Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому вказувала на те, що вона із відповідачем уклала шлюб, зареєстрований 14 серпня 2009 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ, актовий запис № 607, від якого мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. У зв'язку із відсутністю між подружжям взаєморозуміння щодо ведення господарства та виховання дитини, у сімї виникають скандали, що впливає на взаємовідносини всіх членів сімї, а тому просила розірвати цей шлюб. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2014 року шлюб, зареєстрований 14 серпня 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 607, між [PERSON] та [PERSON], які мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO] - розірвано. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у сумі 243,6 грн. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального права, а також не врахування обставин у справі та відсутність підстав для задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із наступних підстав. Задовольняючи позов суд виходив із того, що сторони перебували у шлюбі з 14 серпня 2009 року, зареєстрованого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 607, та мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи (а. с. 6) та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Посилаючись на вимоги ст.ст. 110-112 СК України, та прийнявши до уваги, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені та до цього часу не поновлювались, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, суд прийшов до висновку про те, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому даний шлюб підлягає розірванню. Але із висновками суду погодитись не можна, оскільки судом не враховані фактичні обставини у справі, та вимоги законодавства, які регулюють шлюбні відносини подружжя.. Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вказуючи у позовній заяві на відсутність між подружжям взаєморозуміння щодо ведення господарства та виховання дитини, виникнення скандалів, що впливають на взаємовідносини всіх членів сімї, позивачка не надала ніяких належних та достовірних доказів, які б свідчили про те, що сімейні відносини між сторонами розірвані, а збереження шлюбу буде суперечити кому-небудь із членів сімї. Суд прийняв рішення лише на поясненнях сторін, не зясувавши фактичні обставини у справі, та взаємовідносини членів сімї, не прийнявши мір для її збереження. Згідно роз'яснення п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що проголошена ст.51 Конституції України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Але суд цих роз'яснень, а також вимог закону не врахував. Крім того, у суді апеляційної інстанції позивачка визнала апеляційну скаргу, та обидві сторони заперечували проти розірвання шлюбу, як передчасного. У зв'язку із чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, та відмовити у задоволенні позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed