Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

В березні 2008 року заявник звернувся до суду з даною заявою, в якій вказав, що [PERSON] отримав сертифікат ДН № 0113632 № 525 від 14 червня 1997 року на право на земельну частку (пай) розміром 4,55 в умовних кадастрових гектарах. Після отримання вищезазначеного сертифікату він мав право на одержання державного акту на право приватної власності на землю, однак, своє право не реалізував. 05 січня 2001 року [PERSON] помер. Після його смерті спадкове майно не було успадковано. Просили визнати відумерлою спадщину, у вигляді земельної частки (паю) у розмірі 4,55 в умовних кадастрових гектарах, що залишилася після смерті [PERSON]Є; передати у власність територіальної громади м. Селидове земельної частки (паю) у розмірі 4,55 в умовних кадастрових гектарах. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 травня 2008 року заява територіальної громади Селидівської міської ради задоволено; визнано спадкове майно у вигляді земельної частки (паю) у розмірі 4,55 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на землях колишнього КСП імені Кірова без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке залишилося після смерті [PERSON], який помер 08 січня 2002 року, відумерлим; передано земельну частку (пай) у розмірі 4,55 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на землях колишнього КСП імені Кірова без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що залишилася після смерті [PERSON], який помер 08 січня 2002 року, територіальній громаді Селидівської міської раді Донецької області . В апеляційній скарзі [PERSON] просила рішення суду скасувати, оскільки рішення суду незаконне та необґрунтоване, судом порушені норми матеріального та процесуального права, не були зясовані обставини, що мають значення для справи, а саме: суд не зясував коло спадкоємців, не врахував, що її батько - [PERSON] фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляв про відмову від неї. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити. Інші особи до суду не з`явились, представник Селидівської міської ради Донецької області про день та час судового розгляду повідомлявся належним чином під особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] був власником земельної частки (паю), розташованої на території колишнього КСП ім. Кірова Селидівської міської ради відповідно до сертифікату ДН № 0113632 про право на земельну частку (пай), за повідомленням РАЦС Селидівського міського управління юстиції [PERSON] помер, спадкова справа не заводилась. Задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємці за оформленням спадщини після смерті спадкодавця до нотаріальної контори не звертались, з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, майно, яке заявник просить визнати відумерлим, на праві власності належало померлому [PERSON] Але з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Часом відкриття спадщини є день смерті [PERSON], тобто 05 січня 2002 року. Звертаючись з заявою про визнання спадщини відумерлою, заявник посилався на норму статті 1277 ЦК України 2003 року. Заяви про визнання спадщини відумерлою розглядаються в порядку глави 9 розділу 2 ЦПК України. Положення ст. 1277 ЦК України про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, застосовується лише до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності ЦК України - з 1 січня 2004 року (ст. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). На підставі ч.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Виходячи з викладеного, правила абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Таким чином, сплив однорічного строку, встановленого ч. 2 ст. 1277 ЦК та абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року. Отже, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР. Суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, розглянув справу на підставі положень Цивільного кодексу України, який на спірні правовідносини не розповсюджується. В той же час Цивільним кодексом Української РСР 1963 року не передбачено визнання спадщини відумерлою. Заяви про визнання майна безхазяйним в порядку статті 137 ЦК Української РСР, або про перехід спадщини до держави в порядку ст.555 ЦК УРСР не заявлялася. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Outcome: dismissed