Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договору дарування в обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS], його дружина є власником ? частини даного будинку, власниками іншої частини є відповідачі, які у червні 2015 року уклали договір дарування на [PERSON], посвідченого нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В. з його подальшою державною реєстрацію прав та обтяжень. Позивач вважає договір та його державну реєстрацію незаконним та просить його скасувати, так як порушено його право власності в зв'язку з чим і звернувся до суду. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснив, що договір дарування та його державна реєстрація порушує його право власності, так як в державному реєстрі значиться його майно. Відповідачі в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, так як подарували своє майно. Третя особа, нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В. пояснила, що відповідачі подарували тільки своє майно і ніяким чином не порушили право власності позивача, а відомості в державний реєстр вносяться на весь об'єкт з зазначенням часток майна яке є подароване. Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України, Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 червня 2011 року, позивач є власником ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS], його дружина є також власником ? частини даного будинку, відповідачі - [PERSON] та [PERSON], є власниками 1/2 частини даного будинку. Позивачу та його дружині, встановлено рівне право у користуванні частиною земельної ділянки площею 1358 м2 , відповідачам встановлено рівне право у користуванні частиною земельної ділянки площею 558 м2 по [ADDRESS], земельну ділянку, площею 484 м2, залишено у спільному користуванні. Дане рішенням суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2011 року. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 жовтня 2011 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, з послідуючим внесенням змін до попереднього договору, на [PERSON], посвідченого нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В. з його державною реєстрацію прав та обтяжень за № 1-2152 від 10 червня 2015 р. на 46/100 частинами житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] та з подальшим формуванням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №38816621 від 10.06.2015 року. В рішенні про державну реєстрацію права власності вказані відомості про складові частини об'єкта нерухомого майна, на які було визнано право власності за [PERSON]. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків тих, що пов'язані з його недійсністю, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав. Відповідно коментаря п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику в справах про визнання правочинів не дійсними» зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Обов'язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв'язку в його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно коментаря п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику в справах про визнання правочинів не дійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Судом також встановлено, що відповідачі на час укладання договору дарування з послідуючими змінами відповідачам належало 46/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS]. В цілому об'єкт нерухомого майна, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.01.2013 року, складається з : житлового будинку А-2, А1-2, загальна площа 220,8 кв.м., житлова площа 88,0 кв.м., вбиральна -Б, літня кухня-В, сарай -В1, навіс - в, навіс - в1, погріб вхідний - в2, колодязь - №1, ворота з хвірткою - №3, вигріб -2, огорожа - №4, свердловина №5, житловий будинок готовністю 38% - Г1. Відповідно до статті 4 Закону Закон № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Відповідно до частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно абз. 2 частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. За даних обставин, враховуючи, що відповідачі, відповідно вимогам ч. 1 ст. 319 ЦК України розпорядилися своїм майном, яке належить їм на праві власності, а саме подарували останнє і ніяким чином даний правочин не вплинув на право власності позивача, тому суд вважає, що позивач не довів про порушення його прав зі сторони відповідачів, тому за даних підстав позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними в судовому засіданні та задоволенню не підлягають. Суд вважає за необхідне зазначити, що державний нотаріус Замулко Л.В., діючи в даній ситуації, як державний реєстратор при здійсненні реєстраційних дій має діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі використовуючи надані йому повноваження у чіткій відповідності з вимогами законів, не допускаючи порушення прав юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.. На підставі вкладеного,

Outcome: dismissed