Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори (надалі за текстом - відповідач -1), Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі за текстом - відповідач - 2, а разом іменовані - співвідповідачі), треті особи: [PERSON] (надалі за текстом - третя особа - 1), [PERSON] (надалі за текстом - третя особа - 2, надалі разом іменовані - треті особи), про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. [INFO] помер [PERSON] - чоловік позивача, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить зареєстрована на ім`я покійного квартира [ADDRESS] (надалі за текстом - спірна квартира), що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 03.02.2003 р. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. 02.11.2017 р. Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 61486032. [PERSON] заповіту не залишив. Крім позивача, спадкоємцями першої черги за законом є доньки покійного від попереднього шлюбу - треті особи: [PERSON] та [PERSON] . Так, 04.02.1985 р. [PERSON] став членом житлово-будівельного кооперативу «Академічний - 10». На час вступу в кооператив перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживав у квартирі [ADDRESS] , а в спірній квартирі 19.03.1985 р. [PERSON] зареєстрував своє місце проживання. На момент вступу в кооператив [PERSON] сплатив пайовий внесок у розмірі 30% за спірну квартиру. В подальшому, пайові внески виплачувались наступним чином: 243 крб. 36 коп. у 1985 році, 243 крб. 36коп. у 1986 році, 243 крб. 36 коп. у 1987 році, 243 крб. 36 коп. у 1988 році, 243 крб. 36 коп. у 1989 році, 4866 крб. 28 коп. у 1990 році, що підтверджується довідкою ЖБК «Академічний - 10» від 23.01.2018 р. №02/18. При цьому, шлюб між позивачем та її покійним чоловіком було зареєстровано 03.06.1988 р., а проживали спільно однією сім`єю вони раніше, вели спільне господарство, мали усталені відносини, притаманні подружжю, факт чого і просила позивач встановити, задля підтвердження сумісної сплати 38,4% вартості квартири, тоді, як за час перебування у зареєстрованому шлюбі сплачено 61,6% вартості квартири. Також, позивачем в позові зазначено про те, що за спільні кошти подружжя було зроблено ремонт в спірній квартирі, придбано сантехніку, меблі, тощо. З 2007 по 2015 роки в квартирі за рахунок спільних коштів подружжя було замінено вхідні двері на металеві, встановлено метало-пластикові вікна, облаштовано балкон метало-пластиковими конструкціями, що істотно збільшило вартість квартири. Зазначила, що на сьогодні відповідач 1 не видає свідоцтва про право на спадщину за законом. Посилаючись на викладені обставини справи, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] з 1984 року по 03.06.1988 року та визнати за нею право власності на частку у спільному майні подружжя - 1/2 частину спірної квартири. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року відкрито провадження в справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 19). В порядку ст. 178 ЦПК України представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву (а.с. 25-27), в якому зазначено, що з позовними вимогами не погоджуються, та повністю їх заперечують, з підстав, що позивачем не надано жодних доказів про спільне проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1984 року, як вказано в позовній заяві - з моменту сплати першого пайового внеску за спірну квартиру, та документів про сплату пайових внесків за дану квартиру позивачем також не надано. Також, зазначено, що з урахуванням п.3.1 Листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (у спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину, на думку відповідача 1, позивач у своїй позовній заяві не довела належності залучення відповідачем Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, не зазначила яким саме чином останнє порушило її права чи інтереси, не навела належних доказів порушення законодавства зі сторони відповідача 1, а відтак, просив відмовити в задоволенні позову. 10.12.2018 р. через канцелярію Подільського районного суду м. Києві надійшли пояснення від третіх осіб (а.с. 35-39), згідно яких 29 серпня 1950 року був укладений шлюб між їх батьками: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, про що Районним бюро записів актів цивільного стану Сталінського району м. Мінськ зроблений відповідний запис за № 1274. 04 лютого 1985 року їх батько став членом житлово-будівельного кооперативу «Академічний-10». На момент вступу, останній, за рахунок коштів, які були накопичені під час шлюбу з їх матір`ю, сплатив пайовий внесок у розмірі 30% за спірну квартиру. [INFO] - [PERSON] померла, про що Шевченківським відділом запису актів громадського стану в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний запис №5250. 03 червня 1988 року [PERSON] уклав шлюб з позивачем та в 2003 року отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить спірна квартира. Так, оскільки до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, просили відмовити в задоволенні встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу в період з 1984 року до 03 червня 1988 року. Крім того, зазначили, що в питанні про визнання права власності на кооперативну квартиру має велике значення діяльність житлово-будівельної кооперації, яке регулювалось на момент внесення першого внеску, зокрема, постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 01.06.1962 року №561, постановою Ради Міністрів СРСР від 19.11.1964 року №943, постановою Ради Міністрів УРСР від 27.06.1972 року №297 , а відтак, [PERSON] , на думку третіх осіб, з моменту включення, вважався членом кооперативу «Академічний-10» та, поскільки Стройбанк СРСР надавав житлово-будівельним кооперативам кредит на будівництво жилих будинків в розмірі до 60% кошторисної вартості будівництва на строк 10- 15 років з погашенням його щорічно рівними частками, на момент вселення в спірну квартиру, а саме 19 березня 1985 року, останнім було сплачено в повному обсязі за рахунок власних коштів та отриманої від держави позики, вартість кооперативної квартири. Просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 12.12.2018 р. представником позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, а саме, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] , з 1987 року по 03.06.1988 року, визнання за позивачем право власності на частку у спільному майні подружжя - 322/1000 частини спірної квартири. В підготовчому судовому розгляді 12.12.2018 року - клопотання представника позивача в частині виключення відповідача 2 та залучення його, як третьої особи задоволено, прийнято заяву про уточнення позовних вимог та цією ж датою закрито підготовче судове засідання. 05.03.2019 р. від позивача надійшли письмові пояснення (а.с. 90-93), згідно яких, позивачем наголошено, що 30 % вартості, в якості внеску за спірну квартиру вніс [PERSON] самостійно, проте, надалі всі внески здійснювались з їх спільного сімейного бюджету. Просила врахувати те, що донькам від попереднього шлюбу від [PERSON] отримані по 3-х кімнатній квартирі, та побутові цінності, залишивши собі та позивачу спірну квартиру. Позивач та її представник, позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, які зазначені в уточнені позові, письмових поясненнях та просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач 1 явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява про можливість розгляду справи за відсутності їх представника (а.с. 124, 142). В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що, будучи сестрою позивача, обізнана про те, що остання переїхала у спірну квартиру та за спільні кошти з чоловіком [PERSON] робили ремонт в даній квартирі та придбавали меблі, щодо сплати внесків та порядку таких розрахунків не обізнана. Свідок [PERSON] показала, що документ, що підтверджував право власності [PERSON] отримував вже у шлюбі з позивачем, також зазначила, що спірна квартира була саме [PERSON] , що підтверджувалось в особистих розмовах з останнім. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що будучи чоловіком однієї з доньок [PERSON] , йому відомо, що останній підтримував стосунки з позивачем до шлюбу з 1987 року, а до того з 1985 року жив сам, при цьому, обізнаний про те, що питання розпорядження спірною квартирою піднімалось неодноразово, при цьому, [PERSON] виявляв бажання залишити спірну квартиру своїй правнучці. Також, йому відомо, що [PERSON] мав великий дохід, а з 1983-1984 року пішов на пенсію, де він отримував більше середньо статичного пенсіонера. 20.05.2019 р. через канцелярію Подільського районного суду м. Києві надійшла заява про уточнення позовних вимог, в частині визнання за позивачем право власності на частку у спільному майні подружжя - 322/1000 частини спірної квартири, як 28/1000 частини спірної квартири, нажитих за час спільного проживання без реєстрації шлюбу та 308/1000 частини спірної квартири, нажитих за час перебування у зареєстрованому шлюбі (а.с. 140). Треті особи та їх представник в судових засіданнях та у поданих письмових поясненнях, заперечували проти задоволення позову, вважають його необґрунтованим з підстав, зазначених у таких поясненнях. Крім того, 28.08.2018 р. третіми особами подано позовну заяву, у прийнятті якої Ухвалою від 03.09.2019 р. було відмовлено (а.с. 194-195). Представник третьої особи 27.05.2019 р. подав письмові пояснення, згідно яких спірна квартира, враховуючи період та спосіб набуття права власності кооперативної спірної квартири за радянських часів, не може бути спільною сумісною власністю [PERSON] та позивача, оскільки набута ще до укладання ними шлюбу. 03.09.2019 р. представником позивача подано заперечення на пояснення третіх осіб. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням думки відповідача, третіх осіб, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків, зокрема, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 03.02.2003 р., виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації [PERSON] належить на праві власності спірна квартира (а.с. 10). Як вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 1950 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON] ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, про що Райбюро ЗАГС Сталінського району м. Мінськ зроблений відповідний запис за № 1274 від 29.08.1950 року (а.с. 40). Згідно довідки від 23.01.2018 р. № 02/18, 04 лютого 1985 року [PERSON] був членом житлово-будівельного кооперативу «Академічний-10», та якому надана позика на суму 6083 крб. 08 коп. (з яких перший внесок в розмірі 30 % склав 2607 крб. 03 коп. сплачений в 1984 році), яка виплачувалась рівними долями (а.с. 9). [INFO] померла [PERSON] , про що Шевченківським відділом запису актів громадського стану в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний запис №5250 (а.с. 41). 03 червня 1988 року [PERSON] уклав шлюб з позивачем, про що свідчить свідоцтво про шлюб, виданий Подільським відділом ЗАГС 03.06.1988 р., актовий запис № 220 (а.с. 6). [INFO] [PERSON] помер, про що 17 липня 2017 року Відділом реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис №11283, та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). Позивач зазначає, що відповідач, в особі Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори не видає свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на частину спірної квартири, а тому, вона вимушена звертатись до суду за захистом свого порушеного права. Ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення саме до відповідача - Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, через його невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права, свобод чи законних інтересів позивача. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачем. Так, надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. Щодо вимоги позивача про визнання права власності, суд дійшов до наступних висновків. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до cт. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців (ст.ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Стаття 1267 ЦК України зазначає: частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є .рівними; спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них; спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Відповідно до пп. 4.12. п. 4 Глави 10 Розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 (далі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно з пп. 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу II Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності, позивач в уточнених позовних вимог визначила як відповідача - Чотирнадцяту Київську державну нотаріальну контору. Відповідно до Листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 51 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. При цьому, позивачем та/або її представником а ні в судовому засіданні, а ні у вигляді письмового клопотання, про заміну неналежного відповідача, в особі Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори або залучення співвідповідачів не заявлялось. Відповідно до змісту пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, ст. ст. 79-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. За приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). З огляду на обраний спосіб захисту свого права, принципу диспозитивності, враховуючи той факт, що права позивача, відповідачем не порушуються та не оспорюються, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову, а відтак, встановлення як фактів сплати внесків [PERSON] пропорційно рокам в першому та другому шлюбі, так і самої участі у набутті прав на спірну квартиру є передчасним. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, для захисту свого порушеного або невизнаного права, де вказані обставини можуть бути встановлені. Стосовно позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] з 1987 року по 03.06.1988 року, суд погоджується з доводами третіх осіб щодо того, що до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), з наступним обґрунтуванням. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, суд, відмовляючи у задоволенні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю до 2004 року, виходить з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed