Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з Держави Україна на її користь відшкодування майнової шкоди в розмірі 346925,40 грн. шляхом зобовязання Державної казначейської служби України списати вказану суму у безспірному порядку зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди завданої органами державної влади чи їх службовими особами. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Верховна [PERSON] України, як орган через який Держава України здійснює права і обовязки, допустила протиправну бездіяльність, при здійсненні своїх повноважень, якою завдала їй майнової шкоди, виходячи з наступних обставин. Вона працювала суддею з 23.12.1974 року по 30.12.2014 року, загальний трудовий стаж на суддівських посадах складає 40 років 7 днів. Постановою Верховної [PERSON] № 322/97-ВР від 06.06.1997 року її обрано суддею безстроково. З 26.10.2010 року працювала на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 26.12.2013 року до Верховної [PERSON] та Вищої ради юстиції подано заяви про відставку. 13.02.2014 року Вищою радою юстиції внесено подання до Верховної [PERSON] № 7/01/12-14 «Про звільнення судді Орлової Світлани Олександрівни з посади у звязку з поданням заяви про відставку». 25.12.2014 року Верховною [PERSON] прийнято постанову, якою її звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у звязку з поданням заяви про відставку. 29.12.2014 року у звязку зі звільненням трудові відносини припинено. Не отримавши після виходу у відставку, передбаченої законом вихідної допомоги, вона 11.12.2015 року звернулася до Державної казначейської служби України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявами нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат на підставі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 19.12.2013 року). Державна казначейська служба України на її заяву відповіла, що стягнення коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється тільки на підставі виконавчих документів, будь яких виключень з цього питання законодавство не містить. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ повідомив, що виплати здійснено у відповідності до законодавства чинного на момент прийняття постанови Верховною [PERSON] України про її відставку. На момент прийняття Верховною [PERSON] постанови про її відставку статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право на вихідну допомогу, виключено підпунктом 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», прийнятим Верховною [PERSON] в період її незаконної бездіяльності щодо винесення постанови про її відставку. При цьому, згідно строків, встановлених чинним законодавством, для прийняття Верховною [PERSON] рішень щодо звільнення суддів з посад, постанова про її відставку мала бути винесена Верховною [PERSON] до дати набуття чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні». Таким чином, на думку позивача, пасивна поведінка Верховної [PERSON], яка призвела до порушення строків розгляду питання про її звільнення, є незаконною бездіяльністю органу державної влади, що завдала їй майнової шкоди. Розмір вихідної допомоги складає 346925,40 грн. це дохід, який вона могла б реально отримати за звичайних обставин, якщо б її право не було порушення Верховною [PERSON]. Отже грошова сума у розмірі 346925,40 грн. є майновою шкодою, завданою незаконною бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на недоведеність факту завдання позивачу майнової шкоди. Представник третьої особи Верховної [PERSON] України в судове засідання не зявився, надіславши суду письмові заперечення на позов, згідно яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], посилаючись на відсутність підстав для відшкодування шкоди, оскільки позивачем у справі не надано доказів протиправної бездіяльності Верховної [PERSON] України, що є обовязковим елементом доказування і настання відповідальності з підстав, передбачених статтею 1173 ЦК України. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. [PERSON] працювала суддею з 23.12.1974 року по 30.12.2014 року, загальний трудовий стаж на суддівських посадах складає 40 років 7 днів. Постановою Верховної [PERSON] № 322/97-ВР від 06.06.1997 року [PERSON] обрано суддею безстроково. З 26.10.2010 року позивач працювала на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 26.12.2013 року до Верховної [PERSON] та Вищої ради юстиції позивачем подано заяви про відставку. 13.02.2014 року Вищою радою юстиції внесено подання до Верховної [PERSON] № 7/01/12-14 «Про звільнення судді Орлової Світлани Олександрівни з посади у звязку з поданням заяви про відставку». 25.12.2014 року Верховною [PERSON] прийнято постанову, якою її звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у звязку з поданням заяви про відставку. Відповідно до частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статс суддів» (в редакції від 19.12.2913 року), яка була чинною на дату подання позивачем заяви про відставку), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Не отримавши після виходу у відставку, передбаченої законом вихідної допомоги, [PERSON] 11.12.2015 року звернулася до Державної казначейської служби України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявами про нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат на підставі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 19.12.2013 року). Державна казначейська служба України на заяву позивача відповіла, що стягнення коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється тільки на підставі виконавчих документів, будь яких виключень з цього питання законодавство не містить. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ повідомив позивача, що виплати здійснено у відповідності до законодавства чинного на момент прийняття постанови Верховною [PERSON] України про відставку. На момент прийняття Верховною [PERSON] постанови про відставку [PERSON] статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право на вихідну допомогу, виключено підпунктом 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні». Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку. Згідно Рішення № 3-рп/2013 та з урахуванням правових позицій, висловлених у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, Конституційний Суд України зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Наведене свідчить про те, що статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Згідно зі статтею 109 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Статтею 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що порядок розгляду питання та прийняття Верховною [PERSON] України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної [PERSON] України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної [PERSON] України без висновку комітетів Верховної [PERSON] України та будь-яких перевірок. Розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної [PERSON] України починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної [PERSON] України і оформляється постановою Верховної [PERSON] України. У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної [PERSON] України. Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 20 Закону України «Про Регламент Верховної [PERSON] України» до порядку денного сесії Верховної [PERSON] України включаються позачергово без голосування питання про складання присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад. Порядок роботи Верховної [PERSON] України встановлюється Конституцією України та Регламентом Верховної [PERSON] України. Статтею 82 Конституції України Верховна [PERSON] України працює сесійно. Під час сесій проводяться пленарні засідання Верховної [PERSON], засідання її комітетів та комісій. Верховна [PERSON] на сесійний період визначає коло питань, які підлягають розгляду й вирішенню, складає порядок денний чергової сесії, визначає дні й тижні пленарних засідань, роботи комітетів та комісій, народних депутатів у виборчих округах, встановлює кількість і тривалість щоденних пленарних засідань парламенту тощо. Чергові сесії Верховної [PERSON] України починаються першого вівторка лютого і першого вівторка вересня кожного року, а завершуються відповідно не пізніш як за 45 та 10 днів до початку наступної сесії. Верховна [PERSON] може прийняти постанову про зміну строків завершення сесії. Положеннями статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Вказана стаття Цивільного кодексу України є спеціальною, оскільки передбачає певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності (ст.1166 ЦК України) і настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи: протиправність поведінки, вина заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинно наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіюваною шкодою. При цьому, наявність всіх вищезазначених умов є обовязковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинно наслідкового звязку між протиправною поведінкою особи та шкодою потерпілої сторони; доведення того, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода наслідком такої поведінки. При цьому незаконність рішення, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена. Таким доказом може бути рішення, яке набрало законної сили в адміністративній справі за позовом [PERSON], і яким рішення субєкта владних повноважень Верховної [PERSON] України визнано незаконним чи бездіяльність протиправною. [PERSON] в позовній заяві та її представник в судовому засіданні наголошували як на підтвердження вимог на судових рішеннях Верховного Суду України, які прийняті у конкретних адміністративних справах, де позивачами були інші фізичні особи судді у відставці. Однак, суд не приймає ці докази, оскільки позивачами були інші особи та вони не встановлюють причинно наслідкового звязку між діями (бездіяльністю) органу державної влади та завданням шкоди [PERSON] Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, повязаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю. Враховуючи викладене, суд вважає, що тільки адміністративні суди наділені повноваженнями вирішувати публічно правові спори та визнати протиправну бездіяльність органу державної влади субєкта владних повноважень. І лише за наявності судового рішення в адміністративній справі фізична або юридична особа має право звернутись з цивільним позовом до органу державної влади з позовом, що містить вимогу про відшкодування шкоди в порядку, визначеному статтею 1173 ЦК України. Згідно статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зі змісту статті 22 Цивільного кодексу України вбачається, що майнова шкода виражається у формі збитків. В свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 09 грудня 2014 року у справі № 3-188гс14, покладення на особу обов'язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є вимога про зобов'язання відповідача фактично сплатити на користь позивача 346925,40 грн. вихідної допомоги, а не упущеної вигоди на відшкодування майнової шкоди, тоді як, зазначені вимоги за рахунок Верховної [PERSON] України задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди позивачу [PERSON]

Outcome: dismissed