Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов обґрунтовано тим, що 14.06.2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 49.28/165/С-Н-06, відповідно до якого, Банк надав позичальнику кредит у розмірі 89370,00 доларів США. 14.06.2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 33/165/Н/З-06, відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язання за кредитним договором, вона передає в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким позивач набув прав нового кредитора у зобов`язанні з відповідачем. Свої договірні зобов`язання позичальник належним чином не виконувала у зв`язку з цим утворилась заборгованість, яка станом на 29.07.2015 року становить 1972471,23 грн. Відтак, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 972 471,23 грн. за кредитним договором, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання права власності на вказану квартиру. До початку судового засідання позивач подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач також свого права на участь у судовому засіданні не використав. До суду подав заяву, в якій проти задоволення позову заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 26.06.2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ВАТ «Кредитпромбанк» відступило свої права вимоги заборгованості за Кредитними договорами останньому. Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 49.28/165/С-Н-06. Відповідно до умов Кредитного договору ВАТ «Кредитпромбанк» надав [PERSON] кредит у сумі 89 370 дол. США, з процентною ставкою 10,66% річних - перемінна процентна ставка, 1,83% річних - фіксована процентна ставка за користування кредитом, на строк з 14.06.2006 року по 14.06.20126 року (Частина №1 договору), а остання зобов`язалася прийняти, належним чином використати та повернути ВАТ «Кредитпромбанк» кредит у повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені цим Договором. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 14.06.2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 33/165/Н/З-06, відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язання за кредитним договором, вона передає в іпотеку квартиру [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що позивачем на ім`я відповідачів було направлено досудову вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до Звіту про оцінку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , її вартість становить 1 127 945 грн. 00 коп. Як вбачається з рішення Подільського районного суду м. Києва від 02.03.2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] було задоволено та стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 883 908 грн. 19 коп. Рішення суду набрало законної сили. Спірні правовідносини, що виникли, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України. Згідно зі ст. 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено окремі види застави, зокрема, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Таким чином, стаття 39 Закону України «Про іпотеку» зобов`язує суд з`ясувати загальний розмір вимог банку та всі його складові, на покриття яких звертається стягнення на предмет іпотеки, здійснити опис предмета іпотеки та визначити його початкову вартість для реалізації на прилюдних торгах. Разом з тим, позивач просить суд визнати за ним право власності на предмет іпотеки. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18. А тому з врахуванням встановленого в судовому засіданні, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed