто, з її слів, вона отримує не менше 3 054 грн. 00 коп. щомісячно. Доказів дійсного розміру отримуваної нею пенсії позивач не подала. Також, їй на праві власності належить квартира. Проте жодних доказів на підтвердження того, що отримувані нею пенсія та одержання утримання від старшого сина не забезпечують її потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків, оплату комунальних послуг і відповідно в неї наявна потреба у матеріальній допомозі, позивач не надала. Враховуючи, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів, яким зокрема є потреба матері, батька у матеріальній допомозі, а позивач не довела суду таку потребу, а також враховуючи належність позивачу на праві власності квартири, отримання нею пенсії і утримання від старшого сина в загальному розмірі не менше 3 054 грн. 00 коп. щомісячно, що спростовує її твердження, що вона опинилася у скрутному матеріальному становищі, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», і в задоволенні позову відмовлено, судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed