Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

19.08.2017 року представник позивача звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог, щодо предмету спору: центр адміністративних послуг «Прозорий офіс», служба у справах дітей Вінницької міської ради про виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та [PERSON] 29.11.2007 року було укладено кредитний договір №5861116, згідно якого банк надав останньому кредит у сумі 176700,00 доларів США зі сплатою 11,90% річних, строком до 29.11.2022 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором майновий поручитель [PERSON] передала в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 20а/38 про, що був укладений договір іпотеки №5861289 від 29.11.2007 року який був належно засвідчений та зареєстрований. Відповідно до умов договору іпотеки за рахунок предмету іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням в повному обсязі. У звязку з невиконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором, ПАТ «ПУМБ» реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки, внаслідок чого державним реєстратором Вінницької обласної філії КП «Центр державної реєстрації» зареєстровано право ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки. На підставі ЗУ «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки позивач повідомив відповідачів про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 20а/38 за ПАТ «ПУМБ» та про необхідність звільнення даної квартири. У звязку з вищевикладеним представник позивача просив суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 20а/38, без надання іншого житлового приміщення та зобовязати Центр адміністративних послуг «Прозорий офіс» зняти з місця реєстрації відповідачів, крім того стягнути з них понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.10.2017 року позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про виселення та зобовязання Центру адміністративних послуг «Прозорий офіс» зняти з місця реєстрації [PERSON] залишено без розгляду. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.10.2017 року виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири, загальною площею 139,5 кв.м., житловою площею 98,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги[ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. В решті позовних вимог відмовлено. В подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.03.2018 року заочне рішення суду від 18.10.2017 скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, послалась на відсутність в матеріалах справи висновку органу опіки та піклування про доцільність виселення неповнолітнього [PERSON], вказала, що позивачем був порушений досудовий порядок врегулювання спору, а також, що квартира в якій проживають відповідачі придбана не за рахунок кредитних коштів які надав ПАТ «ПУМБ», внаслідок чого виселення з спірної квартири не може відбутися без надання іншого житлового приміщення. У зв'язку з цим просила суд відмовити в задоволенні позову. Інші відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Заяв та заперечень від відповідачів до суду не надходило. Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради до судового засідання не зявилась про причини неявки до суду не повідомила, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Представник Центру адміністративних послуг «Прозорий офіс» при розгляді справи поклався на думку суду. Судом встановлено, що 29.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством Перший Український Міжнародний банк, правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ" та [PERSON], було укладено кредитний договір № 5861116 за яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 176700,00 дол. США (на 22-31 а.с.). Згідно з умовами кредитного договору позивач належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором та надав [PERSON] кредит для використання відповідно до цілей, що зазначені у п.1.2. кредитного договору. У свою чергу, [PERSON] зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, що передбачено пунктами 1.3, 1.4, 3.1, 3.2 кредитного договору. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором майновим поручителем [PERSON] було передано в іпотеку позивачу квартиру, загальною площею: 139,5 кв.м., житловою площею: 98,7 кв.м., що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 20а/38, про що був укладений договір іпотеки №5861289 від 29.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №3828 (на 8-13 а.с.). Згідно свідоцтва на права власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 328 від 08.10.2004 року та п. 1.2.2 договору іпотеки №5861289 від 29.11.2007 року, [PERSON] належить на праві власності квартира №38, яка розташована в місті Вінниці по вул. 50-річчя Перемоги, 20-А. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 13.07.2004 року № 1305. Відповідно до розяснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 43 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що 10.08.2017 року позивач в позасудовому порядку звертався до [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON] з листами, які були направлені рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з вимогою про звільнення предмету іпотеки, в тому числі від особистих речей, протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа (на 48-59 а.с.). Однак з даних повідомлень неможливо встановити, що саме та коли було направлено на адресу відповідачів. Докази про те, що вище вказані претензії були отримані відповідачами в матеріалах справи також відсутні. В той же час з позовна заява ПАТ «ПУМБ» про звернення до суду з виселенням відповідачів із спірної квартири датована 11.08.2017 року, що явно свідчить про нехтуванням позивачем вимог ч. 3 ст. 109 ЖК України та п 4.5 умов договору іпотеки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Положеннями частин 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом вказаних норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яку суд зобовязаний враховувати при виборі правової норми, що підлягає до застосування до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Оскільки у неповнолітнього [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 20а/38 немає іншого місця проживання, вищезазначене унеможливлює його виселення, без отримання дозволу від органів опіки та піклування, які зобовязані захищати інтереси неповнолітніх за їх житловими правами і контролювати, щоб за жодних обставин умови їх проживання не погіршились. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Спірне домоволодіння є предметом іпотеки, право власності на нерухоме майно банк набув на підставі договору іпотеки та норм Закону України «Про іпотеку». Виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки допускається, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене і іпотекою відповідного жилого приміщення. Однак у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази придбання іпотечного майна саме за кредитні кошти. Також у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем письмової вимоги банку добровільно звільнити домоволодіння, та висновку органу опіки та піклування про виселення неповнолітнього [PERSON] Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з домоволодіння, переданого в іпотеку, без надання іншого житлового приміщення. В частині позову про зняття з реєстрації відповідачів суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 (п.3) Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Тому суд вважає, що вимога про зняття з реєстрації є похідною від вимоги про виселення, в звязку з чим вимоги в частині зняття з реєстрації також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed