Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво Airways» (далі по тексту - відповідач, Авіакомпанія), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь суму матеріальних збитків у розмірі 116 000, 00 грн. (в еквіваленті 4 000, 00 доларів США) та стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 116 000, 00 грн. (в еквіваленті 4 000, 00 доларів США). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка користувалась послугами відповідача як авіаперевізника, мала переліт рейсом ВАУ 4406 21.07.2018 з Анталії до Києва (Жуляни). По прильоту багаж позивачки був загублений. Позивачка вказує, що у її валізі знаходились Фотоапарат «CANON» EOS 5D MKIV + 24-105 L IS II USM (1483С030), засоби особистої гігієни (креми для особи «LANCOME», туалетна вода 2 пляшки по 100 мл «JADORE»), одяг придбаний в Європі і США, плойка для волосся. Після спливу 21 дня позивачка направила претензію на електронну адресу відповідача, в якій просила відшкодувати їй моральний і матеріальний збиток у сумі 4000, 00 доларів США. 20.08.2018 позивачку було повідомлено про те, що Комісією з розгляду звернень пасажирів, у зв`язку із відсутністю акту про заявлену вартість багажу, прийнято рішення про відшкодування останній 140 доларів США за втрату одного місця багажу із розрахунку 20 доларів за 1 кг багажу (заявлена вага багажу згідно бирки 7 кг). Втім позивачка з вказаним рішенням не погодилась, вказала, що вага багажу становила 14 кг. Крім того позивачка не погодилась і з розміром визначеного матеріального збитку. Позивачка вдруге звернулась до Авіакомпанії з проханням відшкодувати останній моральний та матеріальний збиток у розмірі 4000,00 доларів США, однак відповідач таку виплату не здійснив, у зв`язку з чим позивачка на підставі ст. 23, 611, 623 ЦК України та гл. 5 ХХІХ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 23.04.2010 № 216 (далі по тексту - Правила) просила стягнути на свою користь матеріальний збиток у розмірі 4000, 00 доларів США. Крім того, позивачка також зазначила, що відповідачем їй також було завдано моральну шкоду, що полягала в суттєвих емоційних стражданнях, пов`язаних з невиконанням договору про надання послуг та відмовами працівниками відповідача повернути позивачці її багаж та відшкодувати збитки. При цьому, позивачка не змогла прийти в себе після відпустки у зв`язку з тим, що чекала на повернення своїх речей та втратила роботу внаслідок вказаних обставин. Тобто внаслідок очікування свого багажу позивачка не змогла вийти на роботу, а це втрати прибутку та репутації. Позивачці не надходять запрошення на працевлаштування, хоча раніше вони їй надходили стабільно. Моральні страждання позивачка також оцінила у 4000, 00 долари США, які просила стягнути з відповідача на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Вказав, що згідно розділу ХІІ глави 6 Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу передбачено перелік речей, які не слід включати до багажу, серед них фото- та відеотехніка. Зазначив також, що позивачка, маючи дорогу валізу та дорогі речі у своїй валізі, не зареєструвала свій багаж із заявленою цінністю у відповідності до п.п.2, 3 ст. 22 Монреальської Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних перевезень від 28.05.1999. Крім того, вказав, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів про наявність перелічених нею речей, перебування вказаних речей у втраченій валізі та доказів дороговартісності самої валізи. 11.10.2018 ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 26.12.2018 постановою Апеляційного суду Черкаської області скасовано вищевказану ухвалу, справу передано до Шевченківського районного суду м. Києва. 25.01.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Фролової І.В. по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. 20.03.2019 від представника відповідача надійшов відзив. 20.03.2019 від позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі. 19.06.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Фролової І.В позовну заяву залишено без розгляду. 06.11.2019 постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2019, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 18.11.2019 відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано до провадження судді Мальцева Д.О. 19.11.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 12.02.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 09.07.2020 від представника відповідача надійшов відзив та клопотання про розгляд справи з викликом сторін у судовому засіданні. 10.07.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у спрощеному позовному порядку з викликом сторін у судовому засіданні. 14.04.2021 справу передано на розгляд судді згідно доповідної помічника судді від 14.04.2021. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 3 Повітряного кодексу України (далі по тексту - ПК України), ст. 42 Закону України «Про транспорт», ст. 10 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено - чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України; якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені Законами України (Кодексами України), застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Так, правовідносини у галузі авіаперевезення регулюються Конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28.05.1999 року, ратифікованою Україною Законом №685-VI від 17.12.2008 року (надалі - Монреальська конвенція), Конвенцією для уніфікації деяких правил, що стосуються міжнародних повітряних перевезень» від 12.10.1929 року, ратифікованою Українською РСР Законом №995_181 від 14.08.1959 року (надалі - Варшавська конвенція), Цивільним кодексом України, Повітряним кодексом України та Правилами повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 року №735, зареєстровані в Міністерстві юстиції України від 28.12.2012 року №2219/22531, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Правила). Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Положеннями ст. 910 ЦК України встановлено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 98 Повітряного кодексу України, повітряні перевезення виконуються на підставі договору між авіаперевізником та пасажиром або вантажовідправником. Кожний договір повітряного перевезення та умови його засвідчуються документом на перевезення, який видається авіаційним перевізником або уповноваженими ним організаціями (агентами). Документами на повітряне перевезення є: квиток (паперовий або електронний) - при перевезенні пасажира. Згідно п.п.1,2 глави 1 розділу ІV Правил, пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. Квиток надає право пасажиру на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов`язує перевізника здійснити відповідне перевезення пасажира та його багажу, а також надати інші послуги, пов`язані з перевезенням, згідно з умовами договору перевезення, крім випадків, визначених у пункті 4 цієї глави. Отже, з урахуванням вищенаведених положень законодавства, судом достовірно встановлено, і вказана обставина не заперечується сторонами, що між позивачкою та відповідачем було укладено Договір перевезення та багажу, відповідно до умов якого відповідач, як перевізник, зобов`язався надати позивачці транспортні послуги та послуги з перевезення багажу, що підтверджується копією посадкового талону на рейс ВАY 4406 з Анталії до аеропорту Київ (Жуляни) 21.07.2018. Також судом встановлено, що відповідно до Акту втрати багажу - РІR (Ргореrtу Іггеgularity Report), багажної бирки № 000ВАY428482, багаж позивачка після прибуття не отримала і в подальшому багаж позивачки був визнаний перевізником таким, що втрачений. Згідно копії акту заявленої вартості багажу № ІЕV8X10543, вага багажу становила 7 кг. Згідно вказаного акту до складу багажу входила камера, парфуми, взуття, одяг та інші речі. Ідентифікувати які за допомогою вказаного акту не вдається. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка вказує, що у втраченій валізі, яка була дороговартісною, знаходився Фотоапарат «CANON» EOS 5D MKIV + 24-105 L IS II USM (1483С030), засоби особистої гігієни (креми для особи «LANCOME», туалетна вода 2 пляшки по 100 мл «JADORE»), одяг придбаний в Європі і США, плойка для волосся. Позивачка також вказує, що не згодна з розміром компенсації, який визначила їй Комісія з розгляду звернень пасажирів, яка, у зв`язку із відсутністю акту про заявлену вартість багажу, прийняла рішення про відшкодування позивачці 140 доларів США за втрату одного місця багажу із розрахунку 20 доларів за 1 кг багажу (заявлена вага багажу згідно бирки 7 кг), а тому звернулась з відповідною претензією до відповідача з виплатою матеріального та морального збитку у розмірі 4000, 00 доларів США. У відповідності до вимог ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. У свою чергу, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 100 Повітряного кодексу України авіаперевізник несе відповідальність за втрату або шкоду, заподіяну під час перевезення пасажирів, багажу, вантажу та пошти відповідно до вимог і правил, передбачених міжнародними договорами України, законодавством України, в тому числі авіаційними правилами України, розмір якої має бути однаковим для внутрішніх і для міжнародних рейсів. При цьому положеннями статті 29 Монреальської конвенції передбачено, що під час перевезення пасажирів, багажу та вантажу будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі цієї Конвенції, договору, у зв`язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цією Конвенцією, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їхніх відповідних прав. При будь-якому такому позові штрафи, штрафні санкції чи будь-які інші виплати, що не стосуються компенсації фактичної шкоди, не підлягають стягненню. Аналогічне положення міститься у п. 2 глави 2 розділу ХХVІІ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, де зазначено, що відповідальність перевізника за неналежне перевезення в будь-якому випадку обмежена реальними збитками, доведеними пасажирами. Зі змісту зазначених норм права випливає, що авіаперевізник відповідає за неналежне перевезення у межах реальних (фактичних) збитків, доведених пасажирами, але не вище ніж розмір відшкодування, встановлений нормами Монреальської конвенції. Пунктом 2-3 глави 3 розділу XXVIII Правил передбачено, що у випадку неналежного перевезення зареєстрованого багажу пасажир повинен надіслати перевізнику претензію негайно після виявлення пошкодження (втрати частини вмісту багажу) й протягом семи календарних днів з дати отримання зареєстрованого багажу. У випадку затримки в перевезенні багажу претензія повинна бути заявлена протягом 21 календарного дня з дати, коли багаж було передано у розпорядження пасажира. Претензії щодо втрати багажу висуваються до перевізника після того, як багаж буде визнано втраченим. Багаж уважається втраченим, якщо його не виявлено за результатами розшуку протягом 21 календарного дня з дати, наступної за тією, коли багаж повинен був прибути до місця призначення. У такому випадку претензія до перевізника повинна бути висунута протягом двох років з дати прибуття повітряного судна до місця призначення або з дати, коли повітряне судно повинно було прибути до місця призначення, або з дати, коли припинилося перевезення. Згідно п. 5 глави 3 розділу XXVIII Правил, відповідальність перевізника щодо знищеного або втраченого багажу обмежується сумою, зазначеною у пункті 2 глави 5 розділу XXVII цих Правил. Якщо пред`являється претензія стосовно частково втраченого багажу, то компенсація розраховується, виходячи з ваги втраченого багажу та вартості 1 кг. Вартість одного кілограма відшкодування частково втраченого багажу розраховується, виходячи зі встановленого розміру відшкодування, відповідно до пункту 2 глави 5 розділу XXVII цих Правил та встановленої уповноваженим органом з питань цивільної авіації мінімальної норми безкоштовного перевезення багажу, зазначеної у пункті 2 глави 2 розділу ХІІ цих Правил. Відповідно до п. 2-3 глави 5 розділу XXVII цих Правил, відповідальність перевізника у випадку знищення, втрати, пошкодження або затримки в перевезенні зареєстрованого багажу обмежується сумою 1131 СПЗ (за мінімальну норму безкоштовного перевезення багажу, встановлену уповноваженим органом з питань цивільної авіації) стосовно кожного пасажира. Перевізник не несе відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок затримки, якщо доведе, що він, його службовці та агенти з обслуговування вжили всіх заходів, які могли б бути необхідними для того, щоб уникнути шкоди, або що для нього(них) було неможливо вжити таких заходів. Відповідно до п. 1-4 глави 3 розділу ІІ Правил, пасажир має право заявити цінність свого зареєстрованого багажу. Цінність зареєстрованого багажу заявляється для кожного місця багажу окремо. У разі заявлення цінності багажу пасажир повинен сплатити встановлений перевізником тариф. Для підтвердження оплати перевезення багажу із заявленою цінністю перевізник або уповноважений агент з продажу повинен видати ордер різних зборів або квитанцію про оплату наднормового багажу, в якій зазначаються пункти, між якими пасажир заявив перевезення із заявленою цінністю. Умови прийняття до перевезення багажу із заявленою цінністю та вартість такої послуги встановлюються перевізником. У разі втрати такого багажу відповідальність перевізника обмежується його заявленою цінністю, крім випадків, коли перевізник доведе, що сума, яку вимагає пасажир, перевищує дійсну зацікавленість пасажира в доставці багажу. За вимогами пункту 13-б Порядку і правил проведення обов`язкового авіаційного страхування цивільної авіації, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2002 р. за № 1535 під час виконання міжнародних польотів у межах, передбачених міжнародними угодами або законодавством країни, на території якої здійснюються пасажирські перевезення, відповідно до уніфікованих умов об`єднання лондонських страховиків або інших умов, що застосовуються у міжнародній практиці: - за втрату або шкоду, заподіяну багажу, пошті або вантажу, страхова сума, встановлена договором обов`язкового страхування, не повинна бути меншою - суми, еквівалентної 20 доларам США за офіційним обмінним курсом Національного банку України за кожен кілограм ваги. Згідно ч.2 ст. 22 Варшавської Конвенції (Конвенція для уніфікації деяких правил, що стосуються міжнародних повітряних перевезень від 12 жовтня 1929 р.), ратифікована Українською РСР від 14 серпня 1959 р. за № 995_181; Гаазький Протокол 1955 р. («Протокол про поправки до Конвенції для уніфікації деяких правил, що стосуються міжнародних повітряних перевезень, яка підписана у Варшаві 12 жовтня 1929 р.»), ратифікована УРСР 11 квітня 1960 р., та є чинною в Україні на підставі Закону України «Про правонаступництво», встановлює обмежену відповідальність перевізника за шкоду, заподіяну зареєстрованому багажу в сумі завданої шкоди, але не більше 250 франків, що становлять еквівалент 20 дол. США за кожен кілограм втраченої чи пошкодженої маси багажу. У свою чергу, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд, враховуючи наведені вище норми права, а також те, що повітряний перевізник несе обмежену майнову відповідальність, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено тієї обставини, що їй, внаслідок протиправних дій відповідача, завдано матеріальних збитків у розмірі 4000, 00 доларів США. Так, позивачем не доведено ані вартість втрачених речей, ані тієї обставини, що перераховані позивачкою речі, перебували у втраченій валізі. Не доведено також і тієї обставини, що вага багажу перевищувала 7 кг, визначених в Акті втрати багажу. При цьому, оскільки позивачка не заявляла цінність свого зареєстрованого багажу, порядок розрахунку компенсації, використаний Комісією з розгляду звернень пасажирів, виходячи із розрахунку 20 доларів за 1 кг багажу (заявлена вага багажу згідно бирки 7 кг), суд також вважає таким, що відповідає нормам чинного міжнародного законодавства та законодавства України. З огляду на зазначене, підстави для відшкодування збитків відсутні. Щодо вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності з п.9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. У відповідності до роз`яснень, які містяться в п.п.2, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суди мають розглядати спори про відшкодування заподіяної фізичної моральної (немайнової) шкоди тільки у тих випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, або випливає з її положень, або у випадках, коли можливість відшкодування моральної шкоди безпосередньо та чітко визначено у галузевому та/або спеціальному законодавстві, яке регулює спірні правовідносини сторін. Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і правовідносин якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь суму відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що внаслідок очікування свого багажу остання зазначала душевних страждань та після повернення з відпустки позивачка не змогли прийти в себе та вийти на роботу, внаслідок чого втратила її. Разом з тим, судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між сторонам, відносяться до галузі повітряного права, та відповідно регулюються Повітряним кодексом України, а також Монреальською конвенцією, положеннями яких не передбачено відшкодування моральної шкоди у разі заподіяння шкоди багажу або його втраті. Беручи до уваги те, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні. З огляду на зазначене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed