Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

У грудні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинного будівництва. В обґрунтування позовних вимог зазначає, згідно із рішенням Васильківського міськрайонного суду від 11.04.2007р. у справі №2- 274/07, в порядку спадкування за законом йому належить 1/3 будинку [ADDRESS] та споруди, які знаходяться у загальному користуванні, в тому числі і сарай. За твердженням позивача, відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду від 01.04.2010р. в справі № 2-802/10 житловий будинок та господарські споруди розташовані на земельній ділянці, яка належить йому з Відповідачем на праві власності в рівних частинах. На даний час Відповідач самовільно здійснив будівництво нових приміщень поряд із старим сараєм. Будівництво нових приміщень було здійснено Відповідачем без його згоди та дозволу як співвласника будинку та земельної ділянки, в порушення засад добросусідства, передбачених ст. 103 ЗК України, без належного проекту та дозволу відповідних органів, з порушенням будівельних норм та правил,що підтверджується Листом №7/10-2696 від 21.06.12р. Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Київської області. У судовому засіданні [PERSON] підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи судом неодноразово повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволені позову, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2010 р. у справі №2-801/2010, визнано за позивачем в порядку спадкування право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] (кадастровий № 3221487101 01 028 0004), 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою (кадастровий № 3221487101 01 028 0002). Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1, 4 ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Під час розгляду справи Позивач пояснив, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2010 р. у справі №2-801/2010, яким визнано за позивачем в порядку спадкування право власності на частину земельних ділянок, позивачем не реалізовано, право власності не зареєстровано у встановленому законом порядку (ст.ст. 125, 126 ЗК України) і доказів того, що вказана частина земельної ділянки належить саме позивачу суду не надано. Відповідно, позивачем не надано суду доказів того, що збудований відповідачем об'єкт перебуває саме в межах тієї земельної ділянки про яку, йдеться в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2010 р. у справі №2-801/2010. Так, з матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що сторонами спору право спільної власності на земельну ділянку не оформлювалося та державний акт або інший документ, що посвідчує право, не отримувався. Інших доказів існування у позивача прав на спірну земельну ділянку суду не надано. В судовому засіданні судом поз'яснено позивачу положення ст. 10, 11 ЦПК України щодо призначення судової експертизи, і хоч позивачем подавалося таке клопотання через канцелярію суду, натомість в її задовленні судом відмовлено, оскільки питання не стосуються предмету спору, а за відсутності доказів, які б підтверджували наявність у позивача зареєстрованого права лвасності на земельну ділянку, вирішення вказаних питань не впливає на вирішення спору. Як вбачається з положень ст. 391 ЦК України, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його майнових прав. Поняття самочинного будівництва визначено положеннями ст. 376 ЦК України та постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно абзацу 1, 2 пункту 5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Отже, право спільної часткової власності у сторін справи не виникло, та позивачу спірна земельна ділянка не належить на праві спільної часткової власності, а тому на час вирішення спору у позивача відсутні цивільні права, які останній намагається захистити. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються, а матеріалами справи не підтверджується, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed