Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

У лютому 2013 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про визнання свого батька [PERSON] недієздатним, призначивши його опікуном останнього з тих підстав, що [PERSON] страждає психічними розладами з 2009 р., внаслідок чого не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними. На обґрунтування вказав, що [PERSON] перебуває на обліку у лікаря психіатра з квітня 2009 р. з діагнозом судинна деменція, за ним спостерігаються випадки неадекватної поведінки, а 12.02.2011 р., не усвідомлюючи значення своїх дій, він уклав шлюб із [PERSON] У судовому засіданні заявник та його представник вимоги заяви підтримали з підстав у ній викладених. Крім того заявили клопотання про призначення комісійної судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану [PERSON], здатності усвідомлювати ним значення своїх дій та керувати ними. Крім того, у якості підстав звернення до суду із цією заявою [PERSON] зазначив суду, що ще у 2009 р. його батько заколочував вікна у будинку, різав килими та шнури від побутової техніки, казав, що його хочуть вбити, у зв'язку із чим змушений був відвідати із ним лікаря-психіатра, яка приписала йому відповідні ліки. Після цього стан батька поліпшився. Стверджував, що шлюб [PERSON] із його батьком був укладений без згоди останнього, оскільки тому вже 80 років Також у якості прикладу неадекватної поведінки сина вказав на те, що його померлою матір'ю, дружиною [PERSON], за життя було складено заповіт, за умовами якого йому, як сину, було заповідано усе належне нерухоме майно, але батько подарував будинок своїй новій дружині - [PERSON], що має свідчити про нерозуміння наслідків його дій. Вказаний договір дарування судом був визнаний недійсним, після чого батько та його нова дружина познімали та вивезли з будинку усі металопластикові вікна, меблі та інші речі та самі виїхали з цього будинку. Заінтересовані особи - [PERSON], [PERSON] та їх представник проти задоволення заяви заперечили. Заінтересована особа [PERSON], заперечуючи проти задоволення заяви стверджував, що після смерті його дружини та матері заявника між ним та його сином [PERSON] склалися напружені стосунки, оскільки він потребував уваги та допомоги, яку у необхідному йому обсязі від сина та його сім'ї не отримував. Вказував, що хоча і є особою похилого віку, що потребує уваги та медичної допомоги, яку періодично отримує у медичних закладах, проте розуміє значення своїх дій, здатний керувати ними, шлюб із [PERSON] укладав свідомо. Щодо того, що він скоює вчинки, які на думку його сина свідчать про наявність у нього психічного захворювання, суду пояснив, що дійсно деякі події мали місце, але вчиняв він їх свідомо, протестуючи проти поведінки сина та його сім'ї по відношенню до нього та факту реєстрації ним шлюбу із [PERSON] Так, [PERSON] суду пояснив, що 08.03.2009 р. він поховав свою дружину - матір заявника - [PERSON] Після цього на протязі десь 15 днів син дійсно ночував у нього та інколи приносив йому баночку супу, якої йому не вистачало. В подальшому на пропозицію сина подарувати йому будинок сказав, що подарує житловий будинок тому, хто його догляне, після чого син майже взагалі припинив його відвідувати. З приводу тверджень сина про те, що він заколочував вікна у будинку, пояснив, що зробив дерев'яні рами, на які натягнув тканину, та прикрив ними ззовні вікна, захистившись таким чином від сонця у спеку, але вікна не заколочував та їх не портив. Щодо тверджень сина про те, що ним були порізані килими, пояснив, що дійсно порізав старі коврові покриття на менші відрізки, щоб покрити поли, т.я. йому важко доглядати великі килими. Крім того вказував суду, що син, не надаючи майже ніякої йому допомоги по господарству, у зв'язку із чим він змушений був звертатися за такою допомогою до органу соціального захисту населення, зазіхає на його будинок та пенсію, у зв'язку із чим і звернувся до суду із заявою про визнання його недієздатним. Образившись на сина за його поведінку та відношення до нього, дійсно демонтував металопластикові вікна, які були встановлені на кошти, виділені йому службою соціального захисту населення, та вивіз разом із іншими побутовими речами до будинку сина його нинішньої дружини, переїхавши туди жити разом із нею, щоб син перестав до нього чіплятися. Заінтересована особа [PERSON], заперечуючи проти задоволення заяви, суду пояснила, що її чоловік [PERSON], з яким вони зійшлися як старі та одинокі люди, за час їх спілкування та спільного проживання ніяких проявів психічних розладів не виявляв, одружувалися вони за його пропозицією, а не за її тиском, оскільки той вважав, що якщо вона буде його законною дружиною, то до неї не буде такого поганого відношення його родичів. Заінтересована особа - представник органу опіки та піклування за результатами з'ясування судом обставин справи та перевірки їх доказами проти задоволення заяви заперечила. Перевіривши наведені в у заяві доводи, дослідивши та оцінивши надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заява задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане Новоодеським облбюро РАГС Миколаївської області 08.06.1952 р., а .с. 5). В період з 03.08.2009 р. по 06.07.2010 р. [PERSON], перебував на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома та йому у 2007 р. як інваліду війни 2 групи, було виконано частковий ремонт у будинку, а саме: замінено 5 вікон та здійснено ремонт 21 кв.м. підлоги (довідка територіального центру соціального обслуговування та надання соціальних послуг Новоодеського району Миколаївської області №53/01 від 14.03.20123 р. та довідка управління праці та соціального захисту населення Новоодеської РДА №566/03 від 14.03.2013 р., а.с. 17,18) 12.02.2011 р. між [PERSON], [INFO] та [PERSON] укладено шлюб (актовий запис №07 від 12.02.2011 р.) (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00011393635 від 22.11.2012 р., а.с. 6). 18.06.2012 р. [PERSON] за договором дарування, під час посвідчення якого в нотаріальному порядку було перевірено особи сторін, їх дієздатність, належність дарувальнику житлового будинку, відчужив житловий будинок [ADDRESS], [PERSON] (договір дарування від 18.06.2012 р., а.с. 13). Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07.02.2013 р., яке набрало законної сили в установленому законом порядку, вказаний договір дарування був визнаний недійсним з тих підстав, що [PERSON] розпорядився усім будинком, на спадкування 3/8 частини якого має право [PERSON] (а.с.14,15) Згідно змісту дослідженої у судовому засіданні медичній картці амбулаторного хворого [PERSON] встановлено, що за результатами його огляду в період з 10.04.2009 р. по 14.01.2013 р. лікарем - психіатром Денищеч Л.М. хворому встановлено діагноз «судинна деменція», а в подальшому «субкортикальна судинна деменція». При цьому діагностичне дослідження проводилося, згідно дослідженим записам, і під час відсутності самого хворого зі слів сторонніх осіб (без вказівки на їх особи) та родичів (сина), а також дружини. Допитана у судовому засіданні з приводу записів у медичній картці у якості спеціаліста, що проводила спостереження за [PERSON], лікар - психіатр Денищеч Л.М. пояснила, що дійсно на прийом [PERSON] вперше привів його син у 2009 році та за результатами огляду було встановлено діагноз «судинна деменція», а в подальшому «атеросклероз судин головного мозку», у зв'язку із чим призначалося медикаментозне лікування. [PERSON] також оглядали комісійно, проте неофіційно. Дані дослідженої у судовому засіданні медичної картки амбулаторного хворого [PERSON], відповідно яким під час спостереження його лікарем-психіатром було встановлено йому діагноз «судинна деменція», а в подальшому «атеросклероз судин головного мозку», слугували підставою для задоволення клопотання представника заявника щодо призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи. Зі змісту витребуваних судом за клопотанням [PERSON] його, як стаціонарного хворого, медичних карток Миколаївського шпиталю інвалідів війни, [PERSON] проходив там лікування в період з 24.12.2012 р. по 29.12.20103 р. та з 06.02.2013 р. по 26.02.2013 р. В цей час він оглядався різними лікарями та у нього ознак психічних розладів жодного разу виявлено не було, в тому числі і в період лікування у неврологічному відділенні. Згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №613 від 05.11.2013 р. (а.с. 130-134), проведеної шляхом дослідження особи [PERSON] та медичної документації: медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] і медичних карток стаціонарного хворого [PERSON] Миколаївського шпиталя інвалідів війни, останній виявляє ознаки легкого вираженого органічного розладу особистості внаслідок церебрального атеросклерозу. В даний час здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На даний час [PERSON] не потребує визнання його недієздатним та встановлення над ним опіки. [PERSON] 12.02.2011 р. виявляв ознаки легко вираженого органічного розладу особистості внаслідок церебрального атеросклерозу, тоді міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Висновки акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №613 від 05.11.2013 р. узгоджуються як із даними медичних карток стаціонарного хворого [PERSON] [PERSON] шпиталя інвалідів війни, які були досліджені експертами, так і з даними карти медичного огляду одинокого непрацездатного громадянина, який оформлюється на обслуговування на дому, [PERSON], [INFO], заповненої дільничним лікарем - терапевтом за висновком іншіх лікарів-спеціалістів 03.08.2009 р. (а.с. 69), тобто під час перебування за даними медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра. З вказаної карти медичного огляду встановлено, що [PERSON] діагностовано деформируючий оскеартроз колінних суглобів та будь-яких протипоказань для обслуговування на дому, в тому числі психічних захворювань не виявлено (а.с. 69). Згідно зі ст. 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Держава Україна відповідно положенням Конституції України проголошена соціальною державою, політика якої спрямована на створення умов, які забезпечують гідне життя та вільний розвиток людини. У ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнані найвищою соціальною цінністю. Людина самостійно, як господар свого життя, вирішує в які правовідносини вступати, які набувати права та створювати обов'язки. Ст. 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Недієздатність - це втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов'язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України. Стан недієздатності характерний тільки для фізичних осіб та встановлюється в судовому порядку після обов'язкового проведення судово-психіатричної експертизи. Визнання особи недієздатною - це не тільки визначення стану здоров'я, а насамперед складне юридичне поняття, яке містить в собі поєднання двох критеріїв: медичного та юридичного. Під медичним критерієм при цьому має слід розумітися саме «хронічний, стійкий психічний розлад». Юридичний (психологічний) критерій має вказувати на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. За змістом положень ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ст.3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Для визнання фізичної особи недієздатною психічний розлад має бути одночасно хронічним та стійким. Крім того, внаслідок такого розладу особа має не усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Положеннями ч.1 ст.239 ЦПК України визначено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров'я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово - психіатричну експертизу. Відповідно вимогам ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу, жоден з яких не має для суду наперед встановленого значення, окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому висновок експертів має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Сам по собі акт судово-психіатричної експертизи є одним із джерел доказів, який підлягає оцінці поряд з іншими доказами. Висновки акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №613 від 05.11.2013 р. узгоджуються як із твердженнями заінтересованої особи [PERSON] щодо того, що він є психічно здоровим, а його поведінка є наслідком протесту щодо дій його сина [PERSON] по відношенню до нього, відмови від дарування будинку синові, його пізнього одруження, так і даними медичних карток Миколаївського шпиталю інвалідів війни щодо стаціонарного хворого [PERSON] в періоди лікування з 24.12.2012 р. по 29.12.20103 р. та з 06.02.2013 р. по 26.02.2013 р., згідно яким відсутні відомості щодо наявності у [PERSON] будь-яких ознак психічного розладу, які у свою чергу узгоджуються із даними і карти медичного огляду одинокого непрацездатного громадянина, який оформлюється на обслуговування на дому, [PERSON], [INFO], заповненої дільничним лікарем - терапевтом за висновком інших лікарів-спеціалістів 03.08.2009 р. Заперечення представника заявника щодо неповноти та необґрунтованості вказаного висновку у зв'язку із нетривалим часом спілкування із підекспертною особою та не вивчення експертами показань свідків, наданих у судовому засіданні, суд до уваги не приймає, оскільки такі посилання є безпідставними та не мають під собою правового підґрунтя. Крім того, висновок експерта був зроблений на підставі та із врахуванням предметного дослідження особисто підекспертного [PERSON], а покази свідків у цьому випадку мають бути оцінені судом нарівні із іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Саме на суд покладено обов'язок надання оцінки дослідженим у справі доказам, а акт судово-психіатричної експертизи є одним із джерел доказів, який підлягає оцінці поряд з іншими доказами, в тому числі і даними, повідомленими свідками шляхом надання ними показань. Так, зі змісту акту встановлено, що експерти, які проводили визначену судом експертизу, були попереджені про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст. 384,385 КК України, ними було вивчено матеріали справи, опитано підекспертного, всесторонньо проаналізовано отримані ними дані та матеріали справи, надані у розпорядження експертів, а тому одноразовість обстеження під експертного не може слугувати підставою для сумнівів у достовірності експертного висновку. Стаціонарне ж обстеження, на проведенні якого у якості повторного вказує представник заявника, може бути визнано необхідним у разі наявності підстав вважати, що під експертний хворіє на психічне захворювання, яке має хронічний перебіг. Саме при стаціонарному обстеженні більш чітко діагностується симулятивна поведінка особи. Враховуючи, що таких обставин судом не встановлено, відсутні і підстави вважати, що одноразовість обстеження під експертного фаховими спеціалістами не є достатнім. Висновок акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №613 від 05.11.2013 р. є категоричним, містить відповіді на усі питання суду, узгоджені із учасниками процесу. Експертами, які мають необхідний рівень спеціалізації та достатній стаж роботи у якості лікарів судово - психіатричних експертів, не заявлялося суду клопотань про необхідність надання будь-якої додаткової документації для проведення відповідного експертного дослідження. Також не повідомлялося суду і про неможливість надання висновків щодо психічного стану підекспертного [PERSON] у зв'язку із необхідністю обов'язкового з цією метою дослідження експертами показань осіб, допитаних у якості свідків судом. Враховуючи викладене суд вважає висновок акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №613 від 05.11.2013 р. належним та достовірним доказом. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних за клопотанням сторін у судовому засіданні, висновків акту не спростовують, оскільки кожен із свідків, надаючи свою власну оцінку поведінці [PERSON], висловлюють лише свою суб'єктивну думку та викладають відомі їм події, які лише свідчать про те, що дійсно між сином, заявником [PERSON], та його батьком, заінтересованою особою [PERSON], виникали конфліктні ситуації з-за непорозумінь з побутових та сімейних питань. Так, [PERSON], вказуючи 27.03.2013 р. суду про «ненормальність» поведінки [PERSON], зазначала, що померла дружина останнього [PERSON] розказувала їй, що той вилазив на кришу в очікуванні її з роботи. Після смерті [PERSON] [PERSON], як їй від нього відомо, виказував бажання знову одружитися та здійснив його, одружившись із [PERSON], яка на її думку є «брачною аферисткою» та все і вивезла із хати. [PERSON] вказала у якості «ненормальності» поведінки [PERSON] те, що останній, який «мабуть усіх букв не знає», виганяв сина зі свого будинку та кричав при цьому, що не дасть йому грошей. [PERSON] повідомила суду про те, що [PERSON] виганяв сина та його дружину зі свого будинку, відмовлявся із ним спілкуватися та «заколотив вікна, оскільки затулив їх старими вікнами». Інші свідки, допитані судом за клопотанням заявника, також обмежувались повідомленням суду своєї суб'єктивної оцінки поведінки [PERSON] Свідки, вказуючи суду на те, що на їх думку поведінка [PERSON], який одружився після 80 років, конфліктує із своїм сином та його сім'єю, відмовився дарувати йому будинок, а згодний віддати його «чужій» жінці, слідкує за своїм здоров'ям та зовнішністю, був скаредним ще за життя першої його дружини, має свідчить про те, що особа є «несповна розуму». При цьому кожен зі них викладає відомі їм події, які лише свідчать про те, що дійсно між сином, заявником [PERSON], та його батьком, заінтересованою особою [PERSON], виникали конфліктні ситуації з-за непорозумінь з побутових та сімейних питань. Враховуючи, що надані суду сторонами докази не містять даних про те, що у [PERSON] наявні ознаки хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд вважає відсутніми передбачені ст.39 ЦК України України правові підстави для визнання його недієздатним, що має наслідком і відмову у задоволенні вимоги щодо встановлення опіки над [PERSON] та призначенням йому опіком його сина - заявника [PERSON], які не є самостійними вимогами, а похідними від основної вимоги щодо визнання особи недієздатною. Відповідно до вимог ч.7 ст. 235 ЦПК України судові витрати, до яких за положеннями ст.. 79 ЦПК України відносяться і витрати, пов'язані із розглядом справи в суді, в т.ч. і витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed