Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

06.12.2017 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (попередня назва - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач з метою отримання банківських послуг звернувся до позивача із заявою б/н від 19.01.2011 року, згідно з якою отримав кредит розміром 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на те, що відповідач порушив умови договору щодо повернення кредитних коштів, позивач просив суд стягнути суму заборгованості за кредитним договором у сумі 76174,97 грн., яка складається з: 2558,43 грн. - тіло кредиту, 64925,23 - відсотки за користування кредитом, 4587,74 грн. - пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пп. 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3603,57 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись на вимоги Цивільного кодексу України, Умови та правила надання банківських послуг позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість в загальній сумі 76174,97 грн. та судові витрати в розмірі 1600 грн. (а.с. 1-2). Судом проведено такі процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи (а.с. 43). 19.02.2018 року по справі ухвалено заочне рішення, відповідно до якого позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором- задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 19.01.2011 року в сумі 76 174 грн. 97 коп. та судовий збір в сумі 1600 грн. (а.с. 51-52). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2018 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 19.02.2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено, скасовано заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.02.2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено справу для розгляду в спрощеному позовному провадженні (а.с. 80). Заяв по суті справи від учасників процесу до суду не надходило. Ухвалою суду від 08.04.2019 року витребувано у позивача розгорнутий розрахунок заборгованості за вказаним договором, із зазначенням періоду часу виникнення заборгованості по кожній складовій розрахунку (у тому числі, щодо нарахування відсотків) та формулу розрахунку заборгованості; інформацію щодо видачі картки за заявою [PERSON] (вид та строк дії картки, тощо) (а.с. 175). 29.05.2019 року до суду надійшла інформація АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду від 08.04.2019 року (а.с. 187-188). У судовому засіданні представник позивача Кусий Є.О. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити з підстав, що викладені в ньому. Представник відповідача Кузьмінов Д.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що позивач неправомірно та без повідомлення відповідача змінив умови нарахування відсотків за користування простроченим кредитом. Також зазначає, що припинення строку кредитування в даному випадку є 27.11.2012 року, та нараховані проценти з 28.11.2012 року по 31.08.2017 року є неправомірними. Відповідач не довів, що підписуючи анкету-заяву від 19.01.2011 року відповідач погодився з тим, що заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банка (в наданій до позову редакції) складають Договір про надання банківських послуг. Крім того, представником відповідача зроблена заява про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки позивач звернувся до суду 06.12.2017 року, тобто зі спливом більше ніж три роки від дня коли йому стало відомо про порушення умов Договору відповідачем. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши надані письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до долученої до матеріалів справи копії анкети-заяви від 19.01.2011 року, відповідач [PERSON] приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК». У цій копії анкети-заяви зазначено, що відповідач висловив намір отримати платіжну картку «Кредитка «Універсальна» із кредитним лімітом 2 000 грн. (а.с. 5). Позивач вказує, що [PERSON] зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом систематично належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.08.2017 року утворилась заборгованість в загальній сумі 76174,97 грн., яка складається з: 2558,43 грн. - тіло кредиту, 64925,23 - відсотки за користування кредитом, 4587,74 грн. - пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пп. 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3603,57 грн. - штраф (процентна складова). На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 31.08.2017 року (а.с. 3-4). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У копії анкети-заяви позичальника від 19.01.2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій копії анкети-заяви відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивачем до позовної заяви долучено витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна GOLD» (а.с. 100-115). Проте, у позовній заяві, а також у інших документах, наданих позивачем в обґрунтування позову, не зазначено, на яких саме умовах з вищенаведених було надано кредитну картку відповідачу [PERSON] Позивач до позовної заяви долучив актуальні станом на час звернення до суду Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що розміщені на його офіційному сайті. Так, відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з пп. 2.1.1.5.6, 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку клієнт зобов`язаний виконати зобов`язання з повернення кредиту, у тому числі простроченого кредиту та овердрафту, оплати винагороди банку. Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. Порядок обчислення та сплати пені та штрафів передбачено пп. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Крім того, відповідно до наданої позивачем довідки від 17.12.2018 року відповідач [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 19.01.2011 року отримав картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня 09.2014 року (а.с. 117). При цьому, розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий позивачем в обґрунтування розміру позовних вимог, не містить посилання на конкретну кредитну картку, що видавалась відповідачу та за якою утворилась спірна сума заборгованості. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.01.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у задоволені позову банку про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 64925,23 грн., пені та комісії у розмірі 4587,74 грн., а також штрафів відповідно до пп. 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3603,57 грн. - штраф (процентна складова) слід відмовити. Також суд звертає увагу, що розрахунок суми заборгованості станом на 31.08.2017 року, долучений до позовної заяви, складено за період з 19.01.2011 року по 31.08.2017 року. З наданої виписки по картрахунку відповідача випливає, що останній платіж відповідачем здійснено 05.11.2013 року, після цього 12.06.2014 року відбулося автоматичне списання банком з картки відповідача в рахунок погашення за наданим кредитом суми у розмірі 12,26 грн. (а.с. 4). З виписки вбачається, що самостійно відповідач після 05.11.2013 року ніяких платежів на погашення кредиту не здійснював, а лише відбувалося періодичне списання банком коштів на погашення кредиту. Крім того, як встановлено вище відповідач [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 19.01.2011 року отримав картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня вересня 2014 року (а.с. 117). До суду з позовними вимогами банк звернувся 06.12.2017 року. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Як встановлено судом оскільки відповідач жодних проплат після 05.11.2013 року не здійснював, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не звертався, таке списання банк зробив 12.06.2014 року за власною ініціативою, тому таке списання не може свідчити про визнання боржником боргу та переривання строку позовної давності. Крім того, строк дії картки виданої відповідачу визначений до останнього дня вересня 2014 року, після цього строку відповідач жодних дій направлених на погашення заборгованості за договором від 19.01.2011 року не вчиняв. Представником відповідача зроблена заява про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Враховуючи все вище викладене, суд вважає, що в даному випадку строк позовної давності належить відраховувати саме жовтня 2014 року. Та, враховуючи, що з позовом до суду банк звернувся лише 06.12.2017 року, то ним безумовно строк позовної давності, який становить три роки, був пропущений. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом у розмірі 2558 грн. 43 коп. слід залишити без задоволення. Таким чином, звернувшись до суду з позовом до відповідача про стягнення суми заборгованості за кредитом у розмірі 2558 грн. 43 коп., майже через три роки після невиконання відповідачем умов договору, банк пропустив встановлену законом позовну давність, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові в цій частині позовних вимог. Передбачених частиною п`ятою статті 267 ЦК України підстав для поновлення пропущеного строку не встановлено. Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] слід відмовити повністю. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed