Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] звернулася в суд із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON] в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку. В судовому засіданні лікар-психіатр, яка є також представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] заяву підтримала і пояснила, що гр. [PERSON] страждає психічним захворюванням гострий поліморфний психотичний розлад, у звязку з чим, хворий не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар. Прокурор заяву про госпіталізацію гр. [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без його згоди не підтримала, зазначивши, що представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. [PERSON] в судовому засіданні вважає, що підстави для його примусової госпіталізації відсутні, він усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: 1)вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; 2) або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. [PERSON], [INFO], житель [INFO], 13 червня 2016 року поступив на стаціонарне обстеження та лікування в 2-ге психіатричне відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, по направленню [PERSON] з приводу діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад. [PERSON] не надав своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, на час огляду в психічному стані гр. [PERSON] в свідомості, в стані вираженого психомоторного збудження - неспокійний, озлоблений, розмовляє голосно, кричить, свариться на адресу матері, батька, мед.персоналу; мова, висловлювання прискорені, легко відволікається, не слухає, не реагує на прохання, зауваження, звернення до нього мед.персоналу, його рідних; не задоволений госпіталізацією, звинувачує рідних в упередженому відношенні до нього, по-особливому, своєрідно трактує свої стосунки із рідними: "Ви не маєте права мене тут затримувати... я здоровий, мені нічого не бракує... вони все Вам на мене наговорюють... я доросла людина, роблю так, як вважаю за потрібне". Орієнтований в повному обємі. Наявні порушення в сфері мислення, по-маячному трактує окремі ситуації, події свого життя. На аргументи, логічні доводи і пояснення лікаря реагує неадекватно, зі злобою, вираженою збудливістю, дратівливістю, агресивним налаштуванням до навколишніх. Пацієнт в стані вираженої внутрішньої напруги, неспокою, із озлобленістю, негативізмом, мінливим фоном настрою. Інструкції мед.персоналу виконує частково, опирається огляду, не дає можливості забрати аналізи на дослідження, здійснювати необхідні йому обстеження. Критика до стану хвороблива. 13.06.2016 року гр. [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів та йому було встановлено діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад. Комісія прийшла до висновку, що пацієнт потребує стаціонарного обстеження та лікування без його згоди в примусовому порядку в звязку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду його здоровю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо пацієнту не буде надана психіатрична допомога. У судовому засіданні [PERSON] заперечив щодо наявності у нього намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновки про стан психічного здоровя хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку хворого, у тому числі його родичами, рапорти працівників міліції, висновки дільничного психіатра і т.п.. Проте, заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON] Не подані такі докази його матірю та постійно проживає разом із ним. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…». За даних обставин суд вважає, що у нього відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed