Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Енергодарського міського суду 01.02.2017 року з позовною заявою до відповідачки [PERSON] ([PERSON]), в якій зазначає наступне: Відповідно до ордеру № 1007 від 02.04.2008 року, позивач отримав на сімю з трьох осіб- дружину [PERSON] та сина [PERSON] [INFO] двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира не приватизована та знаходиться в спільному користуванні. З ним, як наймачем вищезазначеного житла 08.07.2016 року були укладені договори «про надання послуг з центрального опалювання, постачання холодної та гарячої води та водовідведення. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24.04.2014 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. [PERSON] розлучення він залишився проживати в квартирі, але почалися сварки з відповідачкою, що негативно впливали на настрій сина, тому він вирішив з метою уникнення конфліктів переїхати на другу квартиру, а після того, як відповідачка знайшла собі іншого чоловіка та нарешті заспокоїлась, він у травні 2014 року вирішив повернутися до квартири, але не зміг, так як відповідачка змінила замки на вхідної двері та не бажає у добровільному порядку впустити його до квартири у якої він зареєстрований. Вважає, що відповідачка спочатку створила йому неможливі умови проживання у квартирі а потім створила перешкоди шляхом не допущення до квартири. Просить: визнати його відсутність в квартирі [ADDRESS] з кінця травня 2014 року по цей час з поважних причин та визнати за ним право на житло і вселити в зазначену квартиру та зобовязати відповідачку не чинити йому перешкод в користуванні житлом шляхом надання комплекту ключів від вхідної двері. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі за участю його представника адвоката [PERSON], позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.42) В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав та надав пояснення, зазначивши, що позивач, після розірвання шлюбу, добровільно за власною ініціативою зібрав свої речі та покинув квартиру з метою уникнення конфлікту, так як колишня дружина привела до дому свого нового чоловіка, з яким він не бажав зустрічатися. Але у травні 2014 року він передумав та рішив повернутися до квартири, але не зміг туди потрапити, так як замки були поміняні та відповідачка не дозволяє йому повернутися. Також представник позивача зазначив, що у 2016 році позивач надавав дозвіл відповідачки на виїзд сина до р. Білорусії, куди відповідачка виїхала з новим чоловіком. 01.12.2015 року відповідачки та її новому чоловіку було видано ордер на квартиру за адресою: [ADDRESS], як вбачається з документу, квартиру відділили також і на їх спільного сина [PERSON]., тобто відповідачка має інше житло в іншої країні. Просив суд задовольнити вимоги та визнати відсутність [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з кінця травня 2014 року по цей час з поважних причин та визнати за ним право на житло і вселити в зазначену квартиру та зобовязати відповідачку [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні житлом шляхом надання комплекту ключів від вхідної двері. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] надала пояснення зазначив, що ніколи не перешкоджала позивачу у проживанні в квартирі, він зібрав свої речі на весні 2014 року та добровільно виїхав з квартири. В травні 2014 року коли її не було вдома, позивач прийшов до квартири та переніс меблі, побутову техніку та інші речі до маленької кімнати, в якої до цього проживав їх син та заявив, що ця кімната його і він нікого до неї не пустить, навіть сина. У вересні 2014 року коли її з сином не було вдома, позивач вивіз з квартири без її згоди мікрохвильову піч, відеокамеру та компютер, меблі, що було спільно нажитим майном подружжя. З того часу жодного разу позивач до квартири не приходив, втратив будь який інтерес до квартири, вивіз свої речі, не сплачував за комунальні послуги. [PERSON] розірвання шлюбу відповідачка постійно сплачує усі платежі по утриманню квартири, проводить ремонт. ЇЇ новий чоловік ніколи у даній квартирі не проживав. З 01.09.2015 року по 31.08.2016 року її чоловік працював за контрактом у Республіки Білорусь за строковим контрактом. Згідно договору найма житлового приміщення, житло надавалося їм на час трудового контракту, строк якого закінчився. На даний час чоловік працевлаштовується в м. Славутич, де живуть його батьки. Вона перебуває у декретної відпустки після народження доньки [PERSON], [INFO], постійно з дітьми проживає у спірної квартирі, періодично з ними їздила до чоловіка до р. Білорусь, зараз їздить до м. Славутич. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі в звязку з тим, що відповідач з 2014 року добровільно покинув квартиру та впродовж трьох років у неї не проживає без поважних причин. Представник відповідача Адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правої допомоги, позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, пояснила, що згідно наданих актів, позивач впродовж 2016-2017 років у квартирі не проживає без поважних причин. До органів поліції, комунальних служб зі скаргами не звертався, як зазначено у позовної заяві та ніким не оскаржувалося під час розгляду справи, відповідачка з дітьми періодично їздила до свого чоловіка в р. Білорусь, позивач навіть надавав їй дозвіл на виїзд сина за межі України, тому жодних перешкод у заселенні позивача в квартиру йому ніхто не здійсняв, і як би у нього було бажання, він міг заселитися в неї після відїзду відповідачки з сином у 2016 році. Представник третьої особи: Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради у судове засідання не зявився, заперечень на позовну заяву, будь-яких заяв, чи клопотань до суду не надав. Допитана у судовому засіданні свідок - [PERSON] пояснила, що зі сторонами перебуває у дружніх стосунках, разом зустрічали новорічні свята, є хрещеною матірю дитини. Її син навчався разом з сином сторін по справ. Вона кожну неділю приходить в гості до відповідачки. У 2014 році їй стало відомо, що сторони розлучилися. [PERSON] розлучення, позивач зібрав свої речі та покинув квартиру. У травні 2014 року коли вона була в гостях у відповідачки, то вона побачила, що кімната [PERSON] закрита на замок, у щілину вона бачила, що у кімнаті стоїть меблі та побутова техніка, потім [PERSON] скаржився, що батько вставив замок у двері його кімнати, а вже у вересні [PERSON] їй розповідав, що батько прийшов, коли їх не було вдома та забрав його компютер, побутову техніку, дитина плакав та не розумів, чому батько так поводиться з ним. [PERSON] цього випадку позивач до квартири більше не приходив, у кімнаті після того, як батько вивіз речі проживав син [PERSON]. Впродовж 2016-2017 років вона позивача у квартирі не бачила, замків ніхто не міняв у квартирі, перешкод у користуванні квартирою позивачу ніхто не чинив. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що починаючи з 2014 року і до сьогодні вони позивача у квартирі [ADDRESS] не бачили, його речі у квартирі відсутні, їм не відомі випадки що позивачу перешкоджали потрапити до квартири, про зміну замків їм не відомо. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] потрібно відмовити в повному обсязі з наступних підстав: Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно з абз. 4 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Відповідно до абз. 1 п. 10 вказаної постанови, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Так, на підставі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його родини були відсутні по поважних причинах понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймачем, а у випадках суперечки - судом. У цьому випадку в судовому засіданні було встановлене, що спірна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] та складається із двох житлових кімнат, у якій у цей час прописані позивач, відповідачка у справі, їх неповнолітній син [PERSON], та донька відповідачки від другого шлюбу. Позивач добровільно за власним бажанням залишив квартиру з 2014 року й із того часу у квартирі не проживає, про що зазначено як у позовної заяві так і підтверджено представником позивача у судовому засіданні, спроб вселитися позивач не вживав, із заявою про можливі чинити йому перешкоди у проживанні не звертався. Як було встановлено в судовому засіданні відповідачка перешкод у проживанні в спірній квартирі відповідачеві не здійснювала, дверні замки не міняла. Впродовж 2014-2017 років кожні два місяця відїжджала з дітьми до р. Білорусь до свого чоловіка, тобто у позивача були усі можливості вільно вселитися до квартири. Згідно складених у присутності свідків, актів від (а.с.53-56 ) встановлено, що відповідач, за адресою: [ADDRESS] не проживає більше 6 місяців і по теперішній час, особисті речі позивача у квартирі відсутні. Відсутність у позивача інтересу до спірної квартири, як до приміщення, необхідного йому для проживання, відсутність фактів створення позивачу з боку відповідачки перешкод у проживанні в спірній квартирі, достовірно встановлено судом у судовому засіданні, як і те, що квартиру позивач залишив добровільно, підтвердження того, що саме він сплачував квартирну плату й комунальні послуги суду не надано, не проживає в спірній квартирі більше шести місяців, і дані обставини нічим не спростовані в судовому засіданні.

Outcome: dismissed