Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У позові посилався на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстровані відповідачі: [PERSON] , яка доводиться позивачу донькою, а також онуки позивача - [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2015 року народження. Починаючи з моменту реєстрації по теперішній час відповідач [PERSON] з дітьми за місцем реєстрації не проживає, разом з чоловіком проживає в іншому місці, проте за місцем фактичного проживання не зареєструвалася. Факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу перешкоду у реалізації прав користування та розпорядження належним їй майном. У добровільному порядку відповідач з дітьми відмовляється знятися з реєстрації. Тому позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за вказаною адресою. 12.05.2020 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимог вона не визнає. Зазначає, що вона зареєстрована та проживала в спірному будинку з 16.11.2011 разом з чоловіком та їх дітьми до 2013 року. Вони користувались будинком, робили внесок в ремонт, мали намір там постійно жити. Але коли позивач, її рідна мама, зійшлась зі своїм співмешканцем [PERSON] , який зловживає алкоголем, в сім`ї розпочалися сварки та конфлікти з мамою та її співмешканцем, які чинили їм перешкоди в користуванні житлом. [PERSON] неодноразово погрожував їй під час вагітності, у зв`язку з чим була загроза переривання вагітності, у зв`язку з чим вона з чоловіком та дітьми переїхали до іншого місця проживання. В спірному будинку вона та діти не проживають з поважних причин, іншого житла не мають. 11.01.2017 було ухвалено рішення Павлоградським міськрайонним судом Дніпроптеровської області у справі № 185/6668/16, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням було відмовлено. 18.02.2018 на адресу Павлоградського ВП ГУНП надійшла заява на неї від співмешканця її матері [PERSON] по факту заволодіння його майном та майном її матері. З посиланням на рішення ЄСПЛ, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, норми законодавства України просить в позові відмовити, так як спірне житло є єдиним житлом для проживання її та дітей, в якому вони не проживають з поважних причин, іншого житла на праві власності, праві користування не мають. У судовому засіданні позивач та представник відповідача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, згодом представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача зазначила, що підстава позову інша ніж в справі № 185/6668/16 так як відповідач зареєструвала ще одну дитину, та зазначений інший період непроживання. Позивач зазначила, що в неї з її донькою та зятем дійсно конфліктні відносини, вони не спілкуються і зараз. Сварились та бились чоловіки, вона з донькою не сварилась, але через конфлікт наразі не спілкується ні з донькою, ні з онуками, спільної мови в них не має, спільне проживання не можливо, вона вважає, що її обікрали. Донька з сім`єю проживають з 2013 року в Дніпрі, молодших дітей вона прописала без її відома, з реєстрації вони не знімаються, що заважає їй отримати субсидію, продати будинок та поїхати жити до сина. Після рішення суду нічого не змінилось, відповідач приїздила один раз в 2018 році, її дома не було, вдома був [PERSON] , вони подали заяву до поліції. Відповідач [PERSON] та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Дали пояснення відповідно до відзиву. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначила, що дійсно з дітьми не проживає за місцем реєстрації з 2013 року, проте не проживає з поважних причин, оскільки з матір`ю та її співмешканцем склалися неприязні стосунки, їм чинять перешкоди у користуванні житлом. Після рішення суду вона приїздила до матері в 2018 році, дома був її співмешканець, він викликав поліцію, написав на неї заяву про крадіжку майна. Наразі вона проживає з дітьми в м. Дніпрі з чоловіком, в його будинку, але він не реєструє не її, не дітей. На даний час через конфліктні відносини з мамою вона не збирається проживати в спірному будинку, але якщо її та дітей випишуть, через це відносини з чоловіком погіршаться і вона з дітьми залишиться взагалі без будь-якого житла, тому вона вважає позбавлення її та дітей права користування спірним житлом, втратою житла, так як їй ніде буде жити, якщо чоловік її вигонить. В позові просить відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Вербківської сільської ради Павлоградського району згідно наданих письмових пояснень та висновку, просив у позові відмовити, оскільки задоволення позову суперечитиме інтересам малолітніх дітей. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, пояснила, що відповідач не проживає у спірному помешканні, бо має будинок у м. Дніпро, діти там відвідують школу та садочок. Сварок між сторонами не спостерігала. Відомо, що через наявність реєстрації відповідачів, позивач не може отримати субсидію. Позивач мешкає разом із співмешканцем, про їх відносини нічого не відомо. Свідок [PERSON] , яка мешкає на одній вулиці із позивачем, пояснила, що позивач не може отримати субсидію на газ, бо у будинку зареєстрована донька із онуками (відповідачі). Про обставини сварок нічого не відомо, співмешканець позивача у спірному будинку не проживає. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідача та колишнім чоловіком позивача, зазначив, що між мамою та донькою є проблема у спілкуванні через співмешканця мами. Сварки між сторонами виникли через те, що співмешканець позивача почав висловлював невдоволення через візити онуків, при ньому співмешканець позивача зламав ворота та хвіртку, бив вікна. Донька не мешкає з мамою, бо співмешканцю позивача це не подобається. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 липня 2011 року (а.с.15,16). Крім позивача у будинку за вказаною адресою з 16.11.2011 зареєстровані відповідач [PERSON] та [PERSON] , 2007 р.н., з 19.02.2018 зареєстрований [PERSON] , 2014 р.н., з 26.01.2018 зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.17,23). Відповідно до акту Вербківської сільської ради Павлоградського району від 25.06.2019, складених у присутності сусідів, [PERSON] разом з малолітніми дітьми не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] з дня реєстрації (а.с.18). У судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила, що з 2013 року не проживає з дітьми за місцем реєстрації, оскільки позивач та її співмешканець чинять перешкоди, після рішення суду в 2017 році нічого не змінилось. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 2,3 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідач та її діти були зареєстрована у спірному будинку як члени сім`ї власника. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення , яке вони мають право зайняти , визначається його власником. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, при вирішенні питання про втрату права користування житлом члена сім`ї власника житла з`ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що фактичне місце проживання змінила у зв`язку з неприязними, конфліктними стосунками, які склалися з позивачем та її співмешканцем. Сторонами в судовому засіданні визнано наявність між ними неприязнених, конфліктних відносин. Свідки підтвердили, що між позивачем та відповідачем [PERSON] склалися неприязні стосунки, що спростовує твердження позивача про те, що відповідач не проживає у будинку без поважних причин. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.09.2020 доведено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у власності житла не мають. (а.с. 130, 131, 132, 133) Відповідно до пояснень сторін відповідачі проживають в будинку в [ADDRESS] , який належить чоловіку відповідача. Обставин та доказі придбання будинку чоловіком відповідача, а саме в шлюбі чи ні, сторонами суду не надано та не зазначено, обидві сторони в своїх поясненнях зазначали, що будинок належить чоловіку відповідача. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.01.2017 у цивільній справі №185/6668/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено у зв`язку із тим, що між позивачем та відповідачем наявний конфлікт, а також категоричне заперечення позивачем права відповідача проживати у будинку, є поважною причиною непроживання відповідача у спільному житлі. (а.с. 33-37) Рішення набрало законної сили 24.01.2017. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. За змістом положень ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. При постановленні рішення суд враховує правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, якою визначено, що «Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.» Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідач, яка діє від себе та своїх неповнолітніх дітей вважає спірне житлове приміщення своїм місцем проживання, «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вона з дітьми не проживають з поважних причин. Наявність конфлікту між позивачем та відповідачем, а також категоричне заперечення позивачем права відповідача проживати у будинку, є поважною причиною непроживання відповідачів у спільному житлі. Враховуючи наявність поважної причини непроживання у спірному будинку та відсутність права на проживання в іншому житловому приміщенні, підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, відсутні, та в даному випадку таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, не переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, суд доходить такого висновку. Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Павлоградського району у висновку від 24.08.2020 №1117 зазначив, що органом опіки та піклування не встановлено наявність або відсутність права власності або права користування дітьми іншим житловим приміщенням. Враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, вважає не доцільним визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований: [ADDRESS] . Частиною 3 ст.29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 16 Конвенції про права дитини визначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував висновок, що дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом. Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України). На підставі вищевикладеного позовні вимоги про визнання такими, що втратили право користування житлом неповнолітніх дітей [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , також, не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 13, 77 - 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено факт порушення, невизнання чи оспорювання її прав як власника з боку відповідачів. Також позивачем не доведено і факту вчинення перешкод у користуванні майном з боку відповідача. Суд не приймає доводи позивача про те, що вона самостійно змушена нести витрати по сплаті комунальних послуг, не може отримати субсидію, продати спірний будинок, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача з приводу компенсації відповідачем чи розподілу зазначених витрат, за наявності для цього правових та фактичних підстав, отримати відповідні довідки про не проживання відповідачів в спірному будинку для отримання субсидії, доказів відмови в призначенні субсидії з зазначених позивачем підстав нею не надано, під час розгляду справи відповідачем надано позивачу певні документи для отримання субсидії, а порядок відчуження майна в якому зареєстровані неповнолітні діти встановлений чинним законодавством та не порушує, та не звужує права позивача як власника. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed