Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

03.11.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею як за спадкоємцем за заповітом та за законом після смерті батька [PERSON], померлого 28.01.2015 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: вул. Білгород-Дністровська, №204 в м. Ізмаїлі Одеської області, мотивуючи тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги визнає та проти їх задоволення не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно рішення виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів №722/18 від 10.08.1956р. [PERSON] відведено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового дому по вул.Пароходна, 130. 23.11.1956р. між виконкомом [PERSON] міської ради депутатів трудящих та [PERSON] було укладено договір про надання в постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового дома на праві приватної власності. Згідно витягу із рішення Виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів від 03.01.1991 року за № 7 [PERSON] затверджено акт прийому в експлуатацію на збудований будинок по вул. Б.-Дністровська, 204 (а.с. 14). Згідно вказаного акту приймання індивідуальних будівель домобудівництво за адресою вул. Б.-Дністровська, 204 розпочато у 1956р та закінчено у 1990р. 21.02.1991р. [PERSON] МБТІ надано висновок про реєстрацію дома (домоволодіння) на праві приватної власності за [PERSON]. Згідно виписки із рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 01.07.1997 року за № 549 [PERSON] передана земельна ділянка по вул. Б.-Дністровська, 204 в м. Ізмаїлі безоплатно у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 13). З даної виписки також вбачається, що вказаний житловий будинок по вул. Б.-Дністровська, 204 в м. Ізмаїлі раніше мав адресу вул.Параходна, 130). Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданий 17.10.1990 року [PERSON] БТІ, по вул. Білгород-Дністровська, 204 в м. Ізмаїлі знаходиться житловий будинок власником якого зареєстрований [PERSON] (а.с. 10-12). Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» від 08.12.2015 року за №1902 власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у м. Ізмаїлі по вул. Білгород-Дністровська, №204, є [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 398405 від 29.01.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 28.01.2015 року (а.с. 8). Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: вул. Білгород-Дністровська, 204 в м. Ізмаїлі Одеської області. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до заповіту, посвідченого 06.03.1990 року державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори [PERSON] заповів житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: вул. Білгород-Дністровська, 204 в м. Ізмаїлі Одеської області [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному (а.с. 9). Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) заповіт [PERSON] не змінювався та не скасовувався (а.с. 23). Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON], відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 174419 від 13.01.2009 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту [PERSON] міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] помер 12.01.2009 року (а.с. 7). За життя [PERSON] спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] юридично не оформив. Згідно свідоцтва про народження та свідоцтва про шлюбу, позивач являється дочкою померлого [PERSON] та дружиною померлого [PERSON] (а.с. 5,6). Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] спадщину прийняла фактично, оскільки була зареєстрована та проживала зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується копією будинкової книги, наявної у матеріалах справи. Письмовою відповіддю державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори № 2557/02-14 від 29.10.2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що оригінал правовстановлюючого документу (договір забудови, посвідчений [PERSON] державною нотаріальною конторою 23.11.1956 року за №5-2119), який би підтверджував право власності на вищевказаний житловий будинок за [PERSON], відсутній. Також, відсутні відомості про підставу пере нумерації будинку з № 130 на № 204. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Однак, як встановлено судом, та вбачається, зокрема, з наявної у матеріалах справи виписки із рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 01.07.1997 року за № 549, місце проживання померлого за адресою вул. Б.-Дністровська, 204 раніше мало адресу вул.Параходна, 130. Належність померлому зданого в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку померлому [PERSON] повністю підтверджується наявними матеріалами справи. Лише факт відсутності (втрати) оригіналу договору забудови, посвідчений [PERSON] державною нотаріальною конторою 23.11.1956 року за №5-2119 (договору про надання в постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового дома на праві приватної власності) не може бути підставою для відмови у визнанні права власності на спадкову масу. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved