Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

05.03.2014 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0610 га, яка розташована на території Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, який було укладено між сторонами 11.03.2001 року та зареєстровано на товарній біржі «ВА-БАНК» за № 2-1689. Посилаючись на те, що під час укладання договору між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу і відбулося повне його виконання, на момент укладання не вимагалося нотаріального посвідчення договору, на підставі ст. ст. 220, 237 ЦК України просила задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала, наполягала на його задоволенні з підстав, зазначених у позові. Відповідач судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином була повідомлений про день, час та місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, у відповідності до норм статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.03.2001 року між сторонами було у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу недобудованої дачі, готовністю 85 %, яка знаходиться в товаристві «Здоров'я» по [ADDRESS], який було зареєстровано на товарній біржі «ВА-БАНК» за № 2-1689. Згідно ст. 225 ЦК УРСР (1963 року), який діяв на момент укладання сторонами договору купівлі-продажу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. За ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до Преамбули Закону України «Про товарну біржу» (в редакції Закону станом на 24.12.1998 року) цей Закон визначає правові умови створення та діяльності товарних бірж на території України. Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. За ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас, згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. Угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст. 40 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, яка діяла на момент укладення угоди). Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Для договорів купівлі-продажу жилого будинку (ст. 227 Цивільного кодексу УРСР) у разі якщо хоча б однією із сторін є громадянин, установлено обов'язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов'язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники. При цьому норми ст. ст. 47, 225 ЦК УРСР є спеціальними нормами, які регулюють правовідносини купівлі-продажу житлового будинку та встановлюють форму договору купівлі-продажу житлового будинку, натомість норми Закону України «Про товарну біржу» є загальними, які регулюють правовідносини між членами біржі щодо здійснення біржових операцій купівлі-продажу товарів на біржі та мають комерційний характер і не містять вимог щодо форми правочину, а тому переважному застосуванню підлягають саме норми ЦК УРСР як спеціальні норми щодо форми договору купівлі-продажу житлового будинку, стороною якого є громадянин. Крім того, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки договір між сторонами було підписано 11.03.2001 року, то правовідносини сторін регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року), натомість позивачка посилається на норми ЦК України 2004 року, що унеможливлює задовольнити позов, оскільки суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. Доказів реєстрації даного договору в БТІ чи у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів суду не надано. Таким чином, предметом зазначеного вище договору купівлі-продажу була саме недобудована дача, а не земельна ділянка, доказів укладення між сторонами правочинів щодо купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0610 га, розташованої на території Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, право власності належить відповідачу на підставі державного акту про право приватної власності на землю, виданого головою Великокардашинської сільської ради Голопристанського району Херсонської області 24.05.1994 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 119 суду не надано, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed