Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 серпня 2007 року між нею та відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/0008/82/41053 від 07 серпня 2007 року, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 70000,00 доларів США, зі сплатою 9,5 % річних та зобов'язався повернути кредитні кошти в строк відповідно до графіка погашення кредиту. Крім того, нею було укладено Договір іпотеки від 07.08.2007 року, для забезпечення виконання зобов'язань, предметом якого є об'єкт нерухомості, що знаходиться по [ADDRESS] на суму 70 000 гривень. Вказує на те, що з моменту укладення договору до липня 2011 року нею було сплачено 43 99,02 дл. США, що еквівалентно 299 094,70 грн. У зв'язку з тим, що вона належним чином зобов'язання не виконувала з липня 2011 року, банком був поданий позов до Шевченківського районного суду про стягнення боргу за кредитним зобов'язанням у солідарному порядку. Під час розгляду даної цивільної справи, було виявлено 2 примірника кредитних договорів: оригінал кредитного договору № 014/0008/82/41129 від 07 серпня 2007 року - поданий банком та оригінал кредитного договору № 014/0008/82/41053 від 07 серпня 2007 року - поданий [PERSON] Вважає, що кредитні договори є неукладеними та недійсними, оскільки кредитний договір № 014/0008/82/41129 від 07 серпня 2007 року вона не підписувала та не укладала, а істотні умови кредитного договору № 014/0008/82/41053 від 07 серпня 2007 року, зокрема, вартість кредитного договору, не відповідає реальним обставинам отриманої суми кредиту, а також суперечить Постанові Правління НБУ № 168 та Закону України «Про захист прав споживачів». А тому просить суд встановити факт, що має юридичне значення - встановити факт неукладеності кредитного договору за № 014/0008/82/41129 та за № 014/0008/82/41053 та визнати його недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, в своїх поясненнях підтвердила обставини, які викладені в позовній заяві, просила суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Куриш В.І. позовні вимоги не визнав, в своїх поясненнях посилалися на їх безпідставність, пропущення позивачем строку позовної давності звернення до суду і просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що 07 серпня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено тільки один кредитний договір № 014/0008/82/41053, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 70 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 9,5 % річних та погашенням згідно з графіком з кінцевим терміном повного погашення до 06 серпня 2017 року. На виконання цього договору позивачка [PERSON] отримала 07 серпня 2007 року кредит в сумі 70 000 доларів США, що еквівалентно 353 500,00 грн. дані обставини, зокрема вже встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2013 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 24 липня 2013 року. Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2011 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 01 березня 2013 року встановлено, що при підписанні договору № 014/0008/82/41053 від 07 серпня 2007 року всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та дотримано його укладення. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили. А тому, суд виходить із того, що між сторонами було укладено тільки один кредитний договір, що достовірно встановлено рішеннями, які набрало законної сили, у цивільній справі. Крім того, як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, кредитна справа стосується тільки кредитного договору з лімітом кредитування 70 000 доларів США, кредитного договору між сторонами на суму 70 000 гривень не існує. А наявність двох договір на різну валюту та за різними номерами пояснював технічною помилкою. Що стосується посилань позивача на невідповідність кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживача», суд вважає, що вони є безпідставними. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України ). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1046 Параграфа 1 глави 71 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Кредитний договір за своєю природою є консесуальним та оплатним. Зі змісту вище зазначених норм ЦК України можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. В даному випадку, істотні умови кредитного договору у вигляді передачі коштів між позивачем та банком були додержані, що підтверджується, тим, що позивачка отримала 70 0000 доларів США. Крім того, умови спірного кредитного договору містять 12 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш договору підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору. Крім того, підписуючи кожну сторінку договору позивач підтвердив, що він ознайомився з кожним пунктом договору і погодився на укладання договору саме на викладених у договорі умовах. Крім того, як повідомив в судовому засіданні представник відповідача, позивач на час укладення договору була працівником цього ж банку, тому вона мала спеціальні знання та володіла повною інформацією про товар. Будь-яких даних про те, що сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору позивач не надала. Виходячи із наведеного суд вважає, що посилання позивачки на недійсність договору є безпідставним. Суд відхиляє посилання позивача на ту обставину, що кредитний договір № 014/0008/82/41129 від 07 серпня 2007 року підписаний не [PERSON], оскільки доказів на підтвердження цього факту позивачкою не надано. Вона посилається на висновок експерта № 40-К від 21 березня 2013 року, однак, у цьому висновку вказано, що підписи від імені [PERSON] ймовірно виконані нею, а відповісти на дане питання в категоричній формі експерт не мав можливості. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Однак, суд вважає, що позивач, ставлячи перед судом питання про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, визнання кредитного договору неукладеним, невірно обрав спосіб захисту своїх інтересів, оскільки законом не передбачено їх захист в такий спосіб. В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зокрема роз'яснено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15). Крім того, на думку суду, виходячи із аналізу ст. 234, 256 ЦПК України не може встановлюватися факт неукладеності кредитного договору. В такому випадку, позовні вимоги про встановлення факту: визнання кредитного договору неукладеним не підлягають до задоволення, а тому в позові в цій частині також слід відмовити. У відповідності до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи із безпідставності позовних вимог, суд приходить до висновку, що строк позовної давності, який просив застосувати представник відповідача до позовних вимог не може бути застосований, оскільки відповідно до абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підставі, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним та встановлення факту неукладеності кредитного договору є безпідставними, недоведеними і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст. 626, 627, 638, 1046, 1054 ЦК України, ст. ст. 234, 256 ЦПК України,

Outcome: dismissed