Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог позивач вказала, що в 1995 році вона познайомилась з відповідачем [PERSON], через деякий час між ними виникли стійкі тривалі стосунки та почуття любові і починаючи з 1997 року вони почали проживати разом однією сім'єю у квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS], вести спільне господарство та спільний бюджет. Вони, також, вирішили організувати спільний сімейний бізнес, який полягав в торгівлі автозапчастинами оптом та в роздріб. Оскільки, [PERSON] мала неабиякий досвід у сфері торгівлі, раніше була директором магазину і досить гарно орієнтувалась в цій сфері діяльності, то основні питання по організації та діяльності даного бізнесу вона взяла на себе; організовувала поставку товару, займалась пошуком клієнтів, вивчала ринок, брала участь у реалізації товару, вирішувала інші пов'язані з цим видом діяльності питання. Спільний сімейний бізнес набрав досить широких обертів і став приносити їм стабільний, постійний дохід. Згодом, завдяки спільній праці, спільному сімейному бізнесу позивач з відповідачем вирішили придбати житловий будинок для спільного проживання. Так, 09.10.2006 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В., вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м. Вищевказаний будинок коштував 120 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 2006 рік становило 606000 грн. Вони здійснили перший внесок за будинок за спільні кошти в сумі 50 000 доларів США, а іншу суму коштів вирішили взяти в кредит, який потім також виплачували за спільні кошти. Житловий будинок і земельну ділянку було оформлено на [PERSON] 07.12.2007 року позивач з відповідачем зареєстрували шлюб, оскільки на той час разом з ними вже давно проживала неповнолітня донька відповідача [PERSON] і позивач активно займалась її вихованням та розвитком, відвідувала школу, гуртки, батьківські збори, постійно ходила з нею по лікарням та іншим державним закладам. Згодом, позивач з відповідачем вирішили розширити спільний сімейний бізнес і побудувати на території будинковолодіння магазин автозапчастин. Вони прийняли рішення продати належну позивачу квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS]. Після продажу зазначеної квартири частину коштів від продажу квартири вони потратили на погашення кредиту за будинок, частину відклали на будівництво магазину, а також отримали частину коштів від банку, збільшивши розмір раніше отриманого кредиту. Здійснили розподіл раніше придбаної ними земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] площею 900 кв.м на дві земельні ділянки площею 707 кв.м. для будівництва то обслуговування житлового будинку та площею 103 кв.м. для експлуатації та обслуговування магазину, змінивши при цьому цільове призначення останньої земельної ділянки та отримавши нові державні акти на право власності на земельні ділянки. За спільні кошти побудували магазин автозапчастин загальною площею 60,38 кв.м., корисною площею 41,40 кв.м., площа забудови 98.07. кв.м. на земельній ділянці площею 103 кв.м. розташованої в [ADDRESS]. На даний час будівництво повністю завершене і магазин прийнятий в експлуатацію, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту зареєстрованого інспекцією ДАБК у Полтавській області та затвердженого рішенням виконкому міської ради від 23.07.2008 року. Крім того, у 2013 році за спільні кошти подружжя придбали два автомобілі : TOYOTA RAV4, 2010 року випуску д.н.з [NUMBER], який на даний час перебуває у користуванні позивача, та MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску д.н.з. [NUMBER], який перебуває у користуванні відповідача. Однак, несподівано для позивача, за позовом чоловіка заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Проте, згоди щодо поділу вищевказаного майна, що набуте під час спільного проживання, не досягнуто між сторонами. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила: встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, починаючи з 1997 року по 07.12.2007 року. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] який складається в цілому з : житлового будинку цегляного загальною площею 121,1 кв.м, житловою площею 42.2 кв.м, гаражу та огорожі., земельну ділянку загальною площею 797 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] та земельну ділянку загальною площею 103 кв.м. яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення для експлуатації та обслуговування магазину, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином : визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Кагамлика,4; право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 797 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 103 кв.м, яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення для експлуатації та обслуговування магазину, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] який складається в цілому з : житлового будинку цегляного загальною площею 121,1 кв.м, житловою площею 42.2 кв.м, гаражу та огорожі; право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 797 кв.м, яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 103 кв.м. яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення для експлуатації та обслуговування магазину, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на магазин автозапчастин загальною площею 60,38 кв.м., корисною площею 41,40 кв.м., площа забудови 98.07. кв.м. який побудований на земельній ділянці площею 103 кв.м. та знаходиться за адресою [ADDRESS], визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частці вказаного магазину автозапчастин. Здійснити поділ спільних автомобілів подружжя, враховуючи перебування автомобілів у користуванні кожного, наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, об'єм двигуна 1987, д.н.з [NUMBER]; залишити за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску, об'єм двигуна 2143 д.н.з. [NUMBER]. Згідно уточнених позовних вимог, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на її користь 409400 гривень, як половину вартості автомобілів TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, об'єм двигуна 1987, д.н.з [NUMBER] та MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску, об'єм двигуна 2143 д.н.з. [NUMBER], що являються спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування цих вимог позивач вказала, що 09.03.2017 року дані автомобілі відчуженні відповідачем його доньці [PERSON], яка на даний час є їх власником. Згідно звітів оцінки вартості колісного транспортного засобу ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску, об'єм двигуна 2143 д.н.з. [NUMBER] складає 336900 гривень, а ринкова вартість автомобіля TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, об'єм двигуна 1987, д.н.з [NUMBER] складає 481900 гривень. Загальна вартість спірного майна складає 818800 гривень, а половина вартості складає 409400 гривень. Крім того, третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання об'єктом права спільної сумісної власності. В обґрунтування вимог [PERSON] вказала, що 28.01.1989 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. 11.04.1995 року шлюб між подружжям було розірвано, однак вони заради інтересів спільної доньки продовжували проживати як чоловік і жінка та вести спільне господарство. Відповідач [PERSON] дійсно якийсь час проживала у квартирі [PERSON] [ADDRESS], але як квартирант та іноді залучалася на платній основі для виконання робіт по господарству. У жовтні 2006 року позивач з відповідачем [PERSON] разом придбали житловий будинок , що знаходиться в м.Полтава по вул.Кагамлика.4, розміщений на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м, право власності було оформлено на відповідача. Вони ще продовжили проживати спільно до грудня 2006 року , а потім кожен почав жити окремим життям. У липні 2017 року позивач довідалась про те, що її права на спільну власність порушені. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з квітня 1995 року по грудень 2006 року; визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], а саме: житловий будинок та земельна ділянка, загальною площею 900 кв.м, які були набуті в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 16.03.2017 року було відкрито провадження по справі за первісним позовом та справа призначена до судового розгляду (т.1 а.с.184). Ухвалою суду від 16.03.2017 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на спірне майно (т.1 а.с.185). Ухвалами суду від 21.07.2017 року за заявою представника позивача витребувані письмові відомості з Територіального сервісного центру в Полтавській області та ДПІ у м.Полтаві ГУ ДФС в Полтавській області (т.2 а.с.107, 108). Відповідач та його представник надали до суду заперечення на позов [PERSON] (т.3 а.с.5-10), в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідач вказав, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, який здійснює діяльність у сфері торгівлі автозапчастинами, дозволи на будівництво магазину стосуються його діяльності, а не спільного доходу подружжя, саме наслідком такої підприємницької діяльності стало незавершене будівництво магазину автозапчастин за адресою: [ADDRESS]. Житловий будинок та земельна ділянка, яка потім була розподілена на дві, що розташовані за адресою: [ADDRESS], придбані [PERSON] поза шлюбом з [PERSON] за особисті та частково за кредитні кошти. На сплату кредиту відповідач взяв позику в сумі 50000 доларів США. Позивач не довела свою трудову участь у створенні відповідних коштів, із позову не вбачається факт наявності у позивача доходів. Зазначені [PERSON] кошти від продажу її квартири, були нею фактично використані на придбання житлового будинку в с.Писарівщина Диканського району. Фактично із [PERSON] вони ніколи не були однією сім'єю, а шлюб він зареєстрував з позивачем для допомоги в догляді за дочкою та по господарству. Позивач брала кредити, розраховуючи лише на свою пенсію у розмірі 1200 гривень; ні в бізнесі, ні в будівництві вона ніякої участі не приймала. Комунальні послуги за будинок, магазин відповідач оплачував самостійно. Ухвалою суду від 15.11.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про об'єднання цивільної справи [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ майна подружжя з даною цивільною справою (т.3 а.с.145). Ухвалою суду від 28.11.2017 року об'єднано вимоги за позовом третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] в одне провадження з первісним позовом (т.3 а.с.153). Представником відповідача [PERSON] надані заперечення щодо належності доказів позивача (т.3 а.с.175-176), в яких вказано, зокрема, на те, що обстеження автомобілів та нерухомості проводилося без огляду експертом приміщень і транспортних засобів; вартість земельної ділянки включена у ціну позову двічі, тому експертні оцінки майна є неналежними доказами. Ухвалою суду від 12.01.2018 року провадження у справі зупинено до вирішення питання щодо відводу головуючого судді у справі, заявленого відповідачем [PERSON] (т.3 а.с.180). Ухвалою суду від 15.01.2018 року поновлено провадження по справі (т.3 а.с.188). Згідно поданого представником [PERSON] відзиву (т.3 а.с.228-229) у задоволенні позову [PERSON] просить відмовити за безпідставністю. Відповідно відзиву [PERSON] на позовну заяву [PERSON], третя особа, яка заявила самостійні вимоги, просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову, оскільки позивач немає ніякого відношення до майна, яке нажито [PERSON] та [PERSON] (т.4 а.с.26-27). У відповіді на відзив (т.4 а.с.40-42) [PERSON] вказала на те, що на даний час будівництво магазину повністю завершене і магазин прийнятий в експлуатацію, що підтверджується актом, затвердженим рішенням виконкому міської ради від 23.07.2008 року, та показами свідка [PERSON] Твердження сторони відповідача про побудову магазину за рахунок кредитних коштів та коштів позичених у [PERSON] не відповідає дійсності. Для поділу транспортних засобів має значення саме реальна ринкова вартість автомобілів, а не ціна транспортного засобу, визначена за домовленістю сторін в договорах купівлі-продажу цих автомобілів. Ухвалою суду від 16.08.2018 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] у задоволенні клопотання в порядку ст.49 ЦПК України про залишення позову [PERSON] без розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила, з врахуванням уточнених вимог задовольнити повністю. Додатково пояснила, що вона не пам'ятає доходи від ПП «Бондус-сервіс». Просила відмовити у задоволенні позову третій особі, оскільки вона неправду каже. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Вказав, що акту вводу в експлуатацію будинку немає. Просив відмовити у задоволенні позову третій особі, бо немає доказів, з відповідачем протиріччя, бо він каже, що самостійно купив будинок. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Зазначив, що відповідач здійснював підприємницьку діяльність, була спрощена форма оподаткування. Просив відмовити у задоволенні позову третій особі. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що з позивачкою не були ніколи однією сім'єю, позивач допомагала по господарству; кошти від проданої квартири [PERSON] не давала йому. Магазин відповідач побудував за власні зароблені та позичені кошти, будівлю магазину не введено в експлуатацію. Відповідач заперечує проти задоволення позову [PERSON] у повному обсязі, за ним треба визнати 70% власності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що звіт про оцінку будинку прострочений, оцінювач не бачив майна, зі слів позивача оцінка проведена. Позивач для відкриття пилорами продала свою квартиру та купила обладнання, станки. Половину вартості автомобілів відповідач не бажає сплачувати, бо позивач скоїла у нього крадіжку 450000 гривень. Не заперечувала проти задоволення позову третьої особи. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, - [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що позивач по первісному позову доглядала їх доньку на платній основі, бо батьки були зайняті роботою. Будинок з відповідачем вони разом придбали, який перший внесок вона не пам'ятає, разом взяли кредит, але скільки платили також не пам'ятає. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] 07.12.2007 року зареєстрували шлюб (т.1 а.с.11). Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 09.02.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.12-13). Згідно позову [PERSON], починаючи з 1997 року вона з відповідачем [PERSON] почали проживати разом однією сім'єю у квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS], вести спільне господарство та у них був спільний бюджет. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.10.2006 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м, який складається в цілому з : житлового будинку, цегляного, загальною площею 121,1 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м, зазначеного на плані літер А-2, гаража Б, огорожі №1-4, за 606000 гривень, які продавець одержала повністю від покупця під час оформлення цього договору (т.1 а. с.14-15 - договір купівлі-продажу, а.с.16,17 - витяг з Державного реєстру правочинів, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно). Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.18-19) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2006 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 900 кв.м по [ADDRESS] Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.20-21) [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006 року, рішення Полтавської міської ради від 14.08.2008 року є власником земельної ділянки площею 797 кв.м по [ADDRESS] Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.35-36) [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006 року, рішення Полтавської міської ради від 14.08.2008 року є власником земельної ділянки площею 103 кв.м по [ADDRESS] Позивач стверджує у позові, що вони з відповідачем з 1997 року по 07.12.2007 року проживали однією сім'єю, разом у 2006 році придбали житловий будинок, який розміщений на приватизованій земельній ділянці площею 900 кв.м. по [ADDRESS] Однак, дані про те, що [PERSON] чи інші особи, крім [PERSON], приймали участь у купівлі вказаного будинку з приватизованою земельною ділянкою в договорі купівлі-продажу відсутні. Допитані в суді як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що позивач [PERSON] не брала участі при вчиненні вказаного правочину; позивачка була найманим працівником у відповідача, жили в різних кімнатах, тоді як відповідач самостійно займався підприємницькою діяльністю. Свідок [PERSON] пояснив, що допомагав ввести в експлуатацію магазин, але не ввів. Суд вважає, що не підтверджують обставини, на які посилається позивач у своєму позові, надані нею письмові докази: копії договору купівлі-продажу житлового будинку та витягів за адресою [ADDRESS], державних актів на право власності на земельну ділянку, витягу з рішення Полтавської міськради від 23.07.2008 року, звітів про оцінку майна, оскільки в них відсутні дані, які б вказували на спільне проживання сторін та ведення ними спільного господарства та участь позивача у придбанні спірного майна. Також, спростованими відповідачем та безпідставними є вимоги про визнання за позивачем права спільної сумісної власності та поділ магазину автозапчастин, побудованого на земельній ділянці площею 103 кв.м, що знаходиться за адресою в м.Полтаві по вул.Кагамлика,4 та земельних ділянок, площею 797 кв.м і 103 кв.м, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.74 СК України, що застосовується із 01 січня 2004 року, при поділі майна між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). За змістом положень ст. 74 СК України у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами. Відповідно до ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Позивач просить встановити фат проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу , починаючи з 1997 року та визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок по [ADDRESS] придбаний за договором купівлі-продажу 09.10.2006 року. Свідки позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали фактично аналогічні покази про те, що з 1999 року позивач та відповідач жили як сім'я, вели спільне господарство, торгували запасними частинами, позивач займалася вихованням дочки відповідача, вони з ними свята проводили. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював на сторони з 2008 року, виконував будівельні роботи, з 2010 року працював продавцем у їх магазині, заробітну плату платила позивачка. Аналіз указаних вище норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Проте, наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов'язок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом належить позивачеві. Суд вважає, що [PERSON] не надала достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог, тому суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог. Наявні в матеріалах справи докази не підтверджують доводи [PERSON] щодо існування між нею та [PERSON] до 07.12.2007 року відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного будинку, земельної ділянки в інтересах сім'ї. Доводи позивача про вкладення у придбання та утримання спірного майна належних їй особистих коштів, в тому числі одержаних від продажу своєї власної квартири по договору купівлі-продажу від 28.08.2007 року, та набутих в результаті спільної праці з відповідачем, є необґрунтованими та безпідставними. Також, [PERSON] не надала жодного доказу особистої та майнової участі в отриманні [PERSON] кредитів в АКІБ «Укрсиббанку», пов'язаних з придбанням спірної нерухомості, поверненні цих кредитів. Позивач не надала жодного письмового доказу проведення спільних витрат, в тому числі на утримання спірного нерухомого майна, і придбання іншого майна в інтересах сім`ї, будівельних матеріалів, предметів побуту тощо. Вона не повідомила про спосіб формування сімейного бюджету, а також не надала доказів щодо джерел доходів позивача і відповідача, з яких формувався сімейний бюджет. Відповідач же заперечив наявність стосунків із позивачем, притаманних подружжю. Позивач не довела, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживали разом, між ними були стабільні відносини, спільний побут, домашнє господарство, сімейний бюджет. Суд також зазначає, що для визнання майна спільною сумісною власністю необхідно довести не лише факт спільного проживання, але і довести факт спільного придбання майна та наявності коштів у сторін, джерел їх походження. Жоден свідок позивача - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не підтвердив вказані обставини. Тоді як, відповідно до договору купівлі-продажу витягів з Державного реєстру правочинів, про реєстрацію права власності на нерухоме майно, державних актів про право власності на земельну ділянку, власником майна є відповідач по справі [PERSON]. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Оскільки, в судовому засіданні не встановлено, що нерухоме майно набуте позивачем у спільну сумісну власність в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти із відповідачем, суд вважає, що право позивача не порушене і захисту не підлягає. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту її проживання разом з [PERSON] однією сім'єю та ведення спільного господарства у період з 1997 року по день реєстрації шлюбу 07.12.2007 року, визнання нерухомого майна за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнання за нею права приватної власності на 1/2 частину цього майна та поділ його є недоведеними. Такими ж безпідставними є фактично похідні вимоги [PERSON] про визнання права власності на дві земельні ділянки площею 707 кв.м і 103 кв.м., отримані в результаті розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] площею 900 кв.м., власником якої в 2006 році став відповідач по справі без участі позивача. Щодо визнання права спільної сумісної власності та поділу магазину автозапчастин, загальною площею 60,38 кв.м, корисною площею 41,40 кв.м, площа забудови 98,07 кв.м на земельній ділянці площею 103 кв.