Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду в інтересах неповнолітньої [PERSON] із даним позовом, у якому просить визнати договір дарування від 04.02.2016 року ? частини квартири [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком Сергієм Павловичем за № 470, недійсним; крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні позов не визнали, вказавши на те, що форма і порядок укладення спірного договору відповідають вимогам цивільного законодавства; крім того його зміст і правові наслідки ніяким чином не порушують цивільних прав дочки сторін - малолітньої [PERSON]. Третя особа, приватний нотаріус КМНО Ковальчук Сергій Павловича у судове засідання не з'явився. Орган опіки та піклування Святошинської РДА в місті Києві у судове засідання не з'явився, просив слухати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи із такого. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 04 лютого 2016 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір дарування ? частки квартири [ADDRESS]. Підставою для подачі позову стало те, що на думку [PERSON], [PERSON] відчужив частину квартири без дозволу органу опіки, порушивши при цьому інтереси дитини, неповнолітньої [PERSON]. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно ст. 719 ЦК України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] і [PERSON]. За змістом листа Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації з 01.01.2015 року по 16.06.2016 року органом опіки та піклування дозвіл на здійснення правочину договору дарування квартири [ADDRESS] між не надавався. Водночас, при вирішення даного спору суд враховує те, що при укладенні договору дарування нотаріусом та сторонами оспорюваних угод були дотримані всі вимоги закону та зазначених вище нормативно-правових актів. Суд не може взяти до уваги доводи позивача про те, що укладенням цих договорів були порушені права неповнолітньої [PERSON], оскільки обсяг її правомочностей, як співвласника квартири за наслідками оспорюваного договору не змінювався. Частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У даному випадку відповідач [PERSON], як власник ? частини квартири, мав право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі, подарувати її своїй матері - [PERSON]. При цьому суд враховує те, що у даному разі дитина, як співвласник квартири зберегла право на користування усією її площею. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2940цс15, норма ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту безпритульних дітей», яка передбачає необхідність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей; відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків, є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. У даному разі за наслідками укладення сторонами оспорюваного договору дарування, майнових прав дитини чи її законних інтересів порушено не було. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, з огляду на те, що його доводи суперечать фактичним обставинам справи і не ґрунтуються на приписах норм матеріального права.

Outcome: dismissed