Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з державного бюджету України в його користь завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 1111196 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що в січні 1995 року придбав автобус марки ЛАЗ-4207, право власності на даний транспортний засіб було зареєстровано у встановленому законом порядку. В травні 1995 року його було затримано, а зазначений транспортний засіб вилучено, у зв'язку із порушенням кримінальної справи про викрадення останнього. На тривалий час слідство у даній справі було зупинено, а на підставі постанови прокурора Франківського району м. Львова від 30.12.2013 року провадження у справі було закрито за відсутністю події злочину. На його звернення про повернення йому вилученого транспортного засобу він отримав відмову, оскільки такий був переданий ніби то попередньому власнику [PERSON]. Вважає, що такими діями працівників Франківського РВ ЛМУ УМВСУ порушено його право власності на вказаний транспортний засіб, чим завдано матеріальну та моральну шкоду у вищевказаному розмірі. Зазначив, що внаслідок таких протиправних дій його почали сторонитися знайомі та друзі, родичі і сусіди, вони ставляться до нього насторожено та сприймають за злодія. Його робота пов'язана з організацією гастрольних поїздок по країні, яка в великій мірі основується на довір'ї та авторитеті, а вилучення правоохоронними органами автобуса не лише позбавила його транспортного засобу, а й привела до понесення додаткових витрат по оренді транспорту, завдала удару по його авторитетові керівника, погіршила ставлення до нього його співробітників та клієнтів. Така психологічна напруга протягом 18 років завдала йому значних моральних страждань. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях, просять позов задоволити. Представник Франківського районного відділу Львівського міського управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області незважаючи на неодноразові виклики в судові засідання не з»явилась. Представник прокуратури Франківського району м.Львова в судовому засіданні позов заперечив, покликаюсь на обставини, викладені у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи, в якому зокрема покликається на недоведеність факту незаконності виїмки, на неможливість відшкодування вартості майна з державного бюджету, а відтак необґрунтованість і безпідставність позовних вимог, звернення до суду до неналежних відповідачів і з пропущенням строку позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов заперечив, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи, зокрема вказав, що даний спір не підпадає під дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а повинен розглядатись як цивільно-правовий спір про відшкодування шкоди між позивачем та безпосереднім заподіювачем. Просив застосувати строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу автотранспортних засобів від 19.01.1995 року [PERSON] придбав у МП «Техприлад» автобус марки ЛАЗ-4207, 1994 року випуску, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER] 20.01.1995 року Стрийським МРЕВ Львівської області [PERSON] було видано свідоцтво про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу. В травні 1995 року у [PERSON], працівниками Франківського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області було вилучено вищевказаний транспортний засіб, у зв'язку з порушенням кримінальної справи №144-4475 по факту викрадення автобуса у [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст.140 КК України (1960 р.). Однак, на запит суду, надати для огляду матеріали вищевказаної кримінальної справи, не представилось можливим, оскільки така була втрачена під час подій, які мали місце в ніч з 18.02.2014року на 19.02.2014 року, а саме захоплення адмінбудівлі Франківського РВ ЛМУ УМВСУ у Л/о та знищення майна шляхом підпалу. А відповідно й не вдалось встановити чи визнавався спірний автобус речовим доказом по справі. Як вбачається з довідки виданої слідчим СВ Франківського РВ ЛМУ УМВСУ у Л/о від 25.05.2005р., автобус, який був вилучений у [PERSON] в дійсності належав [PERSON] та був у нього викрадений, а тому й був повернутий попередньому власнику. (а.с. 6). Також, встановлено, що спірний автобус, перебуває у Російській Федерації (Свердловська область, м. Нижній Тагіл) у [PERSON] (а.с. 94). Згідно постанови прокурора Франківського району м.Львова від 30.12.2013 року провадження у вище згаданій кримінальній справі закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України. Згідно з частиною 2 статті 1176 ЦК Україниправо на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтею 2 згаданого Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. При цьому перелічені в ст. 1 та ст. 2 Закону події повинні знаходитись між собою в причинно-наслідковому звязку. Стаття 3 цього ж Закону передбачає, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами того, що виїмка вказаного автобуса була проведена у ході розслідування незаконно, оскільки таке не встановлено жодним рішенням суду, тоді як право на відшкодування шкоди (у тому числі моральної), завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду виникло б у [PERSON] лише тоді, коли судом було б встановлено факт незаконного проведення в ході розслідування виїмки транспортного засобу і таке рішення (вирок) суду набрало б законної сили у встановленому порядку. Окрім того в постанові Стрийського міськрайонного суду від 12.09.2006р. відмічено, що довідками, виданими Львівським автобусним заводом підтверджено, що документи представлені МП «Техприлад» як підстав правомірності продажу автобуса, не відповідають дійсності, тобто є фіктивними. Таким чином позивач став жертвою шахрайства (а.с. 9). Як вказав в судовому засіданні сам позивач, за фактом вчинення відносно нього шахрайських дій була порушена кримінальна справа, яка була закрита у зв»язку з закінченням строків давності. Однак це не перешкоджало позивачу звертатись до винних осіб з позовом про відшкодування шкоди, бо беззаперечно позивачу були відомі особи, які продали йому автобус. Що стосується відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, то в цій частині позову також слід відмовити, оскільки підстави для відшкодування моральної шкоди законом визначені такі ж, як і для відшкодування матеріальної шкоди, які в даному випадку відсутні. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачу відразу ж (тобто в травні 1995р) було відомо про порушення його права, шляхом вилучення автобуса, також було відомо про порушену кримінальну справу, по якій він вимагав, щоб бути визнаним потерпілим. В травні 2005р., позивачу, працівники міліції видали довідку, що спірний автобус повернений попередньому власнику [PERSON]. До суду ж позивач звернувся 4.11.2014р., по спливу майже 20 (двадцяти) років з моменту коли він дізнався про порушення свого права. Посилання позивача на тривалий час розслідування кримінальної справи, не є підставою для продовження чи поновлення строку позовної давності, оскільки результатом розслідування кримінальної справи є лише питання щодо притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] не має права вимагати відшкодування шкоди на підставі норм Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", оскільки він не був притягнутий як обвинувачений, тобто позивач не відноситься до категорії осіб, які мають право на відшкодування шкоди, передбачене зазначеним Законом.

Outcome: dismissed