Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся суду із вказаним позовом та просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01535 від 26 червня 2015 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та [PERSON] та стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] кошти у сумі 55\~150, 00 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених за договором фінансового лізингу № 01535, укладеного 26.06.2015 року. Позивач зазначив, що в мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж автомобіля «Toyota Rav 4» комплектації «Active» за 550\~000,00 гривень. Подзвонивши по зазначеному в оголошенні телефону, він зясував, що автомобіль і продавець знаходяться у м. Первомайськ Миколаївської області. Також на його запитання особа, із якою він спілкувався пояснила, що автомобіль належить лізинговій компанії та відповідає тим характеристикам, які зазначені у описовій частині оголошення. 26 червня 2015 року [PERSON] приїхав за вказаною адресою, де розташований офіс товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна». В усній формі представники ТОВ «Євролізинг Україна» розяснили, що [PERSON] повинен спершу сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 55 000,00 (пятдесят пять тисяч) гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Євролізинг Україна», після чого вони підпишуть договір і протягом декількох днів ТОВ «Євролізинг Україна» передасть [PERSON] в користування предмет лізингу. Під впливом працівників ТОВ «Євролізинг Україна», які наполягали на негайній оплаті авансового платежу, в той же день, 26.06.2015 року о 10.30 [PERSON] здійснив платіж 55 000,00 гривень та 550 гривень комісії банку за переказ готівки, проте предмет лізингу йому передано не було, що спричинило порушення його прав та законних інтересів як споживача. Представником ТОВ «Євролізинг Україна» позивачу не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору. Зі слів представника компанії та виходячи з тексту квитанції, в якій зазначалося призначення платежу: «авансовий платіж зг дог. фін. лізингу 01535» [PERSON] помилково вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. У [PERSON] не було можливості детально ознайомитись з умовами договору до його підписання, так як представник ТОВ «Євролізинг Україна» не надала повної та достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови вона пояснила і спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які також бажають укласти договір лізингу. При цьому, представник ТОВ «Євролізинг Україна» запевнила, що автомобіль, який відповідає всім характеристикам, зазначеним в оголошенні, буде передано Лізингоодержувачу впродовж декількох днів. [PERSON] зауважив, що на першій сторінці договору зазначався автомобіль іншої комплектації «Comfort», тоді як він хотів придбати автомобіль Toyota Rav 4 «Active». Натомість, представник ТОВ «Євролізинг Україна» запевнила, що то просто стандартний бланк договору, який не стосується його, всі умови їхньої домовленості залишаються в силі. Крім того, [PERSON] було надано бланк заяви про зміну предмету договору, в якому запропонували зазначити всі бажані характеристики транспортного засобу, про які сторони попередньо домовлялися. 10 липня 2015 року [PERSON] було сплачено 150 гривень авансового платежу. З моменту сплати авансового внеску до дня звернення до суду з цим позовом, ТОВ «Євролізинг Україна» не передало автомобіль предмет лізингу, позивачу. Неодноразові звернення із запитами про надання інформації були проігноровані. На дзвінки [PERSON], останньому повідомляли про те, що п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. На думку [PERSON], такі умови Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише Лізингоодержувача, усуваючи відповідальність Лізингодавця, не надають право Лізингоодержувача вимагати дострокового розірвання договору без застосування штрафних санкцій, передбачають покладення на нього штрафу за дострокове розірвання договору і надають Лізингодавцю право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору Лізингоодержувачем. При цьому, позивач посилається на ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими та такі, що суперечать принципу добросовісності, наслідками недотримання якого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача. Оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Відповідач застосовував нечесну підприємницьку практику, включив у договір із споживачем умови, які є несправедливими та такі, що суперечать принципу добросовісності, наслідками недотримання якого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду Позивача. Позивач в судове засідання не зявився, його представник [PERSON], надала до суду заяву з проханням розглядати справу за відсутністю позивача та його представника, заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином. Від представника [PERSON] до суду надійшло клопотання з проханням провести розгляд справи без участі представника відповідача на підставі наданих сторонами доказів. В матеріалах справи міститься заперечення представника відповідача на позовні вимоги [PERSON], згідно з якими відповідач вказує на повне інформування позивача стосовно положень спірного договору під час його підписання, в тому числі умов розрахунку. Встановлені законодавством вимоги щодо укладення та форми договору були дотримані. При підписанні договору позивачем було сплачено адміністративний платіж та частину авансового платежу. Ні всієї суми авансового платежу, ні комісії за передачу предмета лізингу, в розмірі 3% від вартості предмета лізингу, позивачем не було сплачено. А відповідно до п. 1.7 ст.1 спірного договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в договорі. З аналізу умов чинного договору, відповідач не вбачає істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позивача, навпаки позивач не бере до уваги той факт, що відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе певні ризики, умови договору побудовані таким чином, які максимально захищають права та інтереси не тільки відповідача, а і його клієнтів, та повністю відповідають статтям 10-11 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Позивачем не наведено жодного належного доказу, що його обманювали, щодо природи правочину або прав чи обовязків зо договором. Відповідачем не було здійснено жодної дії. Яка б вводила позивача в оману, відповідачем не повідомлено жодної обставини, яка не відповідає дійсності. Згідно ч. 2\~ст. 158 ЦПК України\~особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі представлені сторонами докази та проаналізувавши характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву [PERSON] з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2015 року між позивачем та відповідачем, в особі [PERSON], був укладений Договір фінансового лізингу № 01535 (далі - Договір), предметом якого був автомобіль марки «Toyota Rav 4», комплектації «Comfort». Оскільки позивач мав намір придбати за даним договором автомобіль «Toyota Rav 4» комплектації «Active», тому, в той же час , позивачу було надано бланк заяви про зміну предмету договору, в якому запропонували зазначити всі бажані характеристики транспортного засобу, про які сторони попередньо домовлялися. В той же день, 26.06.2015 року позивач здійснив платіж, за наданими представником відповідача реквізитами, на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 55 000,00 гривень та 550 гривень комісії банку за переказ готівки, що підтверджується відповідним квитанціями №\~N04Т737859. Як виявилось для позивача, цей платіж був адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору. Зі слів представника компанії та виходячи з тексту квитанції, в якій зазначалося призначення платежу: «авансовий платіж зг дог. фін. лізингу 01535» Позивач помилково вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. З матеріалів справи та наданих сторонами доказів суд не може достеменно встановити чи здійснював працівник ТОВ «Євролізинг Україна» певний психологічний тиск на позивача під час обговорення та підписання договору, оскільки докази на підтвердження або спростування цих фактів у матеріалах справи відсутні. У відповідності до вимог ст.ст.\~10,\~11 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 10 липня 2015 року Позивачем було сплачено 150 гривень авансового платежу, що підтверджується квитанцією № ПН4182 від 10 липня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Однак, після підписання договору та по сьогоднішній день позивач не отримав від відповідача предмет договору, а саме автомобіль «Toyota Rav 4» комплектації «Active», як й не отримав автомобіль «Toyota Rav 4», комплектації «Comfort», що самим відповідачем не заперечується. На дзвінки позивача, останньому повідомляють про те, що п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. В наданих до суду запереченнях представник відповідача зазначив, що ні всієї суми авансового платежу, ні комісії за передачу предмета лізингу, в розмірі 3% від вартості предмета лізингу, позивачем не було сплачено. А відповідно до п. 1.7 ст.1 спірного договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в договорі. Пунктом 12.1 Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, часткового або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. Однак в такому випадку авансовий платіж повертається тільки у розмірі 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу, а адміністративний платіж поверненню не підлягає. Пунктом 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (24444,44 дол. США). За умовами договору ціна може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долару США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п. 8.3). При цьому, зі змісту договору випливає, що Лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Також, із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України. Згідно пунктів 12.1, 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого предмета лізингу та повинен пристати на пропозицію Відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції (п. 12.1). Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені кошти за мінусом пятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу. Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі пятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу. На думку суду, така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Крім того, пунктом 1.4 спірного договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його зміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Пункт 9.4: даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмета лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури продавцем. Тобто, в контексті спірного договору під «зміною вартості предмета лізингу» необхідно розуміти саме збільшення вартості, а можливість зменшення вартості виключається, оскільки у разі такої зміни сплата проводиться лізингоодержувачем за відповідною квитанцією або рахунку, в той же час порядок та умови повернення коштів через зменшення вартості предмету договором не передбачено. У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 10.5 договору). Відповідно до пункту 10.13, в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від: зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця; збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обовязкових платежів, повязаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмету лізингу; збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів в звязку зі збільшенням митних зборів та інших обовязкових платежів, які впливають на вартість предмету лізингу, згідно умов договору поставки на момент проведення повного розрахунку лізингодавця з продавцем за придбання предмета лізингу. Згідно з пунктом 10.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін до12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення. У разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмет лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають (п.10.15). Враховуючи дане положення можна зробити висновок про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.15 договору. В свою чергу, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Таке обмеження та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Тобто укладеним договором не визначені санкції за невиконання відповідачем свого обовязку по передачі автомобілю, що ставить під сумнів добросовісність відповідача як юридичної особи, що наділена правом та спеціальним статусом надавати послуги на ринку послуг України. Викладені обставини свідчать про грубе порушення прав позивача відповідачем та законодавства в цілому. Правова позиція Верховного Суду України щодо неоднакового застосування судами норм права, які регулюють дані відносини, висловлена в постанові № 6-65цс16 від 16 грудня 2015 року судової палати у цивільних справах. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, а саме, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. 2, 3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст.18). Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд вважає повністю обґрунтованими посилання позивача на те, що спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно з п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року\~правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином,\~Законом України «Про захист прав споживачів»\~встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з\~ст. 21 Закону України «Про захист споживачів»\~крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього\~Закону\~та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON], визнати недійсним укладений 26.06.2015 року договір фінансового лізингу та стягнути отримані відповідачем кошти за вказаним договором, тим самим відновити порушені права позивача. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.1 ЦПК України). Ні підставі положень ст..88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551,50 грн. На підставі ст..1, 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.. 18, 19, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст..215, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 15, 60, 88, 110, 208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved