Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в будинку зареєстровані її син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , дідусь [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] , [INFO] . Відповідач з 2019 року в будинку не проживає, забравши з нього свої особисті речі та виїхав, про що складено акти обстеження житлово-побутових умов, та свідчить довідка про місце проживання, реєстрації та склад сім`ї. Позивач зазначає, що нею вживалися заходи досудового врегулювання спору, але на даний час відповідач з реєстраційного обліку не знявся, на її прохання подати заяву про зняття з реєстрації місця проживання ігнорував, при цьому також вказано, що з відповідачем не спілкуються. Реєстрація відповідача створює їй, як власниці незручності в отриманні житлової субсидії та тягне за собою додаткові витрати по сплаті кримінальних послуг, а також перешкоджає в повній мірі реалізовувати права як власника будинку, а саме володіти, користуватись та розпоряджатися ним. На звернення до сільської ради з проханням зняти відповідача з реєстраційного обліку з будинку [ADDRESS] , позивачу було рекомендовано з цим питанням звернутися до суду. 30.07.2021 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, разом з тим, при зверненні до суду з позовом подала заяву за вх. № 13415/21 від 23.07.2021 року, в якій повністю підтримала позов, справу просила слухати без її участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, відзиву до суду не подав. Поштова кореспонденція, яка направлялася судом за адресою місця реєстрації особи, а також за адресою ймовірного місця проживання відповідача, яку позивач надала суду додатково, вручена, до суду надійшли зворотні рекомендовані повідомлення за двома адресами з відмітками листоноші з про вручення та датою, однак прізвища кому саме було вручено не вказано на жодному із них. Також суд з метою належного сповіщення відповідача, про час та місце розгляду справи повідомляв останнього шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному вебпорталі Судової влади України. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.10.2019 року посвідченим приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., та зареєстрованого в реєстрі за № 1741, [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0948 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2019 року посвідченим приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., та зареєстрованого в реєстрі за № 1738, [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку та житловий будинок підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за гр. [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї від 22.07.2021 року № 3718/08-05 виданої адміністратором відділу «ЦНАП» Таїровської селищної ради Васильєвій Я.Л., сім`я складається з трьох осіб, а саме [PERSON] , [INFO] , та її синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в довідці також вказано, що всього за адресою [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов квартири (домоволодіння) за [ADDRESS] , від 22.07.2021 року в будинку, який належить [PERSON] за вищевказаною адресою проживають: [PERSON] , 1995 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2015 року народження. Відповідно до довідки № 2680 від 05.11.2019 року виданої [PERSON] адміністратором відділу «ЦНАП» Таїровської селищної ради, за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Сухий Лиман, вул. Гайдара, буд 4В зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , дідусь [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] , [INFO] . Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.1997р.відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Такий висновок висловлений в правовій позиції викладеній Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного суду у справі № 209/2642/18 в Постанові від 09.12.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Положеннями ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом. Аналіз статей 71 та 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17 (провадження №61-4262св20). Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась. Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Акт обстеження житлово-побутових умов квартири (домоволодіння) за [ADDRESS] від 22.07.2021 року підтверджує лише факт відсутності [PERSON] у спірному житловому будинку в певний час, інші ж довідки, які надані позивачем до суду також не підтверджують факт відсутності відповідача за певний період часу без поважних на те причин, не встановлюють і не відображають у повній мірі обставин, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини не проживання в будинку. Згідно із частиною першою статті 64 Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03). Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право позивача на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...). Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). З позову слідує, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою зі згоди колишнього власника - [PERSON] , який є відповідно батьком відповідача та дідом позивача, який продав позивачу житловий будинок та земельну ділянку. Станом на 25.10.2019 року (дату укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку) відповідач був зареєстрований за вищевказаною адресою, оскільки з довідки № 2680 від 05.11.2019 року наявна інформація про реєстрацію відповідача з 08.06.2005 року. Доказів, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, суду не надано; збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні і суду позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація його батька - відповідача по справі, перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном. Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Тому з цих підстав позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст. ст.16, 316, 317, 319, 321,405 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України,ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р.,

Outcome: dismissed