Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

14.07.2014 року позивачка [PERSON] через свого представника звернулась в суд з позовом, направивши його поштовим відправленням до ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 50-06-Ил/02 від 21.11.2006 року, укладений між [PERSON] та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та Кредит». Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 21.11.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 50-06-Ил/02, відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 105000 доларів США до 19.11.2021 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 15% річних. Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 21.11.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS]. Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 21.11.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором за належне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Оскільки вищезазначений договір не відповідає законодавству України, позивачка вважає його таким, що був укладений з порушенням норм Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим і звернулась в суд з даним позовом. Крім того судом було прийнято до розгляду заяву позивачки про зміну підстав позовних вимог, в якій вона просить визнати дії ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» протиправними щодо надання їй кредиту, як резиденту України в іноземній валюті; визнати бездіяльність ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів; визнати кредитний договір №50-06-Ил/02 від 21.11.2006 року укладеного між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимог закону так-як укладений не в валюті України, а в Дол. США, що є порушенням законодавства України, в тому числі Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Також, в якості третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору було залучено [PERSON], який є поручителем за виконання позивачкою взятих зобов'язань за кредитним договором перед відповідачем. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позові. Представник відповідача ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову, як не обґрунтованому та не доведеному належними і допустимими доказами. Вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 21.11.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 50-06-Ил/02, відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 105000 доларів США строком до 19.11.2021 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 15% річних. Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 21.11.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS]. Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 21.11.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № 50-06-П/02 відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором за належне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. З матеріалів справи та з позовної заяви вбачається, що відповідач умови кредитного договору виконав надавши позивачці кошти, а остання отримала ці кошти та використала на власний розсуд. Позивачка в своєму позові наголошує на незаконності надання відповідачем їй, як резиденту України, кредиту в іноземній валюті і зокрема на незаконності надання таких кредитів саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, як це мало місце в даному випадку, що на її думку, є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. В той же час, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦПК України, законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ст. 1054 ЦПК України, передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки - це установи, функцією яких є кредитування суб'єктів господарської діяльності та громадян за рахунок залучення коштів підприємств, установ, організацій, населення та інших кредитних ресурсів, касове та розрахункове обслуговування народного господарства, виконання валютних та інших банківських операцій, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик), належать до виключно банківських операцій, здійснювати які дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. В силу вищенаведеного слід дійти висновку, що кредитування здійснює саме банк, який отримав відповідну ліцензію. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Крім того представником відповідача було надано суду банківські ліцензії та дозволи на проведення валютних операцій, які в тому числі надають право відповідачу видавати фізичним особам банківські кредити в іноземній валюті. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною позивачки не надано суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається в своєму позові, як на підстави для його задоволення. Разом з тим, стороною відповідача надано докази, які спростовують викладені в позові обставини, а саме те, що відповідач не правомірно надав позивачці кредит в іноземній валюті. Судом при розгляді справи не встановлено жодного порушення закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, на які вказує позивачка в позові, тому суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним кредитного договору № 50-06-Ил/02 від 21.11.2006 року та для визнання неправомірними дій відповідача при укладанні вказаного правочину в іноземній валюті. Також суд вважає необґрунтованою на вимогах закону вимогу щодо встановлення неправомірності дій відповідача, які полягають в бездіяльності щодо здійснення відповідачем контролю за використанням кредиту позивачкою, оскільки такий обов'язок при наданні кредиту шляхом відкриття кредитної лінії не передбачений ні законом, ні укладеним між сторонами договором. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed