Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним кредитного договору, покликаючись на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №KF45315 від 30.07.2007 року про надання кредиту в розмірі 8 140 доларів США на строк 5 років зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,99 % річних. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки на момент його укладення у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення. Просить суд визнати недійсним кредитний договір №KF45315 від 30.07.2007 року. Позивач у судове засідання не з'явився, подав заяву про проведення розгляду справи бех його участі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі (а.с.17). 10.08.2015 року надав письмові заперечення, зазначивши про те, що за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.10.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», як кредитодавцем, та [PERSON], як позичальником, укладено кредитний договір №KF45315, згідно з яким ВАТ «Електрон Банк» надав відповідачеві кредит в сумі 8 140 доларів США на строк 5 років зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,99 % річних (а.с.3-8). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет КМУ). Статті 47,49 Закону України „Про банки та банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Як вбачається з матеріалів справи Національний банк України видав ВАТ «Електрон Банк» банківську ліцензію №31 від 13.12.2001 року №25 та дозвіл №31-2 від 06.12.2002 року, на підставі якого банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (21-22). Таким чином, суд критично оцінює доводи позивача про відсутність у банку індивідуальної ліцензії, як на підставу визнання недійсним кредитного договору. За статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При укладенні оспорюваного договоро сторони передбачали у ньому, усі вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, зокрема умову про валюту кредитування, яка відповідно до п.1.1 Кредитного договору була надана у доларах США. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п.3.2 Кредитного договору №KF45315. Підставою для визнання договорів недійсними є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору. Судом встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Посилання позивача як на підставу визнання недійсним договору - відсутність банківської ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті суд оцінює критично, оскільки чинне законодавство України визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed