Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Публічне Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» назву якого було змінено на Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.05.2007 року в розмірі 45762 грн. 96 коп., оскільки остання не виконує зобов'язань за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач уклав договір №б/н від 24.05.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 3400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості, тому позивач змушений звернутись до суду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Клопотань про слухання справи за відсутності від сторін не надходило, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 24 травня 2007 року [PERSON] підписала заяву б/н від 24.05.2007 року, згідно якої отримала кредитну картку «Універсальна». Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При цьому сторони керувались ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається із заяви позичальника №NKXRRX0943044B Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 895,85 грн. на строк з 24.05.2007 р. по 24.03.2008 р. включно, з умовами оплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 16,13 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 116,85 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотки, винагороди комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам. На виконання умов договору відповідачу 24.05.2007 року надано кредитну картку № [NUMBER]. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом 30.04.2018 року, згідно розрахунку позивача, утворилася заборгованість у розмірі 45762,96 грн., що складається із: заборгованості по кредиту - 3103,13 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 36902,45 грн., заборгованість за пенею - 3102,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) - 2155,38 грн. Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Відповідно до пунктів 3.1.1 та 3.1.3 Правил користування платіжною карткою карта дійсна до останнього календарного дня вказаного в картці місяця і по закінченню строку дії картки банк продовжує строк дії картки шляхом надання клієнту картки з новим строком дії, якщо від клієнта не надійшла письмова заява про закриття карткового рахунку. Згідно з пунктом 5.4 правил користування платіжною карткою строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month). Відповідно пп. 3.2, 3.3. Умов клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п. 6.5 Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Згідно з п. 6.6 Умов у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу Банку клієнт повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту у тому числі простроченого кредиту та овердрафту, оплатити винагороду банку. Відповідно до п.8.6 Умов при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до ч. ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 30.04.2018 року складає 45762,96 грн., що складається із: заборгованості по кредиту - 3103,13 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 36902,45 грн., заборгованість за пенею - 3102,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) - 2155,38 грн. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, суд не у повній мірі погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості по процентам за користування кредитом та зазначає наступне. Строк дії кредитної картки [NUMBER] закінчився 05/09, доказів на видачу іншої кредитної картки позивачем не надано. Таким чином, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування тобто з 01.06.2009 року. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18. Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, заявлених стороною відповідача, то необхідно зазначити наступне. Заперечуючи проти позову, [PERSON] зазначала, про те, що з 2009 року особисто не вчиняла ніяких дій щодо добровільної сплати ПАТ КБ «Приватбак» будь-яких коштів. Натомість, працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» було незаконно списано грошові кошти. Договір про збільшення позовної давності, по кредитному договору № б/н від 24.05.2007 року не укладала. Вважає, що АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з указаним позовом лише травні 2018 року, пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Крім того, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, суд приходить до висновку про те, що Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позову давність (50 років) не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідно письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Разом з цим, за змістом частини першої статті 264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення особою саме дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, зокрема, надіслання позивачу певного листа, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості. Судом встановлено, що пунктом 4.6 передбачено, що Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум які підлягають сплаті Банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам. Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості по договору. Відповідно до умов договору строк договору закінчився 24 березня 2008 року, а тому, ураховуючи вказані вище умови договору та положення статті 264 ЦК України, суд вважає, що самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів після спливу строку дії кредитного договору з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача про визнання нею свого боргу і відповідно не може бути підставою для переривання позовної давності. У пунктах 91-93 Постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною пятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Разом з цим, суд критично ставиться до наданої стороною позивача анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 24.05.2007 року, оскільки остання є держателем платіжної картки № [NUMBER], на яку було встановлено кредитний ліміт та строк дії якої закінчився 24 березня 2008 року, докази видачі інших карток матеріали справи не містять. З цим позовом АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду 22 травня 2018 року, поза межами встановленого законом строку, а відтак, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed