Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

04.03.2019 заступник прокурора Чернігівської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради про стягнення з [PERSON] кошти в сумі 186474 грн. 59 коп. 29.05.2019 заступник прокурора Чернігівської області подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з [PERSON] загальну суму безпідставно збережених коштів в сумі 212416 грн. 42 коп. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що внаслідок набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] , що розміщений на земельній ділянці площею 0,0597 га (кадастровий номер 7410100000:02:035:0059) у відповідача виник обов`язок сплачувати на користь територіальної громади м. Чернігова орендну плату за користування земельною ділянкою, оскільки остання договір оренди з позивачем не уклала і за користування земельною ділянкою не сплачувала, тому безпідставно збільшила вартість свого майна. Посилаючись на норми ст. 1212-1214 ЦК України просить стягнути суму безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 0,0579 га за період з 01.09.2014 по 31.12.2017 в розмірі 212416 грн. 42 коп. У судовому засіданні прокурор, представник позивача позов підтримали та наполягали на задоволенні. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та пояснив суду, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правильності розрахунку вартості заявленої до стягнення грошової суми, оскільки до справи не приєднано витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Одночасно вказав, що сама земельна ділянка не сформована, за договором про перехід права власності на адміністративну будівлю до позивача не перейшло право користування спірною земельною ділянкою, оскільки в договорі не вказано площу земельної ділянки на якій знаходиться будівля. Представник вважає не можливим використовувати наданий позивачем розрахунок, оскільки він здійснений згідно з Порядком визначення розміру збитків, заподіяних власникам землі або землекористувачам, проте спірні правовідносини не є деліктними, а тому вказаний порядок не підлягає застосуванню. Також просив застосувати до спірних правовідносин загальний строк позовної давності та відмовити в позові за сукупністю наведених ним підстав. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 12.05.2009 року було передано право власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 200, 201). Вказаний договір свідчить про відсутність посилань, що будівля знаходиться на земельній ділянці з визначеним її розміром чи була передана за вказаним договором. Як убачається з матеріалів справи, за період володіння нежитловою будівлею на праві приватної власності відповідач договір оренди земельної ділянки, на якій розміщена будівля не укладала і орендну плату за користування земельною ділянкою до місцевого бюджету не сплачувала. Проте, в 2014 році відповідач вживала заходів для оформлення права користування земельною ділянкою та надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, що знаходиться безпосередньо під нерухомим майном та земельної ділянки для його обслуговування, проте отримала відповідь від 27.04.2011 року за №01-09/892, що дана земельна ділянка не дає змоги для загрузки та вигризки товару, тому управління архітектури та містобудування не може погодити технічну документацію по [ADDRESS] . (а.с. 127). Визначення земельної ділянки наведено в ч. 1 ст. 79 ЗК України, відповідно до положень якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Як встановлено приписами ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Оскільки площа земельної ділянки в розмірі 0,0579 га не є площею для обслуговування придбаної споруди та не надавалася відповідачу, тому вказне свідчить, що земельна ділянка не є сформованою. Виходячи з викладеного, сама земельна ділянка не сформована, а тому відсутня і нормативно-грошова оцінка вказаної земельної ділянки. Про це зазначається і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2019 року справа № 922/902/18, де вказується, що при вирішенні спору, слід перевірити, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути збережені кошти (в розмірі орендної плати), сформованим об`єктом цивільних прав. Аналогічна позиція Верховного Суду щодо щодо визначення розміру орендної плати за земельні ділянки саме на підставі нормативної грошової оцінки надана також у Постанові ВС від 11.09.2019 у справі №922/323/18. Відповідно доч.2 ст.416 ЦПК України у постанові Великої Палати Верховного Суду має міститься висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погоджується колегія суддів, що передали справу на розгляд Великої палати. Тобто позиція Великої Палати Верховного Суду є обов`язковою для судів всіх рівнів при розгляді справ із аналогічними обставинами справи, а також при застосуванні норм права висновок про застосування яких надано Великою Палатою. Так в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц зазначається: п.56 Відповідач наголошував на тому, що у матеріалах справи відсутні витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, відомості яких є обов`язковими при визначенні орендної плати. Проте суди відхилили вказані доводи, поклавши в основу рішень довідку від березня 2017 року Управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області щодо базової вартості одного квадратного метра земельних ділянок станом на 1 січня 2016 року у розмірі 564,72 грн. Ця вартість була використана комісією для розрахунку збитків позивача, заподіяних відповідачем у 2016 році. Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України «Про оцінку земель»), З огляду на вказані приписи суди не обґрунтували відхилення доводів відповідача щодо визначення розміру орендної плати за земельні ділянки на підставі нормативної грошової оцінки. Відповідно до ч. 2ст.20 та частини 3 статті23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого. Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1212 цього кодексу особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина 2 статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу). Відповідно до частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 95 Земельного кодексу України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України). Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Не вважається порушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розміщене це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди та недотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Аналогічна правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17. В позовній заяві підставами позову позивач зазначив, що відповідач у період з 01.09.2014 по 31.12.2017 за відсутності договору оренди земельної ділянки не сплачувала за користування земельною ділянкою, а тому безпідставно зберегла кошти за рахунок позивача, які зобов`язана повернути на підставі статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України. Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювана, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна (коштів) за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Враховуючи правову природу кондикційних зобов`язань (стаття 1212 Цивільного кодексу України), для яких вина не має значення, важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, тобто обов`язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності. Земельна ділянка не сформована, а тому відсутня і нормативно-грошова оцінка вказаної земельної ділянки. Про це зазначається і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2019 року справа № 922/902/18, де вказується, що при вирішенні спору, слід перевірити, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути збережені кошти (в розмірі орендної плати), сформованим об`єктом цивільних прав. Колегія суддів зазначила, що Порядок №284 ( постанова Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284 «Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам») не підлягає застосуванню до спірних позадоговірних (кондикційних) правовідносин щодо використання земельної ділянки без проведення плати за неї, які (правовідносини) склалися між сторонами з приводу збереження відповідачем майна (грошових коштів у розмірі орендної плати) без достатньої правової підстави. На заяву Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради № 4931 від 10.08.2017 про надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 01 січня 2014 року - 01 січня 2017 року без зазначення кадастрового номеру; місце розташування - [ADDRESS] ; категорія земель - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; площа земельної ділянки - 579 кв. м, відділом у м. Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області листом № 18-25-0.36-107/109-17 від 22.08.2017 року надано інформацію щодо віднесення зазначеної земельної ділянки до 35-ї економіко-планувальної зони м. Чернігова, коефіцієнт Км2 для якої становить 3,09. Згідно з інформацію, що наведена у зазначеному листі, нормативна грошова оцінка 1 кв. м даної земельної ділянки становить: станом на 01 січня 2014 року - 1771,40 грн; станом на 01 січня 2015 року - 2212,47 грн; станом на 01 січня 2016 року - 3170,80 грн; станом на 01 січня 2017 року - 3360,34 грн. Рішенням Чернігівської міської ради від 28 квітня 2011 року «Про затвердження Положення про порядок визначення та відшкодування збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам в місті Чернігові» затверджено вказане Положення (а.с. 32-36). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 27.07.2017 року утворено комісію з визначення розміру збитків, заподіяних порушниками земельного законодавства власникам землі та землекористувачам (а.с. 37). Начальником управління земельних ресурсів та начальником управління економічного розвитку міста Чернігівської міської ради складений попередній розрахунок суми збитків при використанні земельної ділянки [PERSON] за період з 01.09.2014 по 31.08.2017 року включно (а.с. 38). 23.09.2017 та 13.09.2017 начальником управління земельних ресурсів на адресу відповідача направлено листи, в яких повідомлено про даду проведення засідання комісії з визначення розміру збитків, заподіяних власникам землі (а.с. 39-42). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 31.10.2017 №471 «Про затвердження актів комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам» п. 1.3 визначено збитки власнику землі, в особі Чернігівської міської ради (акт №16 від 04.10.2017) нанесених при використанні земельної ділянки, площею 0,0579 га по [ADDRESS] [PERSON] з порушенням земельного законодавства за період з 01.09.2014 по 31.08.2017 включно у сумі 186474,59 грн. (а.с. 43, 44). 02.11.2017 управлінням земельних ресурсів Чернігівської міської ради направлено повідомлення [PERSON] про затвердження акту про визначення збитків власнику землі, в особі Чернігівської міської ради на території Чернігівської міської ради від 04 жовтня 2017 року №16, яке затверджене рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 31.10.2017 №471 та запропоновано у десятиденний термін розглянути вказане повідомлення про відшкодування завданих збитків. В подальшому представником Чернігівської міської ради було складено розрахунок безпідставно збережених коштів орендної плати від використання земельної ділянки площею 0,0589 га по [ADDRESS] [PERSON] з порушенням законодавства за період з 01.09.2014 по 31.08.2017 року включно в розмірі 186474 грн. 59 коп (а.с. 47) Позивачем зазначено, що розрахунок суми коштів здійснено з урахуванням вимог рішення Чернігівської міської ради від 29 липня 2011 року «Про затвердження ставок земельного податку та встановлення розмірів орендної плати в м. Чернігові» (11 сесія 6 скликання) та рішення Чернігівської міської ради від 30 січня 2015 року «Про місцеві податки» (47 сесія 6 скликання) зі змінами та доповненнями, яким визначено відсоткові ставки орендної плати, в тому числі у розмірі 4 відсотків нормативної грошової оцінки (землі комерційного використання). 02 травня 2019 року Управлінням земельних ресурсів Чернігівської міської ради направлено [PERSON] лист за № 750/ін./2-08/2019 щодо сплати безпідставно збережених коштів за період з 01.09.2014 по 31.12.2017 в розмірі 212416 грн. 42 коп. разом із заявою про уточнення та доповнення позовних вимог (а.с. 77-79). Разом із тим, з доданого до договору оренди земельної ділянки від 13.10.2008 року плану зовнішніх меж земельної ділянки (а.с. 25 зворот) вбачається, що земельна ділянка за указаним договором, як об`єкт оренди, позначена під адмінбудівлею 0,0252га та 0,0013га, а всього передано в короткострокову оренду строком на 5 років площею 0,0579 га (а.с. 26) В той же час між Чернігівською міською радою та попереднім власником будівлі [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки 20.02.2012 року (а.с. 26 зв.) Відповідно до листа Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області від 18.09.2017 зазначено, що по платнику [PERSON] нарахування проводилося 1 раз на рік по податкововому повідомленню-рішенню, винесеному контролюючим органом. Відповідно до податкового повідомлення-рішення сума податкового зобов`язання зі сплати земельного податку за 2014 рік - 11282 грн. 39 коп. Починаючи з 01.01.2015 при переході права власності на будівлі земельний податок на земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на земельну ділянку (до 01.01.2015 - з дати реєстрації права власності на нерухоме майно). Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а для нарахування орендної плати на земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (а.с. 28). За змістом ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, суд вважає, що земельна ділянка, яка знаходиться під прилеглою територією та безпосередньо під об`єктом нерухомості загальною площею 0,0265 га та включена до загальної площі спірної ділянки розміром 0,0579 га не могла бути надана відповідачці в оренду або перебувати в її користуванні відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України. Відповідно позивачем неправильно визначений розмір земельної ділянки, щодо якої відповідачка мала укласти договір оренди, а відтак неправильно обрахований та заявлений до стягнення розмір безпідставно збережених коштів. Разом з тим, позиція позивача і суперечить положенням ч.2, 3 ст. 377 ЦК України за якою, якщо договором про відчуження будівлі не визначені конкретні розміри земельної ділянки, то до набувача переходить у користування та частина земельної ділянки, яка зайнята під спорудою та частина земельної ділянки яка необхідна для їх обслуговування. За замовленням відповідача було проведено 29.05.2018 інженором-землевпорядником ФОП [PERSON] обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] , на спірній земельній ділянці, а саме з чотирьох сторін маються об`єкти загального користування, акі як грунтові доріжки, заасфальтовані пішохідні та проїжджа дороги для проїзду вантажного, пожежного та іншого транспорту для обслуговування суміжних будинків, зелені насадження, а також чисельні комунікаційні шахти, які використовуються для обслуговування тепловодопостачання та радіотелефонного зв`язку прилеглих будинків, що також вказує відсутність безпосередньо у користуванні відповідача земельної ділянки площею 0,0579га по [ADDRESS] (а.с. 126). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки за період з 01.09.2014 по 31.12.2017 позивачем не надано, відповідних клопотань з цього приводу не заявлялось. Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України) Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Одночасно суд наголошує, що оскільки про володіння майном грошовими коштами у розмірі орендної плати у сумі 212416 грн. 42 коп. без достатньої правової підстави [PERSON] дізналася лише з моменту отримання уточненої позовної зави в травні 2019 року від позивача з вимогою про повернення безпідставно збережених коштів, таким чином в період з 01.09.2014 по 31.12.2017, зважаючи на положення ч. 1 ст. 1214 ЦК України воно не підлягає відшкодуванню позивачеві. Разом з тим, суд не може прийняти до уваги наданий позивачем розрахунок загальної суми коштів, не сплачених [PERSON] при використанні об`єктів нерухомості, з урахуванням вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», на земельній ділянці по [ADDRESS] площею 0,0386 га в розмірі 140357 грн. 35 коп. Оскільки дані межі визначені позивачем за зовнішніми межами нерухомого майна за відсутності доказів формування саме спірної земельної ділянки, виходячи з розміру якої здійснений розрахунок позовних вимог, як об`єкта цивільних прав у порядку, встановленого ст. 79-1 ЗК України (постанова Верховного Суду № 922/955/18 від 29.05.2019). Отже позивач у даній справі має надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України «Про оренду землі» у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів). За сукупності наведених обставин, суд доходить висновку, що наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів за користування відповідачкою земельною ділянкою без достатніх на те правових підстав площею 0,0579 га за період саме з 01.09.2014 по 31.12.2017 у розмірі 212416 грн. 42 коп. є необґрунтованим та не підтвердженим належними та допустимими доказами. Інші докази та пояснення учасників справи судом не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду. Аналогічної позиції дійшов Чернівський апеляційний суд в постанові від 16.09.2019 по справі № 750/4474/19. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Outcome: dismissed