м в [ADDRESS] суд приходить до наступного висновку. В матеріалах справи взагалі відсутні документальні дані про право власності на магазин автозапчастин по [ADDRESS] Статтею 3Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції яка діяла на 2008 рік, передбачено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст.4 вказаного Закону, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема: право власності на нерухоме майно. За змістом ч.2 та ч.3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди також регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Згідно п.1.5 та п.1.6 вказаного Тимчасового положення обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном. Реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти. Згідно з п.15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Згідно наданих позивачем ксерокопій документів, пов'язаних з будівництвом та введенням магазину в експлуатацію, будівництво магазину здійснювалось на замовлення ПП [PERSON] та на грошові кошти від здійснення ним підприємницької діяльності (т.3 а.с.233-2345 - довідка ДПІ у м.Полтаві ), проте право власності на цей нерухомий об'єкт не зареєстроване у встановленому законодавством порядку. Отже, вимоги [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на магазин автозапчастин, та його поділ є безпідставними, Тому, в задоволенні вказаних позовних вимог позивачу необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про поділ транспортних засобів, суд приходить до наступного висновку. Позивач вказала на те, що в період шлюбу подружжям було придбано у власність два автомобілі : TOYOTA RAV4, 2010 року випуску д.н.з [NUMBER], який на даний час перебуває у її користуванні, та MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI, 2012 року випуску д.н.з. [NUMBER], який перебуває у користуванні відповідача. Обидва транспортні засоби були зареєстровані за [PERSON] по 09.03.2017 року (т.2 а.с.122 - довідка Територіального сервісного центру №5341). Відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «Дисконт» (т.1 а.с.122-144) ринкова вартість автомобіля TOYOTA RAV4, 2010 року випуску д.н.з [NUMBER] складає 481900 гривень. Відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «Дисконт» (т.1 а.с.150-174) ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI, 2012 року випуску д.н.з. [NUMBER] складає 336900 гривень. Згідно звітів, у зв'язку з неможливістю доступу до об'єктів оцінки, огляд об'єктів не проводився. З договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 09.03.2017 року (т.3 а.с. 243, 244) вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купила автомобілі, купівлю-продаж транспортного засобу TOYOTA RAV4, 2010 року випуску д.н.з [NUMBER] вчинено за 301570,63 гривень, а транспортного засобу MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску д.н.з. [NUMBER] - за 105400 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог. Не заперечується, що між сторонами існує спір щодо поділу майна, придбаного під час перебування у шлюбі, який розірваний на час вирішення спору в суді. Як вже було встановлено, автомобілі, на які позивач просить визнати за собою право власності, відчужені відповідачем. Відповідач категорично заперечує як участь позивача у придбанні автомобілів, так і вартість їх, зазначену позивачем, і розмір компенсації нею заявлений. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 22-24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Наполягаючи на стягненні із відповідача половини вартості спірних автомобілів в розмірі 409400 гривень, [PERSON] не надала будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту реальну ринкову вартість автомобілів, яку вона вказала у своїй позовні заяві. Судом не приймається до уваги посилання позивачки на звіти про оцінку майна ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «Дисконт», відповідно до яких вартість автомобілів: TOYOTA RAV4, 2010 року випуску д.н.з [NUMBER] складає 481900 гривень, та MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI, 2012 року випуску д.н.з. [NUMBER] - 336900 гривень, так як такі висновки складено без огляду автомобілів, і суду не подано доказів щодо неможливості заявити клопотання в суді про проведення експертизи на спростування договорів купівлі-продажу від 09.03.2017 року про продаж вказаних автомобілів за 301570,63 гривень та 105400 гривень, тобто умов договорів купівлі-продажу. Статтею 3 та 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Отже, суд вважає, що надані позивачем звіти про оцінку майна не можуть визнаватись належними та допустимими доказами при розгляді справ щодо поділу спільного майна подружжя. З огляду на викладене, суд вважає відмовити в задоволенні позову в цій частині. Що стосується позовних вимог третьої особи [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі 6-2253цс15, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Обов'язок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом належить позивачу. Позивачем [PERSON] суду не було надано належних та допустимих документально підтверджених доказів спільного проживання з [PERSON] на час придбання спірного майна, того, що вони були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, та того, що майно придбане за їх спільні сумісні кошти або спільною працею. Крім того, покази свідків третьої особи [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], про те, що з 1990 року по 2006 рік [PERSON] та [PERSON] жили як одна родина, взяли кредит та купили будинок, не можна вважати належними, об'єктивними та допустимими доказами для встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю в період придбання спірного майна. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведення [PERSON] своїх позовних вимог та про відмову їй у позові. Питання про судовий збір суд вирішив відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи незадоволення всіх позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed