Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визначення ідеальних часток. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 2009 року і до червня 2016 року він та [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу , спільно вели господарство та мали спільний бюджет. Маючи грошові заощадження та плани переїзду на постійне місце проживання в місто Ковель, у 2012 році прийняли спільне рішення придбати у спільну сумісну власність квартиру в м. Ковелі. Позивач вказує, що 12.06.2012 року [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, який посвідчено нотаріально та за умовами якого остання придбала квартиру [ADDRESS]. При цьому, позивач вказує, що йому було відомо про момент укладення договору та відомо і те, що покупцем у договорі купівлі-продажу квартири зазначено лише відповідача [PERSON] Після придбання квартири сторонами за спільні сумісні кошти були виконані роботи по ремонту квартири. 19.11.2013 року [PERSON] знялась із місця постійної реєстрації в належному йому будинку в с.Сошичне Камінь -Каширського району та зареєструвалась на постійне проживання у квартирі [ADDRESS], хоча до червня 2016 року фактично проживала разом із ним за місцем своєї попередньої реєстрації, а в квартирі проживали інші особи, які винаймали це житло. Позивач вказує, що при придбанні квартири він уважав, що квартира набута ним та [PERSON] у спільну сумісну власність. У червні 2016 року відповідачка захворіла та внаслідок необхідності догляду переїхала проживати до сестер, які і на сьогодні здійснюють догляд за останньою. У поданому позові позивач прохає встановити факт його спільного проживання, як чоловіка, із [PERSON], як жінкою, однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2009 року по червень місяць 2016 року, визнати квартиру [ADDRESS] загальною площею 50,1 кв.м. спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визначивши частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за ним, як позивачем, у розмірі ? частки та за [PERSON] у розмірі ? частки. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю, з підстав викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити. Додатково пояснив, що шлюб між ним та [PERSON] не укладався з огляду на те, що вони були особами похилого віку та вважали, що укладення шлюбу значення не має. Щодо коштів, які були витрачені на купівлю квартири пояснив, що квартира придбавалась за особисті кошти [PERSON], які вона отримала від продажу власного будинку та за його особисті кошти у розмірі 7000 доларів США , які він надав відповідачці, однак, будь -яких письмових документів про передачу [PERSON] коштів у зазначеній сумі вони не оформляли. Крім того, 2000 доларів США були взяті з їх спільних заощаджень. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] заявлений [PERSON] позов підтримав повністю з підстав, що вище наведені та прохає задовольнити позовні вимоги у повному об'ємі. Відповідач [PERSON] 26.01.2018 року у судове засідання з»явилась, але через стан здоров'я пояснень не надавала суду та в подальшому із дозволу суду залишила зал судового засідання. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] заявлені до відповідача позовні вимоги не визнала, вважає такі вимоги безпідставними та необґрунтованими. Суду пояснила, що позивач та відповідач дійсно проживали як сім»я у вказаний позивачем період, але спільного сімейного бюджету ніколи не вели. Витрати під час спільного проживання здійснювали не отримуючи згоди один у одного, адже кожен із них розпоряджався власними коштами на власний погляд. Вказує на те, що квартира, яка була придбана 12.06.2012 року, є особистою приватною власністю виключно [PERSON], оскільки остання купувала її за власні кошти, отримані від реалізації належного їй на праві особистої приватної власності будинку в селі Гута -Боровенська та власних заощаджень, які зберігались у [PERSON] та сестри [PERSON] У [PERSON] зберігалось 70 000 гривень, а у [PERSON] зберігалось 20 000 гривень та 2 000 доларів США, належні [PERSON]. Оскільки, [PERSON] спірну квартиру купувала за кошти, що належали їй особисто, то вважає, що відсутні правові підстави для визнання спірної квартири об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому представником відповідача вказується, що позивачеві було відомо про укладення договору купівлі - продажу квартири та про те, що покупцем вказаного об'єкту нерухомого майна вказано виключно [PERSON] Із змісту договору купівлі - продажу квартири убачається відсутність посилань на те, що [PERSON] був покупцем або особою, із якою вказане майно набувається у спільну сумісну власність. Окрім того, вказує на те, що доводи в частині набуття квартири у спільну сумісну власність сторін спростовуються змістом самого договору купівлі - продажу квартири від 12.06.2012 року, який посвідчено нотаріально, адже у пункті 4.5 договору купівлі - продажу квартири зазначено, що Покупець - [PERSON], набуває дану квартиру в особисту приватну власність, що підтверджується відповідною заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Кушнерук А.Ю. При цьому, сторони на час придбання спірного житла не перебували у зареєстрованому шлюбі. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та прохає суд у задоволені позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом установлено, що на підставі договору купівлі -продажу квартири укладеного 12.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Кушнерук А.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 381 [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS]. Правовий режим придбаного майна був визначений пунктом 4.5 вказаного договору, оскільки вказаним пунктом правочину передбачено, що квартира останньою набувається в особисту приватну власність Покупця. У вказаний час сторони проживали однією сім»єю, але шлюб між ними у вказаний період не реєструвався. Нормами Сімейного кодексу України, як і нормами Цивільного процесуального кодексу України не передбачено такого способу судового захисту, який обраний позивачем, зокрема, встановлення факту спільного проживання однією сім»єю, без реєстрації шлюбу. Як визначено у Постанові ПВС України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди можуть встановлювати лише факти, що стосуються реєстрації шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. З огляду на вказане, встановлення факту про який просить позивач за судовим рішенням є не можливим, а відтак, суд відмовляє у задоволенні вказаної вимоги. Частиною 2 статті 21 СК України визначено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Правовий режим майна, яке набутого жінкою та чоловіком , які проживають однією сім»єю без укладення шлюбу визначено нормами глави 8 Сімейного кодексу України. Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 57 СК України наведено перелік підстав за яких майно, набуте чоловіком, дружиною не може являтись об»єктом спільної сумісної власності. Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, що належали їй, йому особисто. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що майно - спірна квартира, набувалось ним та [PERSON], як подружжям у спільну сумісну власність за спільні сімейні кошти, а відтак, вимога щодо визнання квартири об»єктом спільної сумісної власності до задоволення не підлягає. Щодо висновку про відсутність підстав для задоволення такої вимоги суд приходить з огляду на наступне. У судовому засіданні позивач вказував на те, що йому було відомо про наміри [PERSON] придбати квартиру, при цьому позивачем було визнано та підтверджено, що [PERSON] володіла власними коштами, зокрема, від реалізації належного їй будинку в сумі 80 000 гривень, які до спільного сімейного бюджету останньою не вносились, право на їх використання належало виключно відповідачці, хоча ці кошти і зберігались у будинку позивача в селі Сошично. Про наявність у [PERSON] будь -яких інших коштів йому відомо не було. Про момент укладення договору купівлі - продажу йому відомо було, оскільки останній був присутній при його укладенні, і про те, що в договорі купівлі -продажу квартири він не виступає покупцем йому було відомо також, але він заперечень із даного приводу не мав. З 2012 року до моменту звернення із даним позовом договір купівлі - продажу спірної квартири він не оспорював, ініціативи щодо укладення із [PERSON] будь -яких угод в частині визначення статусу квартири [ADDRESS] об»єктом спільної сумісної власності ніколи не заявляв, як і не ініціював питання щодо визначення належної йому частки. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], кожен зокрема, суду показали, що їм було відомо про те, що сторонами у справі було придбано квартиру у місті Ковелі. Скільки вона коштувала та чиї кошти були витрачені на її придбання останнім не відомо. Свідком [PERSON], яка є донькою позивача, наведені вище обставини також не були спростовані, оскільки остання показала, що про суму заощаджень батька та в чому їй не було відомо. В той же час, доводи позивача в частині набуття квартири у спільну сумісну власність та на підтвердження доводів відповідача в частині того, що квартира була набута [PERSON] в особисту приватну власність за власні кошти підтвердили суду допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON], яка є рідною сестрою відповідачки показала, що орієнтовно в 2009 році зверталась до останньої із проханням надати їй в позику гроші та запитувала, чи є необхідність запитувати згоди у її співмешканця [PERSON] на що сестра їй відповіла, що у кожного із них свої гроші і тому вона своїми коштами розпоряджається самостійно. При цьому, [PERSON] вказала , що гроші в розмірі 2000 доларів США зберігаються у їхньої спільної сестри [PERSON] і вона їх надає їй у позику. Орієнтовно у травні 2011 року отримані у позику кошти були повернуті [PERSON] шляхом їх передачі тій самі сестрі [PERSON], яка і зберігала їх у себе. Свідок [PERSON] показала, що її мама [PERSON] померла в 2016 році. [PERSON], будучи рідною сестрою її матері у них в будинку ( у скрині) зберігала кошти в сумі 2000 доларів США та 20 000 гривень, які вона, як свідок, бачила особисто та знала, що ці кошти належать її тітці [PERSON] В подальшому її матір ці кошти, за посередництвом [PERSON], передавала своїй сестрі [PERSON], яка мала намір купувати квартиру. Свідок [PERSON] суду показала, що у 2012 році до неї звернулась [PERSON] із проханням забрати для неї передачу із грішми, оскільки знала, що вона щодня їздила автобусом на роботу у місто Камінь -Каширськ. При цьому [PERSON] вказала, що кошти їй передасть [PERSON], яка проживає в одному селі із свідком та її сестра [PERSON], яку остання також добре знала, на що вона погодилась. При цьому, вказала коли це має відбутись та домовились, що [PERSON] прийде на роботу до нею та забере ці кошти. Як [PERSON] так і [PERSON] їй передали упаковані згортки, які в наступному [PERSON] передала у своєму робочому кабінеті [PERSON] Скільки там було грошей їй відомо не було. Показала, що коштів була велика сума, адже [PERSON] попросила у неї дозволу порахувати їх у кабінеті на що вона погодилась та зачинила кабінет на ключ, але участі у підрахунку коштів вона особисто не приймала. [PERSON] рахувала кошти на протязі орієнтовно 15 хвилин при цьому запитала , чи знає свідок скільки грошей їй привезла , на що остання вказала що сума їй не відома і тоді [PERSON] повідомила що нарахувала вже 60000 тисяч і продовжила рахувати далі. Вказує, що сума коштів дійсно була значною. [PERSON] повідомляла їй, що це її кошти, які зберігались у її родичів [PERSON] та [PERSON] та потрібні їй для придбання для себе квартири в місті. Нормами частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Аналізуючи обставини, які встановлені судом вище, суд прийшов до висновку, що спірна квартира не є об»єктом спільної сумісної власності позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON], оскільки була придбана останньою в особисту приватну власність за власні кошти, а не за спільні кошти позивача та відповідача, і що також підтверджено змістом договору купівлі - продажу квартири від 12.06.2012 року, зареєстрованим в реєстрі за № 381, за яким [PERSON] набула в особисту приватну власність квартиру [ADDRESS]. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин позивач суду не надав. Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони та їх представники, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених [PERSON] позовних вимог та необхідність відмовити в задоволенні даного позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed