Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

03.10.2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.12.2016 у справі №389/2320/16-ц визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) начальника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] № 168/ос від 12.05.2016, яким [PERSON] звільнено з посади начальника бази паливно-екіпірувального господарства, поновлено на зазначеній посаді з 12.05.2016, стягнуто з виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка», Служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.05.2016 в розмірі 57730 грн. 53 коп. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. На виконання рішення суду 30.09.2017 [PERSON] виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за моральну шкоду на загальну суму 60730 грн. 53 грн., а також видано наказ №389/ос від 06.10.2017 про поновлення [PERSON] з 12.05.2016 на посаді. Оскільки обов`язок відшкодування шкоди, завданої установі у зв`язку з оплатою звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, покладається на службову особу, за наказом якої працівника незаконно звільнено з роботи, позивач просив суд у порядку регресу стягнути з відповідача на його користь 60850 грн. 89 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 1762 грн. сплаченого судового збору. 07.11.2018 до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що наказ про звільнення [PERSON] він підписував на підставі доповідної записки головного інженера [PERSON]., розробку та підготовку наказів про звільнення та прийом на роботу здійснював начальник відділу кадрів [PERSON]., який і повинен нести відповідальність. Під час судового розгляду справи за позовом [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник ПАТ «Укрзалізниця» з невідомих причин не був присутній, що вплинуто на прийняте судом рішення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначив, що звільнення [PERSON] вважає законним, адже судом винесено заочне рішення на підставі лише доказів позивача, представник ПАТ «Укрзалізниця» з незрозумілих причин участі у справі не брав та в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не оскаржував. В силу своїх посадових обов`язків він не мав змоги не підписувати наказ про звільнення [PERSON] , адже проект наказу на підставі доповідної записки головного інженера та після проведення службового розслідування готував начальник відділу кадрів, які й повинні нести відповідальність за правомірність його видання. Крім того, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП. Оскільки вважає, що шкоду АТ «Укрзалізниця» завдано з моменту фактичного перерахування коштів. І оскільки РФ «Одеська залізниця» фактично перераховано кошти на рахунок ДВС для виплати [PERSON] в сумі 67850,89 грн. 15.09.2017, то строк звернення до суду з даним позовом сплив 15.09.2018. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.12.2016 у справі №389/2320/16-ц визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) начальника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] № 168/ос від 12.05.2016, яким [PERSON] звільнено з посади начальника бази паливно-екіпірувального господарства, поновлено на зазначеній посаді з 12.05.2016, стягнуто з виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка», Служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.05.2016 в розмірі 57730 грн. 53 коп. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В апеляційному порядку зазначене рішення не оскаржувалось та 20.12.2016 набрало законної сили. На дату видачі наказу про звільнення [PERSON] , відповідач перебував на посаді начальника локомотивного депо Знам`янка ДП «Одеська залізниця» відповідно до наказу №664/НОК від 03.10.2011. Відповідно до платіжного доручення від 15.09.2017 №491217, на виконання постанови державного виконавця у виконавчому провадженні №53397253, 15.09.2017 [PERSON] виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за моральну шкоду у розмірі 67850,89 грн., з урахуванням сплаченого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На підставі наказу №389/ос від 05.10.2017 [PERSON] поновлено на посаді з 12.05.2016. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Таким чином, [PERSON] як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника мав би покрити шкоду, заподіяну установі у розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Однак, щодо пропуску стоків звернення з заявою до суду слід зазначити: Термін позовної давності в КЗпП України не використовується та не ставиться в залежність від подання чи не подання заяви сторони у спорі. Трудовим законодавством питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування положень ЦК України про позовну давність та терміни, які не мітяться в статті 233 КЗпП України. При вирішенні питання про строк звернення до суду, слід керуватися статтею 233 КЗпП України, яка окремих положень щодо пред`явлення регресного позову не містить. Така позиція цілком узгоджується з положеннями статті 8 Конституції України відповідно до якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. При цьому днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Тобто, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України, що узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2016 року по справі №6-216цс16 та постанові від 02 березня 2016 року по справі №6-1263цс15 та підтверджено постановами Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №61-8122св18, від 28 березня 2018 року по справі 61-7240св18, та ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року по справі №61- 44849ск18. З огляду на те, в порядку статті 234 КЗпП України, позивач не звертався до суду з заявою про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення, наразі відсутні підстави для задоволення позову у зв`язку з пропуском позивачем строків звернення до суду. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed