Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

09 вересня 2020 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеною позовною заявою до Чорноминської сільської ради Піщанського району Вінницької області, в якій просить суд визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] , вартістю 27684,00 грн., за набувальною давністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями її було передано на розгляд судді Гринишиній А.А. Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року у справі було відкрито провадження, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Близнюка В.В. про заміну відповідача, замінено первісного відповідача - Чорноминської сільську раду Піщанського району Вінницької області належним відповідачем - Піщанською селищною радою Тульчинського району Вінницької області. 17 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. 17 червня 2021 року позивач надала суду суду заяву про залучення додаткових доказів, якою просила долучити до справи показання свідків, які будуть відібрані в судовому засіданні, та письмовий доказ - погосподарську книгу будинку [ADDRESS] . Актом про втрату документів або перепідшивання справи, відсутність вкладень або порушень цілісності, пошкодження конверта ( паковання) від 17 червня 2021 року зафіксовано відсутність додатків, зазначених у заяві [PERSON] , про залучення додаткових доказів. 18 червня 2021 року позивач [PERSON] подала суду заяву про долучення додаткових доказів, до якої додала заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про згоду надати показання в якості свідка по справі, однак в судовому засіданні вказане клопотання про допит свідків не підтримала. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю з підстав, зазначених у позовні й заяві. Представника позивача адвокат Близнюк В.В. позовні вимоги також підтримав в повному обсязі, додатково подавши 30 серпня 2021 року клопотання про долучення доказу, а саме форму №1 погосподарського обліку (особовий рахунок [NUMBER] ), облікову карту об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки, вкладиш до облікової карти об`єкта погосподарського обліку, облікову карту об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки із вкладишем до облікової карти об`єкта погосподарського обліку, просив прийняти подані додатково докази судом до розгляду, пояснивши, що вказані докази ним подані не у встановлений законом строк з причин, які не залежали від волі позивача, та з тих підстав, що через реорганізацію сільських та селищних рад не зміг своєчасно отримати вказані докази у відповідача, додавши на підтвердження поважності причин пропуску часу на своєчасне подання доказів рішення сесії Піщанської селищної ради №56 від 24 грудня 2020 року. Представником позивача також надано суду Позицію на судових дебатах, де в письмовому вигляді наведено правові підстави, на думку представника, до задоволення позовних вимог [PERSON] . Представник відповідача, первісно Чорноминської сільської ради, а згодом Піщанської селищної ради, в судове засідання не з`явився, позовні вимоги визнав повністю, просив розглянути справу без участі представника відповідача. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що з серпня 2000 року позивач [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] ( нині Тульчинського району Вінницької області). У вказаному будинку позивач зареєструвала своє проживання 27 липня 2010 року за заявою голови двору [PERSON] від 13 липня 2010 року як співмешканка, що доводиться відомостями домової книги на а.с.42-50, паспортом [PERSON] на а.с.5,6, формою №1 погосподарського обліку (особовий рахунок [NUMBER] ), обліковою картою об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки, вкладишем до облікової карти об`єкта погосподарського обліку, обліковою картою об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки із вкладишем до облікової карти об`єкта погосподарського обліку. Як в позовній заяві, так і в судовому засіданні, позивач зазначає [PERSON] як свого цивільного чоловіка, який помер [INFO] ( свідоцтво про смерть серії [NUMBER] на а.с.7). Дід [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] ( свідоцтво про смерть серії [NUMBER] на а.с.10), дружина діда [PERSON] померла [INFO] ( свідоцтво про смерть серії [NUMBER] на а.с.11). За життя дід цивільного чоловіка позивачки [PERSON] залишив 23 листопада 1999 року заповіт, яким, на випадок своєї смерті, розпорядився належним йому жилим будинком з відповідними службовими будівлями в [ADDRESS] на користь [PERSON] . Як в позовній заяві, так і в судовому засіданні, позивач [PERSON] стверджує, що [PERSON] успадкував будинок за заповітом та водночас зазначає, що "номінальний власник", яким вважає спадкоємця [PERSON] , фактично спадщину на будинок після смерті діда прийняв, але сам також помер, спадщину вже після його смерті ніхто не прийняв, а спадкоємців не залишилось. Однак в судовому засіданні підтвердила суду, що під час спільного проживання з [PERSON] народила дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2008 року народження, які в документах погосподарського обліку також значаться як дочки голови двору [PERSON] , він записаний батьком дітей у свідоцтвах про народження зі слів матері, однак свідоцтва про народження цих дітей позивачем суду не надавались. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Чорноминської сільської ради 22 жовтня 2020 року на а.с.41, [PERSON] постійно фактично проживає в житловому будинку по [ADDRESS] , з 2004 року. В цьому будинку народилась її дочка - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . [PERSON] співмешкала з [PERSON] , 1973 року народження, який помер [INFO] , і вели спільне домашнє господарство. Громадянка [PERSON] утримує присадибну земельну ділянку, яка рахується за цим будинком. Своєчасно сплачує кошти за користування земельною ділянкою. Спадкоємців на цей будинок не виявлено і немає. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 318, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 344 ЦК України передбачено набуття права власності за набувальною давністю. Так у вказаній статті зазначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до роз`яснень , що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, настанов Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.9-11 постанови №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Судам слід мати на увазі, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. При вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачу необхідно відмовити в задоволенні його позову про визнання права власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України. Додатково суд наголошує на тому, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, тобто, як в даному випадку, позивач [PERSON] . Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, Про те, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна, зазначає у своїй постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18. Власником будинку був [PERSON] , що відомо було позивачці як на час вселення її до будинку, так і на час подання позову до суду, даний будинок він заповів онуку [PERSON] , дід та онук померли, у позивачки з покійним [PERSON] склалися фактичні шлюбні відносини, за час спільного проживання народилися діти, про те, хто зазначений у свідоцтвах про народження батьком дітей суду достеменно невідомо, адже про наявність дітей в позовній заяві позивач не зазначає, і тільки в судовому засіданні під час дослідження доказів, позивач на запитання суду пояснила, що мала зі спадкоємцем спільних дітей, однак він був громадянином Російської Федерації, тому, на її переконання, були складнощі в оформленні документів. Чинним Цивільним кодексом встановлена черговість спадкоємців та порядок спадкування на майно, Разом з тим, суд вважає, що фактичні дії позивача свідчать про існування правовідносин, які виплавають з договору найму житла, оскільки позивач тривалий час користується житлом, цим житлом користуються її неповнолітні діти, претензій з боку власника чи спадкоємців власника до неї з приводу проживання та користування будинком до теперішнього часу не заявлялось, тобто вона користується майном за волею та згодою власника. Отже, суд вважає, що позивач не довела обов`язкової підстави набуття права власності за набувальною давністю як добросовісність. Сам по собі факт відкритого та безперервного користування спірним будинком (проживання, технічне обслуговування, ремонт, оплата житлово-комунальних послуг) не є достатньою підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю. За життя [PERSON] від спірного належного йому майна не відмовлявся, спадщину фактично прийняв, а за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. У позивача чи інших членів сім`ї, можливо, виникли правовідносини зі спадкування спірного майна чи у відповідача наявні підстави до визнання спадщини відумерлою з відповідними правовими наслідками для цих правовідносин, однак суд, в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства ( ст.13 ЦПК) розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу судів на те (постанова від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 в тому числі), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Суд не приймає в даному випадку також і визнання позову відповідачем по справі, оскільки таке визнання позову суперечить вимогам ст. 206 ЦПК України, відповідно до якої позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Враховуючи складність даної справи, у відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України, беручи до уваги, що розгляд справи здійснювався в порядку загального позовного провадження, суд приходить до висновку, що складання повного рішення суду слід відкласти не більш як десять днів з дня закінчення розгляду справи з метою забезпечення процесуальних прав та інтересів учасників процесу, вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частину рішення в судовому засіданні 30 серпня 2021 року, в якому закінчився розгляд справи.

Outcome: dismissed