Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

В листопаді 2014 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства«НЕОС БАНК» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. В січні 2015 року позивачка уточнила та збільшила свої позовні вимоги (а.с. 52-53). Позов з наступними уточненнями обґрунтований тим, що з квітня 2012 року позивачка перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «БАНК КІПРУ», правонаступником якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство «НЕОС БАНК». 23.04.2012 року [PERSON] було прийнято на посаду головного фахівця сектору нагляду за кредитним портфелем та резервами під кредитні ризики відділу кредитних ризиків та політики управління ризиків, а 21.05.2013 року її було переведено на посаду головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб відділу кредитного адміністрування. 13 жовтня 2014 року згідно з наказом № 1010-к від 10.10.2014 року позивачку було звільнено з останньої посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Таке звільнення позивачка вважає незаконним, а тому просить суд поновити її на роботі на посаді головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу у розмірі 15737 грн. 59 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн., завданої незаконним звільненням. Крім того, позивачка просить суд допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, але не більше ніж за один місяць, та стягнути з відповідача на її користь витрати, понесені нею у зв`язку з отриманням правової допомоги у справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити у повному обсязі. В якості обґрунтування позовних вимог позивачка пояснила, що 13 серпня 2014 року вона отримала офіційне попередження про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників. 19 вересня 2014 року нею на ім`я голови правління Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» було написано заяву з проханням переглянути рішення про її звільнення, оскільки вона розлучена, відтак є одинокою матір`ю, яка сама виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON], 2005 року народження, і робота є її єдиним джерелом доходів. Крім того, вона фінансово допомагає своєму батькові, який після перенесеної операції пересувається виключно на милицях. Посилається на вимоги ч.3 ст. 184 КЗпП України, згідно з якою забороняється звільнення за ініціативою власника одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. 21 березня 2014 року було розірвано шлюб між нею та її чоловіком [PERSON], після чого чоловік самоусунувся від виховання та фінансового забезпечення дитини. Посилаючись на судову практику, на визначення поняття «одинока мати», наведене у п.5 ч.12 ст. 10 Закону України «Про відпустки», а також наведене у листі Міністерства праці і соціальної політики України від 14 квітня 2008 року № 235/0/15-08/13 «Роз`яснення щодо застосування статті 19 Закону України «Про відпустки» (додаткові відпустки працівникам, які мають дітей)», позивачка вважає, що вона має статус одинокої матері, оскільки розлучена, виховує дитину сама без батька, батько разом з дитиною не проживає та участі у її вихованні та утриманні не приймає. На підставі цього позивачка наполягає на тому, що на неї поширюється дія гарантій, передбачених частиною 3 ст. 184 КЗпП України, а тому її звільнили незаконно. Крім того, позивачка звертає увагу суду і на те, що звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України допускається лише за умови, якщо неможливо перевести працівника на іншу роботу за його згодою. Проте, у порушення вимог законодавства, іншої роботи їй запропоновано не було. Позивачка стверджує, що відповідачем було проігноровано її переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, передбачене ст. 42 КЗпП України, оскільки в її сім`ї немає інших осіб з самостійним заробітком, вона має на утриманні неповнолітню дитину, у порівнянні з іншими працівниками вона має більш високу кваліфікацію, досвід роботи та продуктивність праці. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу позивачка просить суд виходити із наведеного нею розрахунку середньоденного заробітку за два останніх повних календарних місяці, що передували її звільненню (серпень та вересень), що становить 401 грн. 40 коп. За 50 днів вимушеного прогулу у період з 14 листопада 2014 року по 26 січня 2015 року позивачка просить стягнути на її користь середній заробіток за виключенням отриманої за цей період допомоги по безробіттю, а саме: 15737 грн. 59 коп. (20070 грн. - 4332,41 грн.). Вказує, що порушенням її трудових прав завдано моральної шкоди, яку оцінює в 3000 грн., а при оплаті правової допомоги у справі нею понесені витрати у розмірі 5000 грн., зазначені суми [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь. Представник відповідача Войтович С.О. позов не визнав, вважає його необґрунтованим та безпідставним, просить суд у позові відмовити. Не оспорюючи існування між сторонами трудових відносин представник відповідача пояснив, що відповідно до Протоколу № 22 від 30.05.2014 р. Спостережної Ради Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «НЕОС БАНК», було прийнято рішення про закриття відділень банку з 27.06.2014 року. Інформація про закриття відділень банку була оприлюднена на офіційному сайті банку із повідомленням про те, що з 01.07.2014 року у зв`язку з закриттям відділень банку рахунки клієнтів переведені на обслуговування відділення банку в м. Києві, яке залишилось єдиним після закриття всіх інших відділень. У зв`язку з закриттям відділень банку, зміною організаційної структури, значним зменшенням кількості клієнтів, в тому числі пов`язаного з відступленням прав вимог за кредитами та, відповідно, зменшенням обсягу роботи, уповноваженим органом банку було прийнято рішення про скорочення чисельності працівників та зміну штатного розпису. Відтак, упродовж 2014 року майже в 5 разів скорочено чисельність працівників банку. При звільненні з роботи позивачки відповідачем було повністю дотримано всіх соціальних гарантій, а саме: позивачці виплачено компенсацію за невикористану відпустку та виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, було повністю дотримано і порядок вивільнення працівників, передбачений законодавством України. Гарантії ж, передбачені ч.3 ст. 184 КЗпП України, на позивачку не поширюються, оскільки вона не є одинокою матір`ю у розумінні саме цієї правової норми. Посилання ж [PERSON] на лист Міністерства праці і соціальної політики України від 14 квітня 2008 року № 235/0/15-08/13 «Роз`яснення щодо застосування статті 19 Закону України «Про відпустки» (додаткові відпустки працівникам, які мають дітей)» при вирішенні даного трудового спору є безпідставним, оскільки наведене в ньому визначення терміну «одинока мати» застосовується тільки для надання пільг і гарантій, встановлених трудовим законодавством для відпусток. Представник відповідача спростовує твердження позивачки щодо порушення вимог ч.1 ст. 42 КЗпП України при її звільненні, зазначивши, що відповідачка працювала на відповідній посаді у відділі кредитного адміністрування ПАТ «НЕОС БАНК» найбільш короткий термін у порівнянні з іншими працівниками даного відділу і що її кваліфікація не була вищою в порівнянні з іншими працівниками відділу. Крім того, 13.08.2014 року Правлінням банку було прийнято рішення про скорочення всіх працівників відділу кредитного адміністрування Банку, в якому працювала позивачка (окрім начальника відділу), і, відповідно, всіх за два місяця було попереджено про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 13.10.2014 р. деяким працівникам відділу кредитного адміністрування банку, які були попередженні про майбутнє вивільнення, було подовжено строк вивільнення до моменту оформлення остаточної передачі справ клієнтів банку, закріплених за цими працівниками. Таким чином, відбулося не залишення на роботі інших, крім позивачки, раніше попереджених про майбутнє звільнення працівників відділу кредитного адміністрування банку, а лише відстрочення такого звільнення, яке неминуче відбудеться найближчим часом. Пропонувати позивачці та іншим працівникам відділу кредитного адміністрування банку, що вивільнялися, іншу роботу у відповідача можливості не було, оскільки була відсутня інша робота. Представник відповідача вказує на те, що позивачка не володіла відносно інших працівників відділу переважним правом залишення на роботі при вивільненні у зв`язку зі скороченням штату працівників, передбаченим ст. 42 КЗпП України, оскільки за кваліфікаційною ознакою всі вони мали вищу освіту із економічною спеціальністю за кваліфікацією спеціаліста (магістра), за продуктивністю праці інші працівники відділу навіть мали переваги перед позивачкою, а щодо терміну роботи у банку, то позивачка працювала тут самий найкоротший поміж інших час. Відтак, представник відповідача стверджує, що відповідачем при звільненні позивачки не було допущено порушень ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України та будь-яких її трудових прав, а тому у позові слід відмовити. Вислухавши позивачку, її представника та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов є необґрунтованим та підстав для його задоволення немає. Стаття 42 КЗпП України передбачає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці Судом встановлено, що 23.04.2012 року [PERSON] було прийнято на посаду головного фахівця сектору нагляду за кредитним портфелем та резервами під кредитні ризики відділу кредитних ризиків та політики управління ризиків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», 21.05.2013 року її було переведено на посаду головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб відділу кредитного адміністрування цього ж банку (а.с. 23-24). Згідно з пунктом 1.2. Статуту Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» (скорочене офіційне найменування ПАТ «НЕОС БАНК») відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів від 17 квітня 2014 року (протокол № 49) зазначений банк є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ» (а.с. 65). Відповідно до штампу у трудовій книжці позивачки між записами за № 20 та № 21 Публічне акціонерне товариство «БАНК КІПРУ» 16.07.2014 року перейменовано на Публічне акціонерне товариство «НЕОС БАНК». Рішення загальних зборів акціонерів від 17.04.2014 року (прот. № 49). Державна реєстрація змін установчих документів 16.07.2014 року (а.с. 24). 30.05.2014 р. Спостережною Радою Публічного банку було прийнято рішення про закриття відділень банку з 27.06.2014 року. Інформація про закриття відділень банку була оприлюднена на офіційному сайті банку із повідомленням про те, що з 01.07.2014 року у зв`язку з закриттям відділень банку рахунки клієнтів переведені на обслуговування відділення банку в м. Києві, яке залишилось єдиним після закриття всіх інших відділень (а.с. 81). У зв`язку з закриттям відділень банку, зміною організаційної структури, значним зменшенням кількості клієнтів та зменшенням обсягу роботи, Правлінням банку на засіданні 13.08.2014 року було прийнято рішення за № 31 про скорочення чисельності працівників та зміну штатного розпису (а.с. 79). Згідно з додатком до названого рішення Правління банку у відділі кредитного адміністрування для майбутнього вивільнення передбачено 6 посад, у тому числі і посада головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб, яку займала [PERSON] (а.с. 80). 13.08.2015 року відповідач відповідно до ст. 49-2 КЗпП України та на підставі рішення Засідання Правління ПАТ «НЕОС БАНК» і штатного розпису письмово попередив [PERSON] про майбутнє звільнення з займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України після закінчення 2-х місяців з моменту вручення їй цього попередження, яке відбудеться 13 жовтня 2014 року (а.с. 21), попереджені про майбутнє звільнення були і інші працівники відділу кредитного адміністрування (а.с. 135). 19.09.2014 року позивачкою на ім`я голови правління ПАТ «НЕОС БАНК» було написано заяву з проханням відкликати повідомлення про її звільнення, оскільки вона розлучена, сама виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON], 2005 року народження, відтак є одинокою матір`ю, а відповідно до ст. 184 КЗпП України забороняється звільнення за скороченням штату одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років. Крім того, у вказаному листі [PERSON] повідомила ПАТ «НЕОС БАНК», що як одинока мати вона має переважне право на залишення на роботі (а.с. 19). Однак, ПАТ «НЕОС БАНК» наказом № 1010 від 13.10.2014 року звільнив [PERSON] 13.10.2014 року з займаної посади головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб відділу кредитного адміністрування у зв`язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, виплативши їй компенсацію за невикористані 19 днів щорічних відпусток та вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с. 20). Крім того, ПАТ «НЕОС БАНК» 13.10.2014 року дав письмову відповідь позивачці на її заяву від 19.09.2014 року, у якій повідомив, що її звільнення з підстав п.1 ст. 40 КЗпП України є законним, відсутні підстави для застосування щодо неї гарантій, передбачених ч.3 ст. 184 КЗпП України, та вказана нею у заяві підстава на її переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, не передбачена в ч. 1 ст. 42 КЗпП України, а тому є безпідставною і не підлягає застосуванню (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що позивачка є матір`ю малолітнього [PERSON], [INFO], батьком якого у свідоцтві про народження записаний [PERSON] (а.с. 14). Хлопчик навчається в 3-В класі Вишгородської гімназії «Інтелект» (а.с. 13), проживає вдвох з позивачкою у квартирі її батька [PERSON], яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-12). 21.03.2014 року Вишгородським районним судом Київської області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та їх шлюб було розірвано (а.с. 15). Даних про те, що колишній чоловік позивачки [PERSON] самоусунувся від виховання та фінансового забезпечення дитини, які б суд міг прийняти як належні та допустимі докази вказаних обставин, позивачкою надано не було. Шкільна характеристика на малолітнього учня [PERSON] таким доказом не є, оскільки в ній зазначено тільки про те, що «батько дитини [PERSON] жодного разу до школи не приходив, навчанням і вихованням дитини не цікавиться». (а.с. 13, 41). Як складаються стосунки батька з дитиною у позашкільному житті, а також у питанні утримання дитини (не виключено що і батьком у добровільному порядку) з наведеної характеристик не вбачається. З судового рішення Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/580/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу не вбачається існування між сторонами спору щодо утримання чи виховання їх малолітньої дитини [PERSON], не дивлячись на те, що ще з вересня 2013 року сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та мають різний сімейний бюджет (а.с. 15). На думку суду про існування добровільних домовленостей між батьками дитини про їх участь в утриманні хлопчика може свідчити той факт, що станом на 16.01.2015 року, тобто за період 2013-2014 р.р. [PERSON] з позовом до свого колишнього чоловіка [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] до суду не зверталася (а.с. 56), примусових заходів до виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини не застосовувала, в розшуку він не перебуває, в той же час і питання про позбавлення його батьківських прав щодо дитини перед судом [PERSON] не порушувала. Таким чином ухилення або самоусунення батька дитини від виконання своїх батьківських обов`язків (умисне та ним усвідомлене) у судовому засіданні встановлено не було. Таким чином станом на 13 жовтня 2014 року,а також станом на момент розгляду цієї справи у суді підстав вважати позивачку одинокою матір`ю немає. Суд вважає, що у розумінні частини 3 ст. 184 КЗпП України одинока матір - це жінка, яка не перебуває у шлюбі, і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. У суду немає підстав вважати позивачку іншою жінкою, яка виховує і утримує дитину сама. Наявності рішення про розірвання шлюбу та довідки про те, що вона не зверталася до суду за стягненням аліментів з батька дитини для такого висновку недостатньо. 13 жовтня 2014 року згідно з наказом № 1010-к від 10.10.2014 року позивачку було звільнено з останньої посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Суд дійшов висновку про те, що кваліфікація всіх працівників відділу кредитного адміністрування, які підлягали вивільненню, була однаковою: всі вони мали вищу економічну освіту за кваліфікацією спеціаліста (магістра), проте за продуктивністю праці інші працівники відділу навіть мали переваги перед позивачкою, оскільки виконували більший обсяг роботи, використовуючи для цього навіть позаробочий час, на відміну від позивачки. Статтею 49-2 КЗпП України передбачається, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (у даному випадку статтею 42 КЗпП України). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи. Судом встановлено, що станом на 13.08.2014 року (на день вручення письмового попередження позивачці про майбутнє звільнення) в штатному розписі ПАТ «НЕОС БАНК» були наявні такі вакансії: заступник Голови Правління банку, головний фахівець сектору депозитарної діяльності, начальник сектору депозитарної діяльності, начальник сектору зберігання активів інституту спільного інвестування. Попереджаючи про майбутнє звільнення позивачку відповідач дійсно не пропонував їй зайняти будь-яку із перелічених посад, оскільки жодну з них вона не могла займати, враховуючи кваліфікаційні вимоги, що висуваються до кандидатів на ці посади відповідно до затверджених посадових інструкцій ПАТ «НЕОС БАНК» та відповідно додаткових вимог законодавства до деяких з них в частині ліцензування окремих видів професійної діяльності та сертифікацію осіб за певною спеціалізацією, що позивачка у судовому засіданні не спростувала. Станом на 13.10.2014 року (на день звільнення [PERSON].) вакантними в штатному розписі ПАТ «НЕОС БАНК» були наявні такі посади: начальник відділу інформаційної безпеки, начальник управління по роботі з персоналом, начальник відділу судового захисту інтересів банку, начальник відділу інформаційних технологій, начальник відділу з управління нерухомістю. Необхідною умовою для займання зазначених посад є наявність вищої освіти за іншою спеціальністю, ніж у позивачки, та наявність стажу роботи на керівних посадах. Переліченим необхідним умовам позивачка не відповідає, тому в день звільнення їй ці посади також не пропонувалися. Посилання позивачки на те, що їй не було запропоновано посаду начальника управління корпоративного бізнесу банку безпідставні, оскільки на день її звільнення остання посада вакантною не була, а стала нею вже після звільнення з роботи [PERSON] У суду немає підстав не довіряти позивачці у її твердженнях, що після звільнення з роботи за ініціативою власника вона безумовно відчувала певні незручності, хвилювання за своє майбутнє, навіть погіршення стану здоров`я на нервовому підґрунті. Проте, такі наслідки звільнення судом не можуть вважатися спричиненням моральної шкоди працівнику, оскільки відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У даному ж випадку порушення законних прав позивачки [PERSON] відповідачем судом не встановлено. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про те, що звільнення [PERSON] з роботи за ч.1 ст. 40 КЗпП України 13.10.2014 року було здійснено відповідачем з дотриманням вимог діючого трудового законодавства та при цьому ніякі трудові права позивачки порушені не були. Підстав для задоволення позову судом не вбачається. Виходячи з правил ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат на оплату правової допомоги у цій справі немає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed