Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] третьої сторони служби у справах дітей Сторожинецької районної адміністрації Чернівецької області про зміну місця проживання дітей у зв'язку зі зміною обстановки, зазначивши, що рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.07.2012р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно рішення суду дітей залишено проживати з матір'ю. У 2013 році позивач звернувся із заявою про визначення місця проживання дітей до органу опіки та піклування Сторожинецької районної державної адміністрації. Згідно висновку органу опіки від 17.10.2013 Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області, частково задоволено його заяву, а саме: рекомендовано вважати за доцільне визначити постійне місце проживання: малолітнього [PERSON] із батьком [PERSON], [INFO], в [ADDRESS], а малолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON] в [ADDRESS]. До і після винесення вище вказаних рішень неповнолітні діти перебували на утриманні та вихованні у позивача. На даний момент неповнолітній син [PERSON] і надалі проживає разом із батьком, відвідує Спаську ЗОШ І-ІІІ ст. з 2008 року. Неповнолітня дочка [PERSON], на даний час проживає із матір'ю, не отримує належної дошкільної освіти, не відвідує дитячий садок чи будь-які інші заняття по підготовці до 1-го класу, не одержує належного догляду та виховання з боку матері, адже остання постійно перебуває за межами території України. Фактично [PERSON] без жодного узгодження із органами у справах дітей виховується матір'ю [PERSON]. Систематичне перебування відповідачки - [PERSON] за кордоном в республіці Польщі, призводить до того, що дочка постійно знаходиться без догляду. Відповідачка не має постійного місця роботи, постійно перебуває на «заробітках» за кордоном. Позивач має офіційне працевлаштування, отримує стабільний дохід. 07.05.2013 року Секретарем сільської ради с. Спас було посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS] та зареєстровано в реєстрі за № 30. Згідно даного заповіту, остання на випадок її смерті зробила таке розпорядження, що все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і загалі все те, що належатиме їй і на що остання за законом матиме право [PERSON] заповідає в рівних долях синові [PERSON] - [INFO], та онукам [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO]. У зв'язку із вищевикладеним позивач просить суд постановити рішення, яким змінити місце проживання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Визначити місце проживання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] із батьком [PERSON]. Стягнути з відповідача судові витрати. Прокурор вважає, що позов необхідно задоволити частково, а саме в частині місця проживання сина. Позивач, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову та пояснила, що вона перебувала у шлюбі з позивачем. Коли дитині виповнилося два роки вона почала їхати на заробітки, зароблені гроші витрачала на утримання сім'ї, робили ремонт у будинку. [PERSON] почав у неї забирати зароблені гроші, ображав її, з того часу у них почали погіршуватися стосунки, виникали сварки, які у подальшому призвели до того, що сторони шлюб розірвали. Після винесення судом рішення про розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 02.11.2012р. дочка почала проживати з нею, оскільки вона з братом до винесення даного рішення проживали у батька. Сина відповідачка не взяла до себе проживати, оскільки син відмовився переїжджати до неї, тому син проживає з батьком, а дочка з матірю. У сина важкий характер, він більш розвинутий, як для його років. Вона не заперечує дочці спілкуватися з батьком. Умови проживання її та дочки нормальні, оскільки вони проживають у будинку з батьками відповідачки, у них окрема кімната, відповідачка працює по найму, заробляє гроші для сім'ї, з батьками веде спільне господарство. Їй не відомо чи хоче проживати дочка з батьком. Їй відомо, що сина налаштовують проти неї. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснила, що позивач звертався до них у службу із заявою про неналежне виховання відповідачкою їх спільної дочки. Вони проводили обстеження житлово-побутових умов, умови були нормальні. Дане питання вирішувалося на засіданні комісії на якому були позивач, відповідачка, син. Син вказав, що хоче проживати з батьком. Із розмови з сином вбачалося, що він налаштований думкою інших. Дочка доглянута, відвідує навчальний заклад, відповідачка характеризується по місцю проживання позитивно. Оскільки син [PERSON] бажав проживати з батьком комісія вирішила залишити його проживати з батьком. У 2014р. комісією знов проводилася перевірка умов проживання [PERSON], умови не змінилися, були нормальні, перешкоди, що унеможливлювали проживати з матір'ю не було виявлено. В судовому засіданні дослідженими доказами встановлено, що рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.07.2012р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно рішення суду дітей залишено проживати з матір'ю. В зустрічному позові [PERSON] до [PERSON], третя особа опікунська рада Рожнятівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено за безпідставністю позовних вимог, тобто спір щодо місця проживання дітей уже розглядався. Але у 2013 році позивач звернувся із заявою про визначення місця проживання дітей до органу опіки та піклування Сторожинецької районної державної адміністрації. Згідно висновку органу опіки від 17.10.2013 Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області, частково задоволено його заяву, а саме: рекомендовано вважати за доцільне визначити постійне місце проживання: малолітнього [PERSON] із батьком [PERSON], [INFO], в [ADDRESS], а малолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON] в [ADDRESS]. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст.15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до вимог ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері і батька, у п.1 ст.9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини, діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч.4 ст.150 СК України батьки повинні поважати дитину. Статтею 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Частиною 1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На даний момент неповнолітній син [PERSON] і надалі проживає разом із батьком, відвідує Спаську ЗОШ І-ІІІ ст. з 2008 року. Із цього вбачається, що батьки відповідно до ст.. 161 СК України дійшли згоди з ким буде проживати син, тому спору щодо місця проживання сина немає. Неповнолітня дочка [PERSON], на даний час проживає із матір'ю. Як вбачається із висновку Служби у справах дітей, довідки Снячівської ЗОШ та акту обстеження матеріально-побутових умов відповідачки дитина [PERSON] відвідує дитячий садок та одержує належне виховання з боку матері. Відповідачка працює по найму, забезпечує дочку необхідним, сім'я, проживає у нормальних умовах. Та обставина, що відповідачка систематично перебуває за межами України та неналежно виховує доньку у судовому засіданні не підтвердилося, оскільки [PERSON] останні два роки за кордон не виїжджала. Наявність заповітів батьків позивача на користь [PERSON] та [PERSON] не може бути підставою для оприділення місця проживання дітей. Оскільки заповіти можуть змінюватися. Окрім того наявність заповітів не впливає на права та обов'язки батька та матері щодо виховання дітей. А тому, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин та поданих доказів суд вважає, що фактична зміна місця проживання малолітніх дітей, їх оточення, буде суперечити найкращим інтересам дітей та може бути серйозною душевною травмою для них, тому приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дочки [PERSON] з позивачем слід відмовити.

Outcome: dismissed