Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], яка належить позивачеві на праві приватної власності відповідно до договору довічного утримання. Відповідно до довідки про склад сім'ї від 12.06.2018 р. № 05-21/3442 у даній квартирі зареєстровано двоє людей, а саме: [PERSON] та відповідач [PERSON] З 2015 року по даний час відповідач не проживає та взагалі не з'являється за вищевказаною адресою, не несе відповідальності по догляду за своєю матір'ю [PERSON], яка є похилого віку та за станом свого здоров'я не в змозі опікати себе сама. Фактичне місце проживання відповідача невідоме, тому за бажанням [PERSON] був укладений договір довічного утримання. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює перешкоди позивачу у користуванні майном, позивач вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, реєстрація відповідача створює перешкоди в отриманні соціальних житлових пільг. У зв'язку із вищевикладеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку у цій квартирі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином - оголошенням на офіційному веб-сайті Судова влада. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її син - відповідач по справі з 2015 року у даній квартирі не проживає, місце його проживання не відоме. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає у будинку № [ADDRESS], відповідач [PERSON] з 2015 року не проживає у квартирі [ADDRESS], з 2015 року за вказаним місцем проживання не з'являвся. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. від 17.05.2016 року, реєстраційний № 1907 та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.05.2016 року (а. с. 23-28). Згідно довідки МКП «ЖЕК № 7» від 12.06.2018 року № 05-21/3442 у кватирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] р. н. та [PERSON], [INFO] р. н. (а. с. 28). Судом встановлено, що згідно акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 20.05.2018 р., складеного та підписаного сусідами: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 31.08.2012 року і по теперішній час не проживає. Підписи посвідчені майстром МКП «ЖЕК№ 7» [PERSON] (а. с. 30). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає у квартирі з 2015 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] чинить перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а такий строк встановлюється ст. 71 ЖК УРСР та складає 6 місяців відсутності в житловому приміщенні без поважних причин, провадиться в судовому порядку. Поважні причини відсутності відповідача [PERSON] які перелічені в ст. 71 ЖК України, відсутні. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником квартири [ADDRESS] у м. Вінниці є позивач [PERSON], тоді як відповідач зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак жилим приміщенням не користується з 2015 року. З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у м. Вінниці, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню. Щодо задоволення позову в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то суд вважає, що в цій частині позову слід відмовити з наступних підстав. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За клопотанням позивача судові витрати підлягають залишенню заним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed