Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідача - [PERSON] про усунення йому перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення її з квартири [ADDRESS] та зняття [PERSON] з реєстраційного обліку данної квартири. Свої позовін вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва № 49 про право власності на житло, виданого Ленінською райрадою 04.01.1998 року. Також він зареєстрований за вищезазначеною адресою. Разом з ним зареєстровані та мешкають в спірній квартирі його колишня дружина - [PERSON] - відповідачка по справі та їх син - [PERSON], [INFO]. У 2008 році між ними склалися вкрай неприязні стосунки, вони перестали розуміти один одного тому він вимушений був піти з сім»ї. На підставі рішення Ленінського районного суду по справі № 2-2557/11 від 08.07.2011 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. У 2010 році відповідачка звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя, в якому просила поділити спільно набуте майно, визнати факт сумісного набуття майна під час фактичних шлюбних відносин, визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2011 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27.03.2012 року рішення залишене без змін. Позивач не має можливості мешкати у належній йому на праві власності квартирі, оскільки там продовжуває мешкати відповідачка. Вона не пускає його до спірної квартири, мотивуючи тим, що квартира однокімнатна і для нього немає місця. 26.11.2011 року позивач зареєстрував шлюб с [PERSON] та вимушений орендувати житло для своєї сім»ї. Протягом двох років після закінчення розгляду по справі з приводу поділу майна подружжя, позивач намагався вирішити питання в добровільному порядку, запропоновував різні варіанти поділу квартири або сплати з її боку йому за частину квартири, однак відповідачка тягне час і вирішувати питання не бажає, тому він вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні позивач наполягаючи на фактах викладених у позові доводив суду, що реєстрація та проживання відповідачки в належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] створює для нього перешкоди у користуванні та розпорядженні нею. Він не має можливості орендувати житло, при наявності у нього особистої власності, в якій він має право проживати разом із своєю дружиною. До того ж, позивач пояснював, що оскільки спірна квартира є однокімнатною, тому немає ніякої можливості визначити порядок користування даною квартирою між ним та відповідачкою, а отже він позбавлений можливості проживати та користуватися належною йому на праві власності квартирою. Тому посилаючись на норми закону, а саме: ст. 150 ЖК УРСР де вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди та ст..317 ЦК України за якою власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом виселення відповідачки [PERSON] з вказаної квартири, а також зняти [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. Представник позивача підтримав вимоги свого довірителя та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечувала оскільки вважає позов не обґрунтований на Законі та безпідставний. В огбгрунтування своїх заперечень доводила суду що вона вселилася на житлову площу - квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру від 21.02.1992 року, в якому вказано, що ордер виданий [PERSON] на право заняття з сім'єю з трьох осіб - [PERSON], [PERSON] житлової площі у вказаному житловому приміщенні у тому числі і зі згоди Позивача. За місцем свого проживання, за адресою: [ADDRESS], була зареєстрована з 23.06.1992 року по 27.04.1993 року та з 23.02.1999 року по теперішній час. Вона належним чином користується житловим приміщенням, особисто сплачує комунальні послуги та квартплату. Крім того вона сплатила існуючу заборгованість по квартплаті, технічному обслуговуванню, опаленню квартири. Проте позивач взагалі нічого не платив і вимагав, щоб лише вона здійснювала оплату за квартиру, у розмірі 3 614,65 грн. Крім того, відповідачка доводила суду, що іншого місця проживання у неї не має, іншого місця реєстрації теж не має, ніяких об'єктів нерухомості у власності у неї не має. Ніяких перешкод вона позивачу не чинить. Більш того, вона згодна на сумісне проживання позивача в спірній квартирі і готова зробити перепланування обстановки квартири для поліпшення умов такого проживання. До того ж, відповідачка посилаючись на норми закону пояснювала, що вона вселилася до спірного житла в установленому законом порядку, тому має право на користування даним житловим приміщенням як колишній член сім"ї власника, сам факт припинення сімейних відносин з власником житлового будинку не позбавляє її права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для її виселення. Просила суд відмовити позивачу у позові за його безпідставністю. Представник відповідача підтримала вимоги свого довірителя та просила суд відмовити позивачу у позові. [PERSON] як третя особа висловив свою думку стосовно позовних вимог позивача, який є його батьком. Вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки у разі виселення матері, він також змушений покинути дану квартиру, оскільки проживати разом з батьком він не бажає. Представник Державної міграційної служби в Запорізькій області у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву про можливість слухати справи без їх участі. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази та оцінивши у сукупності кожен доказ, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Позивач та його представник у судовому засіданні намагався довести суду, що саме діями відповідача було порушені його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У судовому засіданні було встановлено та підтверджено відповідними доказами що 10.06.1989 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилася дитина -[PERSON], [INFO]. У 1992 року подружжям отримано однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Всі троє, як родина, члени сім'ї, були зареєстровані за вказаною адресою і фактично мешкали там. 17.11.1992 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а 04.01.1998 року позивач один приватизував спірну квартиру. 29.04.1999 року між позивачем та відповідачем знов було зареєстровано повторний шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.07.2011 року було розірвано. В своїй позовній заяві позивач посилається на ст. ст. 16, З І 7, 319, 321, 383, 391 Цивільного Кодексу України та ст. 150 Житлового Кодексу, як на передбачені законом підстави для виселення відповідача, вважаючи, що йому як власнику чиняться перешкоди в користуванні власністю з боку відповідача, який не є членом його сім'ї. Дійсно, у відповідності до ст.. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте, права власника житлового будинку, квартири визначаються нормами ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки об'єктом права власності, щодо якого заявлено позов про усунення перешкод в користування, є жиле приміщення, а тому режим проживання в ньому регулюється нормами Житлового Кодексу. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 65 Житлового Кодексу наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення, члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу члени сім'ї власника квартири користуються жилим приміщенням нарівні з власником їх право користування жилим приміщенням урегульоване житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування ним, не інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом (ч. З ст. 9 Житлового Кодексу). У судовому засіданні знайшло підтвердження той факт, що відповідачка вселилася до спірного житла в установленому законом порядку, тому має права, обов'язки, передбачені ст. 156 Житлового Кодексу. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника квартири передбачені статтею 157 Житлового Кодексу та частиною першою статті 116 Житлового Кодексу. Відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України факт припинення сімейних відносин з власником житлового будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Разом з тим, за вимогами ст. 156 Житлового Кодексу відповідач, який на законних підставах вселився в спірну квартиру як член сім'ї власника квартири, не може бути позбавлений права користування житлом лише за умови, що його сімейні стосунки з власником припинились. Таким чином, факт припинення шлюбних відносин між сторонами та втрата статусу члена сім'ї власника житлового будинку не може бути підставою для виселення. Підстав для виселення, передбачених ст. 116 ЖК України, у судовому засіданні не було добуто, а позивачем не надано ніяких доказів, що відповідач систематично руйнує житлове приміщення, систематично порушує правила співжиття, що створює неможливість проживати з ним в одній квартирі, а також що до нього застосовувались будь-які заходи попередження чи громадського впливу, які виявились безрезультатними. Посилання позивача на те, що у нього із колишньою дружиною склалися вкрай неприязні стосунки і вони перестали розуміти один одного, не є підставою для застосування вимог ст. 116 ЖК України. Крім того, посилання позивача на порушення його права власності не були прийняти судом до уваги, оскільки передбачені ст. ст. 9, 156, 157 Житлового Кодексу обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 Житлового Кодексу, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Позовні вимоги позивача про зобов'язання Державну міграційну службу в Запорізькій області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, не узгоджується з можливими способами захисту, які визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене у суду відсутні підстави для задоволення заявленого позивачем позову, а звідси у виселенні [PERSON] з квартири [ADDRESS] - слід відмовити.

Outcome: dismissed