Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

У січні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10.08.2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVHMAE00001112, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 19100 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00% на рік з кінцевим терміном повернення 09.08.2012 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 11.12.2012 року у розмірі 50608,03 доларів США, яка складається з: 13954,30 доларів США - заборгованості за кредитом, 18083,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1386,72 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 17183,38 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Просив стягнути з відповідачів солідарно 10 000 грн., з [PERSON] - 49356,47 доларів США, та сплачений судовий збір (а.с.2-3). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені (а.с.27). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року заочне рішення від 30 січня 2013 року скасовано (а.с.42). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено (а.с.77-78). В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі (а.с.81-84). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у листопаді 2009 року банком збільшено процентну ставку по кредиту з 10,08 % до 12,12 %, але не надано суду доказів повідомлення відповідача про це; 12 січня 2010 року [PERSON], який допустив прострочку сплати коштів по кредиту, передав заставний автомобіль Тойота Лексус, державний номер [NUMBER] позивачу на реалізацію з метою погашення заборгованості за вказаним договором, видавши генеральну довіреність на ім'я співробітників банку [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким надано право розпоряджатися належним йому транспортним засобом, зокрема, укладати та підписувати від імені відповідача договори цивільно-правового характеру, одержувати за цими договорами грошові суми, направляти їх на погашення заборгованості за кредитними договорами. Банком не надано доказів реалізації автомобіля та погашення заборгованості, та взагалі наявності заборгованості, яка виникла за кредитним договором № CVHMAE00001112 від 10.08.2007 року. Тому суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги спростовуються матеріалами справи, жодних інших доказів на їх підтвердження надано не було, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Однак, із висновками суду погодитись неможливо з наступних підстав. 10.08.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVHMAE00001112, згідно якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 19100 доларів США на купівлю автомобіля, а також 6,81 долари США для сплати за реєстрацію предмета застави, та 8027,88 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10.08% на рік з кінцевим терміном повернення 09.08.2012 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року (розмір відповідальності поручителя становить 10 000 грн.) та укладання договору застави рухомого майна від 10.08.2007 року, а саме автомобіля Тойота Лексус, державний номер [NUMBER] (а.с.6-7, 33-34). Внаслідок неналежного виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 11.12.2012 року становить 50608,03 доларів США, і складається з: 13954,30 доларів США - заборгованості за кредитом, 18083,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1386,72 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 17183,38 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань (а.с.4-5). Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530). Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Із матеріалів справи вбачається, що вимоги до відповідача, що випливають із кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року (розмір відповідальності поручителя становить 10 000 грн.). Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, у межах позовних вимог та на підставі наданих доказів. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач у своїй заяві про перегляд заочного рішення ні факт отримання кредитних коштів, ні підвищення відсоткової ставки, ні наявність заборгованості не оспорював, а лише посилався на те, що судом не враховано наявність договору застави та передача ним заставного автомобіля банку, у зв'язку із чим сума процентів за користування кредитними коштами та пені обрахована банком невірно (а.с.31-32). Однак, із розрахунку банку вбачається, що кошти, виручені за продаж автомобіля, були 25 жовтня 2012 року зараховані банком на погашення кредиту, зокрема 2 842, 46 доларів США - на погашення пені, 5 559, 08 доларів США і 140,36 доларів США - на погашення тіла кредиту, 2576, 25 доларів США - на погашення штрафу (а.с.85-88), і ці дії банку відповідачем не оспорювались. Жодних письмових доказів, які б спростовували суму заборгованості, відповідачем не надано ні суду 1 інстанції, ні апеляційному суду, незважаючи на неодноразові виклики. Згідно із ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. За таких обставин рішення суду від 11 грудня 2014 року підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України (не застосовано закон, який підлягає застосуванню), з ухваленням нового рішення про задоволення позову та стягнення солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № CVHMAE00001112 від 10 серпня 2007 року 10 0000гр.; стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору № CVHMAE00001112 від 10 серпня 2007 року станом на 11.12.2012 року: 13954,30 доларів США - заборгованості за кредитом, 18083,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1386,72 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом. У той же час оскільки пеня за прострочення виконання зобов'язань нараховується банком у гривнях, чого представник банку не заперечував у судовому засіданні апеляційного суду, - відсутні підстави для визначення суми пені у доларах США, тому підлягає стягненню пеня у сумі 137 346 грн. 76коп. (17183,38 доларів США х 7,993 - офіційний курс НБУ станом на 11 січня 2013 року - дату звернення з позовом до суду). На підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь банку слід стягнути понесені судові витрати: із Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» 487гр. 20коп., із [PERSON] 4558гр. 80 коп.

Outcome: approved