Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

26 липня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Білгород - Дністровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, просить суд: визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судові витрати покласти на відповідачів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні, яке належить їй на праві власності з 05.05.2010 року та по теперішній час зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] та її доньки [PERSON] . Проте, стверджує, що вказані особи не проживають у зазначеному будинку більше 8 років. Також зазначає, що у зв`язку з тим, що місця проживання відповідачів зареєстровано по теперішній час за вищевказаною адресою, які до того ж не являються членами її сім`ї, їй чиняться перешкоди у користуванні її власністю, а саме вищевказаним житловим приміщенням, оскільки вона через цю обставину зобов`язана надмірно сплачувати житлово-комунальні послуги, отримувати різного роду кореспонденцію та інші незручності, які виникають у зв`язку з тим, що відповідачі по теперішній час зареєстровані на даній житловій площі, проте не проживають в ній. Тому, посилаючись на норми права, що покликані на реалізацію захисту права власності, просить її позов задовольнити. 30 липня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду на 11 вересня 2019 рік об 09.20 годину. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.09.2019 року, залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Білгород - Дністровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області. 29 жовтня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. В судове засідання представник позивача адвокат Клименко С.Ю. надав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позов підтримує та просить суд його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в тому числі і через розміщення оголошення на сайті судової влади, причина неявки суду невідома. Третя особа - Білгород-Дністровська міська рада в судове засідання не з`явилась, від її представника надійшли письмові пояснення від 03.09.2019 року з проханням у задоволенні позовних вимог відмовити. Підставою для цього міська рада вбачає, що [PERSON] є неповнолітньою дитиною і має неповну цивільну дієздатність. Тому з метою недопущення порушення прав дитини, вважає, що позов [PERSON] заявлено необґрунтовано. Представник органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить заява представника позивача, суд ухвалою від 01 липня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Суд розглядає справу за відсутність сторін, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, відповідно до наданої заяви, пояснень, за наявними матеріалами у справі. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/5945/14-ц, виданого 21.08.2014 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 173622900 від 12.07.2019 року. /л.с. 9-11/ Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 22/05-65/1 від 19.06.2019 року, [PERSON] зареєстрована у належному їй на праві власності будинку з 16.09.2016 року по теперішній час. /л.с. 12/ Разом з тим, згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи № 22-05/615/3 та № 22-05/615/4 від 19.06.2019 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 05.05.2010 року по теперішній час. /л.с. 13/ Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] , [INFO] разом із її донькою [PERSON] , [INFO] зареєстровані у належному їй на праві власності житловому приміщенні, проте не проживають у ньому більше 8 років. У якості обґрунтування своїх вимог посилається на акт, складений КП «ЖЕО-1» від 21.06.2019 року, у якому зазначено, що власником буд [ADDRESS] є [PERSON] на підставі рішення суду від 21.08.2014 року, зареєстрована з 16.09.2016 року. Також за вказаною адресою зареєстровані: син власниці - [PERSON] , з 07.10.2015 року; наймачі колишнього власника: з 05.05.2010 року - [PERSON] , 1980 року народження та [PERSON] , 2003 року народження. Зі слів сусідів, [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з часу реєстрації, тобто з 05.05.2010 року. Позивач вказує, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує її право власності, зокрема вона змушена сплачувати надмірні комунальні послуги за відповідачів, отримувати різного роду кореспонденцію та терпіти інші незручності, а тому просить суд усунути перешкоди позивачу у розпорядженні його приватною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вищевикладені норми цивільного законодавства України можливо зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. А відтак у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, у даному випадку про позбавлення права користування житловим приміщенням. Правовий режим який регулює ці правовідносини системно входить до Глави 2 ЖК України і регулює порядок визнання наймача, або членів його сім`ї такими, що втратили право на користування жилим приміщенням внаслідок їх відсутності понад встановлені строки. За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги єдиним доказом відсутності відповідачів у належному їй житловому приміщенні посилається на акт, складений КП «ЖЕО-1» від 21.06.2019 року. Проте, вказаний акт датований 21.06.2019 року, в той же час позивач звернулась з позовом до суду 26.07.2019 року, тобто через місяць, тому доказів дійсної відсутності відповідача за адресою місця реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки, визначені терміном один рік, матеріали справи не містять, тобто відсутні належні та допустимі докази того, чи не переривався строк тимчасової відсутності [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Більш того, у актів, складеному «зі слів сусідів» вказано, що інформацію, викладену у ньому підтверджують сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проте за яких обставин та з яких джерел їм відома дана інформація не зазначено, так саме, як той факт, чи дійсно вказані особи є сусідами позивача, де вони мешкають не встановлено. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування Таким чином, суд ставиться критично до вказаного акту, складеного КП «ЖЕО-1» від 21.06.2019 року та не сприймає його як доказ, що дійсно підтверджує відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні понад встановлені строки без поважних причин. Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи неповнолітній вік відповідача [PERSON] , [INFO] , її місце реєстрації є місце проживання/реєстрації адреси проживання/ її матері. У постанові Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04.07.2018 року зазначається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Окрім того вказано, що доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій того, що малолітній [PERSON] ніколи не був, і не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). У Постанові Верховного суду України від 10 липня 2019 року, справа № 465/7083/13-ц, суд дійшов наступного висновку: «Задовольняючи позов ОСОБА 1 до ОСОБА 4 , ОСОБА 5 , ОСОБА 6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не надав належної оцінки тому, що неповнолітні ОСОБА 5, ІНФОРМАЦІЯ 1 та ОСОБА 6, ІНФОРМАЦІЯ 3 не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні ОСОБА 5, ОСОБА 6 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини». Також ВСУ вказав, що «Вирішуючи справу, суд першої інстанції не встановив обставин за яких ОСОБА 4 , ОСОБА 5 , ОСОБА 6 набули право користування спірною квартирою, не встановив чи є у них інше житло». Досліджуючи фактичні обставини справи, достовірно неможливо встановити підстави, за яких відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули права користування житловим будинком [ADDRESS] , більш того позивачем не надано жодного доказу наявності у відповідачів іншого житла. Таким чином, з врахуванням постанов ВСУ, наведених вище, суд погоджується з доводом Білгород-Дністровської міської ради, щодо не порушення прав неповнолітньої особи, в даному випадку відповідача [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Білгород - Дністровська міська рада, орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, тому заявлені необґрунтовано та є такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, вимоги щодо стягнення з відповідачів судових витрат також задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed