Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» [PERSON], [PERSON] про захист прав споживача. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 25.11.2005 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]») та ним було укладено кредитний договір №78/в. В забезпечення умов виконання кредитного договору №78/в від 25.11.2005 року, між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір №1 від 25.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3946. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що оспорюваний кредитний договір №78/в від 25.11.2005 року підлягає визнанню недійсним з застосуванням наслідків його недійсності в судовому порядку, оскільки норми вказаного кредитного договору є такими, що суперечать нормам діючого законодавства. З урахуванням викладеного, позивач просив суд: визнати недійсним кредитний договір від 25 листопада 2005 року №78/в, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON], а також всі додатки до нього, які є його невідємною частиною; визнати недійсним іпотечний договір №1 від 25 листопада 2005 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3946; скасувати запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, смт. Таромське, вул. Народна, будинок 9, реєстраційний номер обтяження 2629741; скасувати запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек щодо обєкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, смт. Таромське, вул. Народна, будинок 9, реєстраційний номер іпотеки 2642196; скасувати запис про обтяження земельної ділянки за кадастровим номером 1210100000:08:013:0009 в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, смт. Таромське, вул. Народна, 9; скасувати запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек щодо земельної ділянки за кадастровим номером 1210100000:08:013:0009, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, смт. Таромське, вул. Народна, 9; скасувати арешт, накладений 04.11.2008 року Постановою про арешт майна та заборону на його відчуження Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 8149164; скасувати арешт, накладений 07.02.2012 року Постановою Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ на все рухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] (ІПН [NUMBER]) та вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис №12140369; визнати недійсним договір застави №1 від 25 листопада 2005 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3947; скасувати запис про обтяження № 12859330 від 13.08.2012 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна заставу рухомого майна, а саме: автомобіля марки MERCEDES-BENZ 280, рік випуску: 1994, колір синій, номер державної реєстрації АЕ0701АА, що належить на праві власності [PERSON] (ІПН [NUMBER]). Позивач в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підставах. Судом встановлено, що 25.11.2005 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]») та [PERSON] було укладено кредитний договір №78/в. Відповідно до п.1.1.1. та п. 1.1.2. вказаного кредитного договору кредит надавався в сумі 18\~500 (вісімнадцять з половиною тисяч) доларів США. Термін користування Кредитом: до 16-00 (шістнадцятої) години «24» листопада 2008 року. Згідно з п. 2.3. кредитного договору повернення Кредиту буде здійснюватись у готівковій формі на відкритий позичковий рахунок за платіжним дорученням в наступному порядку: здійснювати зниження ліміту по кредиту починаючи з листопада 2007 року, згідно з графіком, погодженим з позичальником. Моментом (днем) повернення Кредиту вважаться день зарахування на відповідні рахунки Кредитодавця: суми Кредиту, процентів, комісій та штрафних санкцій, визначених кредитним договором. Згідно з п. 2.7. кредитного договору погашення заборгованості Позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за нарахованими процентами; пеня за порушення строків повернення Кредиту та сплати процентів; штрафні санкції; прострочена заборгованість за Кредитом; строкова заборгованість за Кредитом. В забезпечення умов виконання кредитного договору №78/в від 25.11.2005 року, між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір №1 від 25.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3946. Згідно умов вказаного іпотечного договору предметом іпотеки є домоволодіння, а саме: А-1 житловий будинок, житловою площею 60,3 кв.м., загальною площею 82,3 кв.м.; 1-7, І ІІІ споруди, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, смт. Таромське, вул. Народна, буд. 9. Предмет іпотеки зареєстрований в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», 27.04.2005 року, реєстраційний номер: 5717739, номер запису: 122-134 в низі 39. Нерухоме майно передано в іпотеку разом з усіма його приналежностями. Предмет іпотеки також поширюється на належну Іпотекодавцю на праві власності земельну ділянку площею 0,1119 га, на якій розташоване домоволодіння, і яка необхідна для використання цього домоволодіння за цільовим призначенням. В забезпечення умов виконання кредитного договору №78/в від 25.11.2005 року, між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] та [PERSON] було укладено договір застави №1 від 25.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3947. Згідно із\~ст.99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог\~ст. 524 ЦК України, законодавцем\~\~визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, сторони можуть тільки визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.\~Стаття 192 ЦК України\~зазначає, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У пункті 1\~ст.3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів\~ст. 35 Закону України «Про Національний банк України». Відповідно до ч. 1\~ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч. 3\~ст. 533 ЦК України\~зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 1\~ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.\~\~У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобовязує банки отримувати індивідуальні ліцензії. Пунктом 4 ст. 5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам\~\~кредитних коштів, Банку потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ. Тобто, згідно п.1.5. Положення, для здійснення валютних операцій в рамках спірних Договорів, а саме використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Згідно ч.5 ст. 5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.\~\~ Разом з цим, у банка на момент укладення договорів індивідуальна ліцензія, яка видається НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу за спірними Договорами, була відсутня.\~\~\~\~ Наявність у спірних кредитних договорах положень щодо вираження грошових зобов'язань між позичальником та банком у доларах США суперечить приписам\~ст. 99 Конституції України, ст.ст.\~192,\~524,\~533 ЦК України, тому що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що у даному випадку місця не має. Вираження грошових зобов'язань у спірних кредитних договорах в іноземній валюті, а не в гривні України є неправомірним. А також використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Стаття 227 ЦК України\~встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17\~Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі\~статтею 227 ЦК\~України є оспорюваним. Крім того, згідно п.1.3 ст.1\~Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про валютний контроль»від 8 лютого 2000 року N 49\~Використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Згідно підпункту «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ встановлено, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Резиденти України можуть розраховуватись між собою на території України в іноземній валюті тільки за наявності індивідуальної ліцензії НБУ у одного з них. Пунктом 1.11 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, зазначено, що валютна операція, на здійснення якої видана (отримана) ліцензія, не може проводитися за рахунок іноземної валюти, отриманої як кредит (позика). Враховуючи той факт, що метою отримання кредитних коштів позичальника були споживчі цілі, тобто реконструкція та благоустрій помешкання, що зазначено як одна з умов Кредитного договору, то позичальник мав розраховуватись ними з третіми особами, про що банк не міг не знати, тобто банк свідомо уклав спірні договори на надання кредитних коштів, якими позичальники законно не могли вести розрахунки на території України. Також позичальник вимушений був використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу для належного виконання своїх зобовязань за спірним договорам, а саме - шляхом внесення готівки у доларах США в касу банку для поповнення своїх валютних рахунків, які було відкрито банком для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредитам, відсоткам. Для погашення заборгованості за даними договорами, у тому числі відсотків за користування кредитами, позичальники сплачують банку кошти на відповідний рахунок, що передбачено п 2.1. Кредитного договору. З зазначеного вище вбачається, що сплатою кредитів (виконання позичальниками своїх зобовязань за кредитними договорами) вважається внесення готівки позичальником в касу банку та саме з цього моменту позичальник вважається такими, що належним чином виконали свої зобовязання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи\~резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами «а», «в» та «е»пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи\~резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на виїзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. При укладенні кредитного договору Банком були порушені права Позичальника, як споживача фінансових послуг, які надає [PERSON]. Відповідно до\~ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору, що обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що при укладені спірного кредитного договору № 756811/ФЛ від 29.01.2008р. було допущено суттєві порушення, а саме: кредитні кошти були надані позивачу в іноземній валюті, що суперечить вимогам законодавства, оскільки для укладання зазначених правочинів Банку потрібно було мати індивідуальну ліцензію НБУ. Згідно із\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема,\~ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з п. 3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2\~ст. 548 ЦК України\~недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України\~у\~параграфі 6\~глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання. Суд також приходить до висновку, що умовами оспорюваного кредитного договору передбачено подвійне стягнення штрафних санкцій з Позивача, а саме комісій та штрафних санкцій, що передбачено п.2.3. та 2.7. Нормами статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Вказані умови кредитного договору порушують та обмежують конституційні права позивача, а тому вказані пункти договору суперечать нормам діючого законодавства України, та на підставі вказаних обставин зумовлюють недійсність оспорюваного кредитного договору вцілому. Щодо обставин, які зумовлюють недійсність іпотечного договору суд виходить з таких обставин. Згідно п. 3 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між декількома іпотекодавцями та іпотекодержателями у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити таку істотну умову: опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. Відповідно до умов іпотечного договору №1 від 25.11.2005 року до предмету іпотеку окрім житлового будинку належить земельна ділянка площею 0,1119 га, на якій розташоване домоволодіння, і яка необхідна для використання цього домоволодіння за цільовим призначенням за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, смт. Таромське, вул. Народна, 9. Отже, всупереч вказаним нормам Закону України «Про іпотеку», в іпотечному договорі не зазначено кадастровий номер земельної ділянки та її цільове призначення. Оскільки, при укладенні кредитного договору були допущені суттєві порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку, що оспорюваний кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладання з застосуванням наслідків недійсного правочину. Зазначені встановлені суд обставини передбачають визнання недійсним Іпотечного договору №1 від 25.11.2005 року та визнання недійсним договору застави №1 від 25.11.2005 року, які було укладено на забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором. При визнанні недійсним кредитного договору іпотечний договір та договір застави також підлягають визнанню недійсними, оскільки вони є похідним в розумінні ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти,користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що на належне йому на праві власності домоволодіння накладено арешт відповідно до Постанови Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 04.11.2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зазначене обтяження, порушує права та інтереси Позивача, як власника житлового будинку. Постановою Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 11.01.2012 року накладено арешт на все рухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому є такими, що підлягають задоволенню

Outcome: approved