Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.06.2018 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 481718 в електронній формі, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 1200 грн строком на 30 днів. Вказані грошові були перераховані позивачем на картковий рахунок відповідача. П. 1.5 Договору позики обумовлено нарахування процентів за користування позикою у розмірі: 1,62 % від суми позики, але не менше 50 грн за перший день користування позикою; 1,62 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики; 2.18 % від суми позики, що не була повернута своєчасно за кожен день користування позикою понад строк позики. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснив повернення отриманих грошових коштів у встановлений договором строк. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка станом на 19.08.2019 року становить 17971,20 гривень, із яких: 1200 гривень - основна сума боргу, 7484,40 гривень - заборгованість за відсотками, 9286,80 грн - заборгованість за простроченими відсотками. В тексті позову позивач заявив про розгляд справи без виклику сторін. Ухвалою судді від 04.09.2019 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд на 04.10.2019 року. Адресоване відповідачу поштове відправлення з копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією матеріалів повернулось до суду з відміткою «За закінченням встановленого строку зберігання». 02.10.2019 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через неотримання матеріалів позову та вказівка на нову адресу для листування. Від відповідача 29.10.2019 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, вважаючи вимоги позивача безпідставними та недоведеними факти укладення між сторонами договору позики та його підписання відповідачем, факти перерахування позивачем грошових коштів. Відповідач разом з поданням відзиву подав клопотання про витребування у позивача додаткових доказів. Ухвалою суду від 05.11.2019 року на підставі клопотання відповідача витребувано у позивача запитувані в клопотанні докази, які у визначений ухвалою суду строк до суду позивачем не надані. В тексті позову представник позивача заявив про підтримання позову. Відповідач у відзиві вказав про розгляд справи за його відсутності. З огляду на те, що належним чином повідомлені сторони заявили про розгляд справи за їх відсутності, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН»; копію заявки на отримання позики; копію Договору позики № 481718 від 19.06.2018 року; довідку про заборгованість; копію повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» № 4271-ВП від 19.08.2019 року; копію Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 23.08.2019 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 481718, укладеного 19.06.2018 року в електронній формі між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та від імені відповідача [PERSON] , за яким позивач перерахував кошти в сумі 1200 грн на строк до 19.07.2018 року з умовою сплати процентів в розмірі: 1,62 % від суми позики, але не менше 50 грн за перший день користування позикою; 1,62 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики. На обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики позивач посилається на положення Правил надання грошових коштів у вигляді позики товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», статті 3, 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до яких електронний договір між сторонами може бути підписаним шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (алфавітно-цифровою послідовністю). При цьому, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом на підставі тексту договору позики № 481718 від 19.06.2018 року встановлено, що вказаний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки при прийнятті пропозиції про укладення договору не був заповнений формуляр заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». За такого, вказаний вище договір не є таким, що укладений у письмовій формі, а, отже є нікчемним відповідно до ст. 1055 ЦК України. Виходячи з тексту договору позики - позика надана фінансовою установою фізичній особі на визначений в договорі строк під процент. За такого, надана за таким договором позика за своєю сутністю є фінансовим кредитом, оскільки відповідно до ст. 1 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. За такого, істотними умовами договору фінансового кредиту є розмір позики, строк її надання та розмір процентів за користування кредитними коштами. Крім того, виходячи з того, що в договорі не вказано, що кредит надається на потреби пов`язані з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, та виходячи з положень п. 2, 3 Договору, на вказаний договір поширюються положення Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до ст. 13 якого, договір про споживчий кредит укладається у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. При цьому, положення ч.2 ст. 218 ЦК України, щодо можливості визнання дійсними правочинів, які укладенні усно та є недійсними згідно з законом при недотриманні письмової форми, є загальною нормою для відповідних правочинів, а положення ст. 1054-1055 ЦК України та ст. 1 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо форми та істотних умов кредитного договору є спеціальними нормами, що регулюють питання укладення кредитних договорів. З аналізу ч.2 ст. 218 ЦК України слідує, що укладений з порушенням вимог закону щодо обов`язкової письмової форми правочин, можна визнати дійсним виключно за одночасного існування таких обставин: 1) вказаний правочин укладений, тобто у випадку, коли таким правочином є договір - відповідно до ст. 638 ЦК України сторони мають погодити всі істотні умови такого договору; 2) одна із сторін вчинила дію щодо виконання такого правочину; 3) інша сторона підтвердила вчинення такої дії, зокрема шляхом прийняття виконання правочину, тобто вчинила певні активні дії щодо підтвердження договору або прийняття його виконання. За відсутності хоча б однієї з перерахованих вище обставин - неможливо визнати такий недійсний за законом правочин дійсним. Відповідно до ст. 81 ЦПК України наявність всіх трьох елементів має довести саме позивач, який ставить питання про визнання дійсним такого договору, укладеного з порушенням вимог щодо обов`язкової письмової форми. Як вказано вище, істотними умовами кредитного договору відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України та ст. 1 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є розмір кредиту, строк його повернення та розмір процентів за користування ним. За такого, для можливості застосування положень ч.2 ст. 218 ЦК України та визнання договору, який не був укладений в обов`язковій для даного виду договору письмовій формі, недостатньо лише доказу того, що кредитор передав кредитні кошти, необхідно довести, що сторони погодили й інші істотні умови (строк повернення кредиту та розмір процентів за користування ним), в протилежному випадку відсутні підстави для висновку про укладення договору, тобто погодження сторонами його істотних умов, оскільки визнати дійсним можливо лише договір на певних конкретно визначених істотних умовах. В разі ненадання відомостей про погодження всіх істотних умов певного виду договору неможливо визнати такий договір дійсним, оскільки він є неукладеним. У випадку, який є предметом судового розгляду, позивачем не доведено, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а текст договору позики № 481718 від 19.06.2018, як вказувалось вище, не є таким, що підписаний відповідачем в розумінні ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», а, отже і не може бути письмовим доказом погодження ним істотних умов кредитного договору. Позивачем також не доведено факту підтвердження відповідачем вчинення позивачем дії по виконанню кредитного договору, оскільки сам факт безготівкового переказу позивачем грошових коштів на рахунок не є доказом того, що відповідач погодив такий переказ та прийняв його, що відповідач категорично заперечує, а надані позивачем документи відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є первинними документами, що підтверджують переказ коштів, та, в першу чергу, не містять відомостей про переказ таких коштів на відповідний рахунок з конкретним номером, відкритий на ім`я відповідача. За такого, відсутність доказів погодження сторонами всіх істотних умов кредитного договору та доказів вчинення позичальником дій по підтвердженню виконання договору чи по прийняттю виконання від кредитодавця його частини обов`язків по договору не дає можливості визнати такий договір дійсним на підставі ч.2 ст. 218 ЦК України. Крім того, позивач в позові і не ставить перед судом питання про визнання дійсним договору позики, при укладенні якого не була дотримана вимога про його укладення в письмовій формі. З аналізу положень п.6, 12 ч.1 ст.3, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» та роз`яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що містяться за електронною адресою (https://www.nfp.gov.ua/ua/Holovni-podii/27162.html), слідує, що клієнт має бути однозначно ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору - акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.6, 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю. При цьому, матеріали справи не містять даних про те, що особа відповідача була належним чином ідентифікована при її реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Суд не може погодитись з позицією представника позивача, викладеною в тексті позову, що договір був укладений в письмовій формі шляхом введення відповідачем логіну та паролю, як аналогу власноручного підпису та шляхом застосування одноразового ідентифікатора. Зі змісту ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» аналогом власноручного підпису визнається факсимільне відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, інший аналог власноручного підпису, який обов`язково має бути попередньо письмово узгоджений сторонами з фіксацією в такій угоді зразків відповідних аналогів власноручних підписів. Очевидно, що логін та пароль в такому разі без попередньої належної ідентифікації особи, яка такий логін та пароль застосовує, не може бути визнаний підписом в електронній комерції в розумінні ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». В даному випадку договір № 481718 від 19.06.2018 року укладався в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача. Як вказувалось вище, за ч.8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Крім того, як слідує з процитованих вище положень щодо визначення кредитного договору, визначення терміну фінансового кредиту, їх істотних умов та суті кредитного зобов`язання - такі договори на етапі їх укладення сторонами не потребують вчинення з боку позичальника будь-яких дій (конклюдентних дій), які б могли вважатись прийняттям пропозиції укласти електронний договір (наприклад перерахування коштів за товар, тощо). За такого, прийняття пропозиції на укладення кредитного договору в електронній формі в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції можливе виключно шляхом надсилання позичальником відповідного електронного повідомлення або шляхом заповнення позичальником формуляра заяви (форми), які містять істотні умови кредитного договору. За такого, оскільки при укладенні договору позики № 481718 від 19.06.2018 року, який за своїм змістом є договором фінансового кредиту, для якого законом визначена обов`язкова письмова форма та який є недійсним за законом у разі недотримання такої форми, не була дотримана письмова форма та позивачем не доведена одночасна наявність всіх необхідних обставин для визнання його дійсним за ч.2 ст. 218 ЦК України і не заявлена позовна вимога про визнання його дійсним та позивачем не доведений факт отримання відповідачем коштів у позику за даним договором, - вимоги позову про стягнення заборгованості за таким договором не можуть бути задоволені. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому, як вказано вище, в позові позивач просить стягнути з відповідача заборгованість саме у зв`язку з укладенням договору позики, яка окрім суми позики складається з нарахованих процентів, а не про застосування наслідків недійсності правочину. Натомість оскільки позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору позики № 481718 від 19.06.2018 року, тому відсутні і підстави для стягнення заборгованості за даним договором. У зв`язку з цим, в задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed