Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Адвокат Єгоров С.А. звернувся до суду від імені та в інтересах [PERSON] з позовною заявою до Приватного підприємства «Анкар Транс», згідно якої прохав суд ухвалити рішення, яким взнати незаконним та скасувати наказ №1 від 17.11.2020 року про звільнення з роботи [PERSON] диспетчера автомобільного транспорту 17.11.2020 року за згодою сторін п. 1 ст.36 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді диспетчера автомобільного транспорту; стягнути з Приватного підприємства «Анкар Транс» на користь [PERSON] середній заробіток час вимушеного прогулу виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 206,99 грн. починаючи з 17.11.2019 року по день ухвалення рішення суду, котрий на день звернення до суду становив 2897, 86 грн. В обґрунтуванні позовних вимог вказано, що згідно до наказу №2 від 13.10.2020 року [PERSON] була прийнята на роботу диспетчером автомобільного транспорту з 15.10.2020 року у ПП «Анкар Транс». 17.11.2020 року приблизно о 10.00 год. директор підприємства ПП «Анкар Транс» [PERSON] викликав до свого кабінету [PERSON] та став погрожувати їй звільненням за ініціативо власника, мотивуючи свої погрози тим, що [PERSON] при оформленні на роботу не попередила керівництво підприємства про свою вагітність, чим на думку директора підприємства вчинила шахрайські дії по відношенню до нього. Під тиском, директора ПП «Анкар Транс», [PERSON] написати заяву про звільнення 17.11.2020 року за згодою сторін. На момент написання заяви [PERSON] перебувала в пригніченому психологічному стані, не усвідомлювала наслідків своїх дій, та не мала бажання розривати трудові відносини з підприємством. Окрім того, [PERSON] , є одинокою матір`ю яка сама виховує і утримує сина [PERSON] [INFO] . Незважаючи на ці обставини відповідач, наказом № 1 від 17.11.2020 року, звільнив з роботи [PERSON] , диспетчера автомобільного транспорту за згодою сторін згідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що наказ про звільнення має бути скасований, як не законний, а [PERSON] поновлена на посаді диспетчера автомобільного транспорту з 17.11.2020 року у ПП «Анкар Транс» та стягнуто середній заробіток за вимушений прогул. Ухвалою суду від 10.12.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 11.01.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечував проти задоволення позову у зв`язку з його безпідставністю. Єдина підстава на яку посилається позивач, а саме, що нібито під тиском директора ПП «Анкар Транс», перебуваючи у пригніченому стані, позивач написала заяву про її звільнення за згодою сторін, хоча не мала бажання розривати трудові відносини з підприємством, - не відповідає дійсності. Так, 17 листопада 2020 року [PERSON] самостійно звернулась до директора із проханням розірвати трудовий договір. Вона власноручно 17 листопада 2020 року за своєю волею написала заяву про звільнення її з роботи з 17 листопада 2020 року за згодою сторін та надала цю заяву директору. В цей же день, після погодження з директором дати звільнення, [PERSON] повторно написала заяву про звільнення її за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 17 листопада 2020 року. Також 17 листопада 2020 року [PERSON] була ознайомлена із наказом про звільнення, про, що свідчить її підпис на наказі; отримала трудову книжку та розрахунок у повному обсязі, про що розписалась у відповідних документах. Процедура написання двох заяв, звернення до директора, очікування оформлення наказу про звільнення, трудової книжки здійснення розрахунку тривала майже цілий день. І весь цей час [PERSON] вчиняла дії на підтвердження свого наміру звільнитись: розписувалась у необхідних документах, отримувала документи, що стосуються звільнення, отримувала кошти тощо. При цьому, вона нікому не повідомляла, що змінила своє бажання розірвати трудовий договір, або хтось на неї тисне. Викладене свідчить про наявність у позивача волевиявлення на звільнення та вчинення нею всіх необхідних дій для цього, і, відповідно, безпідставність і надуманість тверджень про нібито вчинення на неї тиску. Про свою вагітність [PERSON] не повідомляла директора ПП «Анкар Транс» ні під час прийняття на роботу, ні у період перебування у трудових відносинах, ні у день звільнення. Навіть долучена до позовної заяви довідка про перебування [PERSON] на обліку в жіночій консультації була видана вже після звільнення - 20 листопада 2020 року. Що свідчить про те, що відповідна інформація не подавалась позивачем відповідачу. Окрім того, у вказаній довідці зазначені лише прізвище ім`я та по батькові особи, якій вона видана, але вона не є належним доказом вагітності позивачки. Сам по собі факт вагітності або той факт, що [PERSON] має малолітню дитину, про що також не повідомляла, жодним чином не свідчить про протиправність дій відповідача. І вагітна жінка, і жінка, яка має малолітню дитину, можуть бути звільнені на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін у будь-який момент, коли буде досягнута згода щодо такого звільнення. Ухвалою суду від 13.01.2021 року витребувано від ПП «Анкар Транс» оригінали заяви [PERSON] про звільнення від 17.11.2020 року. 26.01.2021 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де вказано, що наведені відповідачем у відзиві на позивну заяву твердження, що [PERSON] писала другу заяву про звільнення після начебто наявної взаємної згоди власника та працівника щодо домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП не витримують жодної критики. Невідомо навіщо [PERSON] писати другу заяву про її звільнення за згодою сторін на підставі ч1 ст.36 КЗпП України з 17 листопада 2020 року, якщо вже була узгоджена дата звільнення та умови звільнення. Окрім того, на заявах які надані відповідачем відсутня реєстрація, тобто не можливо взагалі встановити, коли ці заяви були подані на узгодження дати та умов звільнення [PERSON] . Наявна в матеріалах справи копія заяви позивача про звільнення виготовлена на бланку заяви, який містить друкований текст з пропусками для рукописного тексту, де вказана особа, що подає заяву, дата звільнення, дата написання заяви та підпис. Бланк цієї заяви [PERSON] заповнювала при прийомі на роботу у ПП «Анкар Транс», при цьому на вимогу керівництва не зазначала дату звільнення та дату заповнення цієї заяви. Окрім того, не відповідають дійсності твердження, що очікування оформлення наказу про звільнення, трудової книжки здійснення розрахунку тривала майже цілий день. І весь час [PERSON] вчиняла дії на підтвердження свого наміру звільнитись: розписувалась у необхідних документах, отримувала документи, що стосуються звільнення, отримувала кошти тощо. Розрахунок з [PERSON] та видача її трудової книжки було проведено впродовж 15-20 хвилин після примусу написання заяви про звільнення, таким чином [PERSON] знаходилась у пригніченому стані і не могла заявляти про анулювання домовленостей про звільнення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково вказала, що заяву писала від руки в кабінеті директора в присутності заступника директора [PERSON] 17.11.2020 року з ранку. Перед цим, 16.11.2020 вона була у лікаря на УЗД, яке вказало на її стан вагітності. 17.11.2020 року зранку зайшовши до директора повідомила останнього про вагітність, на що той відповів, що буде спілкуватися з [PERSON] та після обіду приймуть рішення. Близько 15 год. 17.11.2020 року вона зайшла до директора, де була [PERSON] , і їй повідомили, що їй потрібно написати заяву на звільнення за власним бажанням. На що вона відповіла, що їй до декретної відпустки, ще два місяці. На що їй [PERSON] відповіла, що якщо вона не звільниться, то вона це зробить за неї. Близько 30 хвилин директор та [PERSON] вчиняли тиск на неї, що вразі незгоди вони її звільнять самостійно з інших підстав, вказавши щоб влаштовувалася на державну службу у звідти йшла в декрет. [PERSON] продиктувала текст заяви, яку вона написала в присутності директора. Після цього до кабінету зайшла [PERSON] з відділу кадрів, і [PERSON] віддала їй заяву і сказала готувати наказ на звільнення. Протягом 30 хвилин її розрахували та надали всі документи. На наступний день їй телефонував директор питаючи чи буде вона подавати скаргу, і якщо ні то заплатить їй 3500 грн, так як вона сама винна у звільнення бо не треба було вагітніти. Потім вона зателефонувала в Управління держпраці, де відібрали заяву та сказали чекати відповідь. Заяву писала 19.11.2020 року і отримала відповідь 15.12.2020 року, що її звільнили без порушень. При прийомі на роботу медичний огляд не проходила, а тільки заповнила анкету. Другу заяву (надруковану) заповнила в день написання первісної 17.11.2020 року. Представник позивача - адвокат Єгоров С.А. позовні вимоги підтримав вказав, що заяви про звільнення не зареєстровані та не завізовані. При прийомі на роботу був відсутній медогляд. Відповідач не обґрунтував необхідність написання другої заяви (друкованої). Прохав відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача адвокат Чорнуха Ю.В. в судовому засіданні прохала відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Вказала, що була згода позивача на звільнення, остання сама звернулася до керівника про звільнення на підставі ст. 36 КЗпП. Заяву написала власноруч, без будь-якого тиску. Погодили день звільнення 17.11.2020 року. Будь-яких порушень при написанні заяви, тиску чи примусу на позивача не було, що підтверджується тим, що позивачем двічі були написані заяви. Обов`язкової реєстрації та візування заяви не передбачено. Свідок [PERSON] , менеджер з підбору та підготовки персоналу ПП «Анкар Транс», суду пояснила, що позивач прийшла на роботу в жовтні 2020 року на посаду логіста пройшовши співбесіду у директора. При прийнятті на роботу працівник заяву про звільнення не пише. Записи про прийняття на роботу були зроблені у трудовій книжці позивача. Про свою вагітність позивач їй не повідомляла, як і не казала про це при звільненні. Про що розмовляли позивач з директором перед звільненням їй невідомо. Їй директор повідомив готувати документи на звільнення позивача. Позивач їй про причини звільнення нічого не говорила, допрацювавши до кінця дня. Позивач розписалася у журналі про отримання трудової книжки. Розрахунок був у директора, розрахункова відомість була у бухгалтера. Позивач писала дві заяви про звільнення спочатку у директора потім у неї заповнила друковану. Позивач з заявою про звільнення прийшла до неї, де заповнила друковану заяву яку вона зареєструвала в журналі. Якби позивач не заповнила друковану заяву то вона б звільнила позивача за рукописною заявою. Друкована заява передбачена так як в ній вказані пункти та статті КЗпП, що відсутні в рукописній. Позивач була звільнена на підставі наказу, який вона готувала та підписаний директором. Свідок [PERSON] , заступник директора ПП «Анкар Транс», суду пояснила, що позивач в жовтні 2020 року на посаду диспетчера і 17.11.2020 року звільнилася за згодою сторін, а саме близько 10.00 години зателефонував директор і повідомив, що позивач виявила намір звільнитися і щоб вона після обіду зайшла до директора. Близько 14 години вона зайшла директора і вказала, що не заперечує проти звільнення позивача, яка не в повній мірі справляється з роботою. Вона позвала позивача до кабінету директора для з`ясування питання щодо порядку звільнення - за власним бажанням чи за згодою сторін. Після чого позивач написала заяву з якою вона та позивач зайшли до [PERSON] , де вона вказала, що позивач звільняється за згодою сторін і щоб готувала документи на звільнення за згодою сторін. Після цього [PERSON] готувала документи, а позивач збирала сої речі і чекала наказу. Потім [PERSON] ознайомила з наказом, видала трудову книжку, розрахунок. Позивача ніхто не примушував писати заяву про звільнення. При підготовці документів на звільнення позивач не говорила, щодо передумала звільнятися. Друкована заява позивачем заповнювалася у зв`язку з тим, що працівники підприємства не завжди правильно пишуть заяви без помилок, тому на підприємстві розроблені друковані бланки відповідних заяв для їх заповнення. В даному випадку в бланку вказана підстава звільнення, яка відсутня у рукописній заяві, тому вважає, що [PERSON] дала вказану друковану заяву позивачу для заповнення, що було необхідністю. Уточнила, що тиску на позивача при написанні заяви не було. Свідок [PERSON] , начальник відділу логістики, в судовому засіданні суду показала, що позивач працювала у її відділі з жовтня 2020 року, про причину звільнення остання їй не казала. 17.11.2020 року в розмові їй казала, що буде писати, чи написала, заяву про звільнення, при цьому про примус не говорила. При виході додому про те, що передумала звільнятися не говорила, про те що вагітна також не говорила. Свідок [PERSON] , директор ПП «Анкар Транс», суду показав, що позивач була прийнята на роботу 15.10.2020 року логістом. 17.11.2020 року після наради позивач прийшла до нього і вказала, що буде звільнятися, на що він відповів щоб зайшла після біду. Близько 14 години він запросив [PERSON] та позивача до себе в кабінет для спілкування. При розмові позивач підтвердила бажання звільнитися, вони погодили підставу звільнення за згодою сторін, після чого позивач власноруч написала заяву про звільнення, і разом з [PERSON] вийшли з кабінету. Стосовно другої заяви вказав, що в рукописній заяві не написана стаття звільнення, у зв`язку з чим [PERSON] погодила з ним надання позивачу відповідного бланку заяви для заповнення. Візи на заявах він не ставив, однак підписав наказ на підставі вказаних заяв. При розмові з позивачем та написанні позивачем заяви ніякого тиску на позивача вчинено не було. Суд, заслухавши учасників справи, свідків, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, приходить до наступного. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений\~статтею 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено, що згідно наказу №2 Про прийняття на роботу від 13.10.2020 року [PERSON] прийнято на роботу до Приватного підприємства «Анкар Транс» на посаду диспетчера автомобільного транспорту. Судом встановлено, що 17.11.2020 року [PERSON] подала заяву про звільнення за згодою сторін з 17.11.2020 року.\~ За наказом № 1 від 17.11.2020 року про звільнення з роботи, [PERSON] диспетчера автомобільного транспорту звільнено 17.11.2020 року за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, з проведенням розрахунку при звільнені. Вказане також підтверджується наявними записами у трудовій книжці серії [NUMBER] , від 02.08.2011 року на ім`я [PERSON] (записи №6 та №7). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( ст. 4 КЗпП). Згідно з пунктом 1 частини 1\~статті 36 Кодексу Законів про Працю України\~підставою припинення трудового договору є угода сторін. Наведені норми\~КЗпП України\~застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Згідно вимог\~ст.\~235\~КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Підстави припинення трудового договору встановлено\~статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями\~38\~і\~39\~цього\~Кодексу\~, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) -\~статтею 45 цього Кодексу\~. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є угода сторін. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємств, установ, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року справа №570/894/16-ц.Згідно з роз`ясненнями, що наведені в\~постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1\~ст.36 КЗпП\~(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Отже, при припиненні трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення за власним бажанням, можливості відкликання працівником своєї заяви не передбачено. Анулювання домовленості між працівником підприємства і власником про припинення трудового договору за п.1 ч.1\~ст. 36 КЗпП\~може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника. Суд не може погодитися з твердженнями позивача та його представника, що заява позивачем про звільнення була подана внаслідок психологічного тиску на останню директором підприємства [PERSON] , оскільки вказані твердження спростовуються показаннями свідків. Судом встановлено, що звільнення позивача відбулося 17.11.2020 року. Згідно наявних матеріалів справи позивач написала дві заяви на звільнення датовані 17.11.2020 року. В цей же день позивач була ознайомлена з наказом про звільнення, отримала трудову книжку та розрахунок при звільненні, про що стоять її підписи у відповідних документах датовані 17.11.2020 року. Після звільнення позивач на роботу не приходила, трудові обов`язки не виконувала, тобто фактично трудові відносини були припинені у день звільнення. З вказаного вбачається, що сторони дійшли згоди щодо звільнення позивача 17.11.2020 року. Жодних доказів на підтвердження зміни рішення, як позивачем так і роботодавцем, щодо звільнення та анулювання написаних заяв про звільнення з метою продовження подальшої трудової діяльності, до суду позивачем також не надано. Як вбачається з довідки виданої Жіночою консультацією №1 КНМП Кременчуцький пренатальний центр ІІ рівня №183/129 від 20.11.2020 року, [PERSON] 1990 року народження, перебувала на обліку з приводу вагітності, що свідчить про те, що на час звільнення позивач дійсно перебувала в стані вагітності. Однак доказів того, що про це знав відповідач на час звільнення, позивач суду не надала, та такого не встановлю судом під час судового розгляду. Обставина вагітності позивача, зазначена у позові в контексті неформальної причини звільнення. Під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження, вказані позивачем обставини того, що позивач на час написання заяв про звільнення та видачі наказу про звільнення перебувала у пригніченому психологічному стані та не усвідомлювала значення своїх дій, за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів того, при тому, що власноруч написала дві заяви на звільнення, отримала трудову книжку та розрахунок, де також ставила підписи. При цьому суд бере до уваги, що свідки не підтвердили обставини пригніченого психічного стану позивача та будь-який тиск на позивача при написанні останньою заяви про звільнення. Суд критично оцінює позицію сторони позивача щодо неналежності звільнення з підстави відсутності візування директором підприємства заяв позивача про звільнення на тій підставі, що наказ №1 про звільнення позивача від 17.11.2020 року, виданий на підставі заяви позивача та підписаний директором. Також, суд бере до уваги, що необхідність оформлення заяви №98 слугувало уточнення в заяві підстави звільнення з посиланням на статтю КЗпП, що було відсутнє в рукописній заяві позивача. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, відсутність домовленості сторін про розірвання трудового договору за взаємною згодою, не доведено наявність обставин викладених позивачем щодо неможливості усвідомлення нею своїх дій під час написання заяв на звільнення та видачі наказу. За таких умов відсутні підстави визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, і поновлення на роботі позивача. Отже, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та через його безпідставність.

Outcome: dismissed