Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «[PERSON] Аваль», та просить розірвати кредитний договір №014/0079/74/59797, укладений 13 липня 2006 року між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль». В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 13 липня 2006 року між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» був укладений кредитний договір №014/0079/74/59797, за яким банк надав йому грошові кошти у розмірі 115\~000, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 5 % річних, строком до 13 липня 2026 року. У забезпечення цього договору між позивачем та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» був укладений іпотечний договір від 13 липня 2006 року, за умовами якого Банку було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Позивач також зазначає, що до грудня місяця 2008 року він належним чином виконував свої зобовязання за кредитним договором. Проте, після погіршення економічної ситуації на фінансовому ринку України та стрімке зростання курсу долару США по відношенню до гривні, він втратив можливість сплачувати кошти за кредитним договором. 17 липня 2009 року [PERSON] за його згодою провів реструктуризацію боргу, внаслідок чого борг за кредитним договором зменшився на 7\~882, 69 дол. США. Також позивач зазначив, що 07 квітня 2015 року між ним та Банком було укладено договір про часткове прощення боргу за кредитним договором, у звязку з добровільною реалізацією предмета іпотеки - квартири [ADDRESS]. Однак, на даний час заборгованість за кредитним договором залишається у розмірі 430\~727, 80 дол. США, що втричі більше за суму кредитних коштів, яку отримав позивач внаслідок укладення договору. Тому, позивач вважає, що виконання кредитного договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін, а вказані зміни обставин щодо зростання курсу долару США обєктивно не залежали від його волі, що є підставою, на його думку, для розірвання кредитного договору на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК України. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив розглядати справу в заочному порядку. Представник ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «[PERSON] Аваль» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заперечення проти позовних вимог [PERSON], в яких зазначено, що на даний час заборгованість за кредитним договором позивачем перед Банком не погашена та складає 430\~727, 80 дол. США. Позивач з грудня місяця 2008 року не сплачував кредитної заборгованості, а реалізація предмета іпотеки змогла лише частково покрити борг [PERSON] Тому, представник Банку вважає вимоги позивача щодо розірвання кредитного договору безпідставними. Відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку представника відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 липня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» був укладений кредитний договір №014/0079/74/59797, за яким банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 115\~000, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 5 % річних, строком до 13 липня 2026 року. У забезпечення цього договору між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» був укладений іпотечний договір від 13 липня 2006 року, за умовами якого Банку було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором [PERSON] або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] належним чином виконав умови кредитного договору, надавши [PERSON] кредитні кошти у розмірі 115\~000, 00 дол. США. В свою чергу, позивач з грудня місяця 2008 року перестав сплачувати кошти за кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилась заборгованість, що не заперечував представник позивача в судовому засіданні. З метою врегулювання ситуації, з ініціативи позивальника Банком було здійснено реструктуризацію боргу, внаслідок чого заборгованість позивача зменшилась на 7\~882, 69 дол. США. На підставі п. п. 6.4, 6.5 кредитного договору 05 жовтня 2009 року [PERSON] направив на адресу позивача вимогу про дострокове виконання зобовязань за договором. В подальшому, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2010 року, що набрало чинності, з [PERSON] та поручителя [PERSON] в солідарному порядку було стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 168\~677, 00 дол. США. Також судом встановлено, що 07 квітня 2015 року між позивачем та Банком було укладено договір про часткове прощення боргу за кредитним договором, у звязку з добровільною реалізацією предмета іпотеки - квартири [ADDRESS]. Після укладення вказаного договору заборгованість позивача зменшилась до 122\~263, 41 дол. США. Проте, в подальшому [PERSON] не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно п. п. 15, 16 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21\~Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. У судовому засіданні доведено, що заборгованість за кредитним договором позивачем перед Банком не погашена, та на даний час складає 430\~727, 80 дол. США. Представник позивача в судовому засіданні не довів, що [PERSON] звертався до Банку за отриманням кредиту в національній валюті. Кредитні кошти в іноземній валюті були надані позивачу саме за його заявою. Тому, суд приходить до висновку, що позивач міг і повинен був на момент укладення кредитного договору в іноземній валюті передбачити, що в разі зміни курсу валюти, сума заборгованості зросте. Тому, вимоги позивача щодо розірвання кредитного договору є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: dismissed