Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 січня 2014р. відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] суму коштів у розмірі 60000 доларів США за продаж належної йому квартири [ADDRESS]. Відповідач гарантував позивачу, що договір купівлі-продажу буде посвідчений нотаріально протягом двох місяців з дня отримання коштів, проте ухиляється від його посвідчення в нотаріальному порядку. На підставі ст.ст. 220, 657 ЦК України позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між позивачем та відповідачем. Крім того, позивач просить визнати за ним право власності на вищевказану квартиру. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, а представник відповідача позовні вимоги визнав. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 15 січня 2014р. відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] суму коштів у розмірі 60000 доларів США за продаж належної йому квартири [ADDRESS]. Вищевказаний факт визнав представник відповідача визнав в судовому засіданні, а також він підтверджується розпискою відповідача. Суд вважає, що в даному випадку між сторонами не виникли зобов'язання, які виникають з договору купівлі-продажу. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із частиною 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Як роз'яснено у п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу предметом яких є нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Таким чином, фактично позивач має лише право на відшкодування збитків, які були завдані невиконаннями своїх зобов'язань зі сторони відповідача. На підставі викладеного, суд вважає, що відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним, а також визнання за позивачем права власності на квартиру, оскільки останні позовні вимоги є похідними від первісних.

Outcome: dismissed