Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач 13 листопада 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що ? частина домоволодіння № 52 по вул. Упорний тупік в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого 25 грудня 1997 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] Інша ? частина вказаного домоволодіння належить на праві власності [PERSON]. Згідно довідки про склад сім`ї у домоволодінні зареєстровано місце проживання [PERSON]\~ та [PERSON]. Однак останній у спірному домоволодінні не проживає та його реєстрація у ньому порушує право позивача як власника. Позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю ? частиною домоволодіння № 52 по вул. Упорний тупік в м. Дніпропетровську, що є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. Від позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та не заперечував про розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Від третіх осіб надійшли письмові заяви з проханням слухати справу у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що ? частина домоволодіння № 52 по вул. Упорний тупік в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого 25 грудня 1997 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON](а.с.6). В домоволодінні № 52 по вул. Упорний тупік в м. Дніпропетровську зареєстровано місце проживання: [PERSON]\~та [PERSON](а.с.22). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України) ) (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення не заявлялись, хоча суд розяснював про право уточнити позовні вимоги, підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації не має. У той же час судом безспірно встановлено, що реєстрація відповідача в спірному домоволодінні створює незручності його власнику та тягне для нього негативні наслідки (оплата обов'язкових платежів, неможливість користуватися та розпоряджатися власністю на власний розсуд та інше). Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed