Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат та відсотків за користування ними.В обґрунтування позову зазначає, що 27 червня 2018 року між ним та [PERSON] досягнуто згоди щодо передання в користування на правах оренди належної останній на праві власності земельної ділянки з кадастровим номером 6822181300:03:012:0010. Цього ж дня на прохання відповідача ним проведено виплати за користування в майбутньому земельною ділянкою в сумі 32 000 грн, про що складено відповідну розписку про отримання коштів.Позивач посилається на те, що земельну ділянку у користування (оренду) відповідач йому не передала, а згідно з відомостями з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка перебуває в довготривалому користуванні третіх осіб. [PERSON] зазначає, що відповідач безпідставно набула кошти за користування належною їй земельною ділянкою, при цьому таку земельну ділянку у користування йому не передала та передання земельної ділянки наразі не вбачається за можливе. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 32 000 грн, інфляційні втрати у сумі 4771 грн 20 коп, 3 % річних у розмірі 2501 грн 26 коп, а також судові витрати. Під час підготовчого провадження представник відповідача[PERSON] адвокат Чернов В. В. подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому проти задоволення позову заперечив з посиланням на те, що позов побудований на неіснуючих обставинах, оскільки вказані у позові грошові кошти [PERSON] одержала від Приватного підприємства «СП-Агросвіт» (далі - ПП «СП-Агросвіт»), від імені якого на той час діяв [PERSON] , в якості орендної плати за користування належною відповідачу земельною ділянкою зазначеним підприємством. Представник третьої особи ПП «СП-Агросвіт» Смітс Ван Оуен Йонкір Дірк Ян Теодор подав до суду письмові пояснення щодо позову, у якому проти задоволення позову заперечив. Вказав, що зазначені у позовній заяві [PERSON] грошові кошти [PERSON] одержала від ПП «СП-Агросвіт» в якості орендної плати за користування належною відповідачу земельною ділянкою зазначеним підприємством. Станом на 27 червня 2018 року директором ПП «СП-Агросвіт» був [PERSON] , який і виплатив [PERSON] кошти в сумі 32 000 на її прохання. Ухвалою судді Трасковського С. Л. від 15 лютого 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Під час підготовчого провадження судом вчинено наступні процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року за клопотанням позивача призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою суду від 30 березня 2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ПП «СП-Агросвіт». Ухвалою суду від 18 травня 2021 року частково задоволено клопотання представника позивача адвоката Каруна В. П. про витребування доказів. Ухвалою судді від 29 вересня 2021 року прийнято дану справу до провадження судді Столковського В. І. Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Карун В. П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним, явку свого повноважного представника у судове засідання не забезпечила, про причини неприбуття суд не повідомила. Представник третьої особи ПП «СП-Агросвіт» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив. Відтак, з огляду на положення ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи по суті за відсутності вказаних учасників справи та їх представників. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши позиції відповідача, її представника та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 1,72 га з кадастровим номером 6822181300:03:012:0010, яка розташована на території Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського товариства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 311516. 27 червня 2018 року [PERSON] написано розписку, зі змісту якої вбачається, що вона отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 32 000 грн за оренду належної їй земельної ділянки (паю) площею 1,72 га, яка розташована на території Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. Претензій щодо оплати та строків не має. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року за клопотанням позивача призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу з метою встановлення, чи виконано рукописний текст та підпис у вищевказаній розписці [PERSON] , чи іншою особою. Відповідно до повідомлення завідувача Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23 вересня 2021 року № 1615-1617/21-26 експертиза не була виконана у зв`язку з ненаданням вільних зразків підпису та почерку [PERSON] та ненадходженням оплати вартості експертизи. Разом з тим, у своїх письмових поясненнях від 30 березня 2021 року відповідач [PERSON] вказала, що нею не заперечується факт написання вищевказаної розписки. У ч. 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки відповідач визнала, що вона власноручно написала розписку від 27 червня 2018 року, а у суду відсутній сумнів щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання відповідачем, вказана обставина на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відтак, судом було продовжено розгляд даної справи без проведення судової почеркознавчої експертизи. На підставі викладеного, з огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, враховуючи визнання відповідачем відповідної обставини, суд вважає встановленим те, що розписка від 27 червня 2018 року написана [PERSON] власноручно. Судом також встановлено, що земельна ділянка в користування позивача передана не була, договір оренди в установленому законом порядку між сторонами укладений не був. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 241814637 від 26 січня 2021 року земельна ділянка площею 1,7248 га з кадастровим номером 6822181300:03:012:0010 на підставі договору оренди землі б/н від 17 січня 2020 року передана у користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Фармгейт Україна» в строк до 17 січня 2027 року. Крім того, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належна відповідачу земельна ділянка раніше перебувала в оренді ПП «СП-Агросвіт» за договором оренди землі б/н від 10 вересня 2010 року, який було розірвано 16 січня 2020 року згідно договору про розірвання договору оренди. Вказане також підтверджується долученою до відзиву представника відповідача адвоката Чернова В. В. копією договору оренди землі від 10 вересня 2010 року, укладеного між [PERSON] та ПП «СП-Агросвіт» щодо земельної ділянки площею 1,72 га з кадастровим номером 6822181300:03:012:0010 строком на 10 років. 16 січня 2020 року [PERSON] направлено [PERSON] досудову вимогу про повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 32 000 грн, інфляційних втрат у розмірі 3024 грн 00 коп та 3 % річних у розмірі 1496 грн 43 коп протягом трьох днів з дати отримання вимоги із зазначенням розрахункового рахунку, на який слід провести перерахунок коштів. Вказана вимога була одержана відповідачем 21 січня 2020 року та залишена нею без виконання. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18). Як встановлено судом, відповідачем [PERSON] визнано факт власноручного написання зазначеної розписки та одержання грошових коштів у сумі 32 000 грн. Разом з тим, доводи представника відповідача з приводу того, що [PERSON] одержала зазначені у розписці кошти від [PERSON] як представника ПП «СП-Агросвіт» не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1). У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно приписів ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Отже, відповідач повинна спростувати належними доказами твердження позивача про отримання нею грошових коштів саме від [PERSON] , а не від третьої особи. Судом враховується, що у вищевказаній розписці вказано про одержання [PERSON] коштів у сумі 32 000 грн від [PERSON] . Жодних даних про участь останнього в даних правовідносинах від імені ПП «СП-Агросвіт» розписка не містить. Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту виплати саме ПП «СП-Агросвіт» орендної плати [PERSON] у розмірі 32 000 у 2018 році ні відповідачем, ні третьою особою суду не надано. Більше того, ці доводи відповідача і третьої особи спростовуються повідомленням Головного управління ДПС у Хмельницькій області № 4502/5/22-01-24-01-05 від 07 червня 2021 року, з якого вбачається, що згідно наявної інформації з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України про суми виплачених доходів, ПП «СП-Агросвіт» було нараховано/виплачено [PERSON] наступні доходи: 2017 рік - нараховано 1686 грн 95 коп, виплачено в тій же сумі; 2018 рік - нараховано 4968 грн 94 коп, виплачено в тій же сумі; 2019 рік - нараховано 8074 грн 54 коп, виплачено 1574 грн 54 коп; 2020 рік - нараховано 0 грн 00 коп, виплачено 6500 грн. Зазначений доказ спростовує твердження представника відповідача щодо одержання [PERSON] коштів у сумі 32 000 грн 27 червня 2018 року від ПП «СП-Агросвіт», оскільки з наданої Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області інформації вбачається факт виплати вказаним підприємством відповідачу у 2008 році коштів лише у сумі 4968 грн 94 коп. Отже, відповідачем [PERSON] не спростовані належним чином викладені у розписці обставини, а також недійсною у встановленому законом порядку ця розписка не визнавалась, у розписці відсутнє зобов`язання відповідача повернути грошові кошти, також між сторонами не виникли правовідносини, які випливають з договору оренди земельної ділянки. Таким чином, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягають стягненню безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 32 000 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] інфляційних збитків у сумі 4771 грн 20 коп та трьох процентів річних у розмірі 2501 грн 26 коп, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 908/2552/17. Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Три відсотки річних за період з 27 червня 2018 року по 02 лютого 2021 року (період, зазначений у позовній заяві) становлять 2503 грн 89 коп, виходячи з наступного розрахунку: 3 % х 952 днів / 365 х 32 000 грн боргу). Разом з тим, згідно з позовом [PERSON] останній просить стягнути з відповідача три відсотки річних у розмірі 2501 грн 26 коп, а тому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних у сумі 2501 грн 26 коп. Втрати від інфляції за вищевказаний період складають 4771 грн 20 коп, виходячи з наступного розрахунку: у вказаному періоді перемножений за кожен місяць індекс інфляції становить: 99,3 % х 100,0 % х 101,9 % х 101,7 % х 101,4 % х 100,8 % х 101,0 % х 100,5 % х 100,9 % х 101,0 % х 100,7 % х 99,5 % х 99,4 % х 99,7 % х 100,7 % х 100,7 % х 100,1 % х 99,8 % х 100,2 % х 99,7 % х 100,8 % х 100,8 % х 100,3 % х 100,2 % х 99,4 % х 99,8 % х 100,5 % х 101,0 % х 101,3 % х 100,9 % = 114,91 % (індекс інфляції за січень 2021 року позивачем згідно поданого розрахунку не враховується). Відтак, 32 000 грн х 114,91 % = 36 771 грн 20 коп - безпідставно набуті грошові кошти з урахуванням інфляції. Тому сума інфляційних втрат за цей період становить 4771 грн 20 коп (36 771,20 грн - 32 000,00 грн). Таким чином, до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 32 000 грн, 3 % річних у сумі 2501 грн 26 коп, інфляційні втрати у розмірі 4771 грн 20 коп, а всього підлягає стягненню 39 272 грн 46 коп. Отже, враховуючи вищевказане, позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 908 грн відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved