Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У жовтні 2015 р. позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила зобовязати відповідачку [PERSON] надати вибачення відносно позивачки за наклеп, що принижує її людську гідність і ділову репутацію в письмовій формі на імя головного лікаря Комунального закладу охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №10», що знаходиться за адресою м. Харків вул.. Метробудівників, 19. При цьому. позивач посилалась на те, що вона працює лікарем-терапевтом дільничним у Комунальному закладі охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №10» з 10.04.2012 р., має вищу медичну освіту та 19 річний стаж роботи лікарем, за трудові успіхи неодноразово заохочувалась грамотами. Однак, 17.08.2015 р. відповідач написала на імя головного лікаря заяву, в якій просить прикрепити її до іншого лікаря - [PERSON] з приводу начебто грубого відношення позивачки до неї. При цьому, [PERSON], яка мешкає на території дільниці№28, яку дійсно обслуговує позивачка, за медичною допомогою не зверталась, під диспансерним наглядом не знаходиться. Позивач вважає дану заяву наклепом, оскільки [PERSON] поширює завідомо неправдиві вигадки, що принижує її людську гідність та ділову репутацію, тому повинна понести відповідальність, встановленому законом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх з підстав, викладених у позові та на підтвердження своїх позовних вимог надала суду довідку про знаходження її у відпустці з 15.07 по 16.08.2015 р. та картки попереднього запису на прийом до лікаря як за 17.08.2015 р, так і за липень 2015 р. Відповідач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши доводи позивача, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працює лікарем-терапевтом дільничним у Комунальному закладі охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №10» з 10.04.2012 р. 17.08.2015 р. [PERSON] написала на імя головного лікаря заяву, в якій просить відкріпити її від лікаря [PERSON] та прикрепити її до лікаря - [PERSON] з приводу грубого відношення лікаря [PERSON]. Відповідно до\~\~ч.1\~ст. 11\~\~ЦПК України\~\~суд\~\~розглядає цивільні справи\~\~не інакше як за зверненням фізичних\~\~чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть\~\~участь у справі.\~\~ Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~\~кожна сторона\~\~зобовязана довести\~\~ті обставини,\~\~на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен повинен неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації належить позивачеві. Згідно п. 19 ч. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Однак, згідно з письмової заяви [PERSON] не вбачається, що в її тексті містяться будь-які висловлення в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про покладення обов'язку на відповідачку надати вибачення за наклеп, що принижує людську гідність і ділову репутацію задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб судового захисту не передбачений законом. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. При цьому, суд вважає, що позивачкою не доведено факту порушення даною заявою її права на людську гідність. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції . Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є\~\~необґрунтованими, безпідставними, недоведеними,\~\~у звязку з чим задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed