Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

28.01.2015 року позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що квартира за адресою: м. Дзержинськ, с. Новгородське, вул.. Воїнів-Інтернаціоналістів, 13/2 є власністю територіальної громади с. Новгородське м. Дзержинська і знаходиться на балансі ТОВ «Новгородський комбінат комунального господарства». Раніше в даному житловому приміщенні проживав [PERSON]. При проведенні перевірки даної квартири комісією було встановлено, що вказана квартира не займана відповідачем з 2005 року, обов'язки наймача і його родини, що впливають з договору найму державної квартири не виконуються. Відповідач станом на 01.05.2013 року має заборгованість по комунальним платежам в сумі 11660, 04 грн. За словами сусідів відповідач у 2005 році переїхав до своєї матері, місце проживання якої їм невідомо, квартира за призначенням не використовується, особисті речі в квартирі відсутні. Відповідно до рішення Дзержинського міського суду від 17.10.2013 року [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Дзержинськ, с. Новгородське, вул.. Воїнів-Інтернаціоналістів, 13/2. На підставі вказаного рішення суду відповідач був знятий з реєстраційного обліку 29.01.2014 року. Представник позивача до судового засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог, не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідач до судового засідання не з'явився з невідомих суду підстав, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає, що причини неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, не є поважними, в зв'язку з чим, зі згоди позивача у письмовій заяві, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] є власністю територіальної громади с. Новгородське м. Дзержинська Донецької області і знаходиться на балансі ТОВ «Новгородський комбінат комунального господарства». Відповідно до рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 17.10.2013 року [PERSON] був визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення відповідач був знятий з реєстраційного обліку 29.01.2014 року. З матеріалів справи вбачається, що на ім'я відповідача в ТОВ «Новгородський комбінат комунального господарства» був відкритий особовий рахунок № 402. Станом на 01.05.2013 року за вказаним рахунком є заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 11660, 04 грн. З доданих до матеріалів справи актів, складених комісією представників ТОВ «Новгородський комбінат комунального господарства» від 26.10.2012 року та від 10.05.2013 року вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2005 року, квартира закрита та зовні має задовільний стан. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. В заявлених позовних вимогах зазначається, що відповідач не виконує обов'язки наймача, що випливають з договору найму державної квартири за вищевказаною адресою, а також те, що відповідач використовує житлове приміщення не за призначенням. У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача, або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Використання житлового приміщення не за призначенням - це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо. Позивачем не надано доказів того, що відповідач використовує житлове приміщення не за призначенням, хоча відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України це є його обов'язком. Посилання позивача на те, що відповідач не вносить квартирної плати та плати за комунальні послуги, не можуть бути підставою для виселення відповідача зі спірного житла. Крім того, до в матеріалів справи не доданий договір найму жилого приміщення, з якого би вбачались права та обов'язки сторін по справі. Частиною четвертою ст.59 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, ч.2 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.11976 року "Про судове рішення" /з наступним змінами /передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Виходячи з наведеного вище, обставин справи, встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог позивача щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави, передбачені ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з квартири. Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed