Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в нерухомому майні, що є спільною сумісною власністю . В обґрунтування позовних вимог вказують, що у 2007 році їх син відповідач [PERSON] уклав шлюб з громадянкою [PERSON] [PERSON] Після реєстрації шлюбу вони на прохання сина зареєстрували [PERSON] у своєму будинку та стали проживати з ними однією сімєю. В 2008 році вони за усною домовленістю з своїм сином та невісткою, оскільки у їх сина та його дружини не було можливості вирішити питання придбання житла, вирішили створити спільну сумісну власність, а саме купити земельну ділянку та побудувати житловий будинок для проживання їхнього сина з невісткою та батьків його матері [PERSON] та вітчима [PERSON] які проживали в [INFO]. Обидва батьки мали похилий вік, потребували догляду, тому виникла потреба в їх переїзді до міста для належного догляду. Між ними та відповідачем сином [PERSON] та його дружиною [PERSON] була укладена усна домовленість (про те, що вони купують за власні кошти земельну ділянку і оформляємо її на сина, а на спільні кошти будують житловий будинок і реєструють право власності на будинок на їхнього сина, а в подальшому їх син відповідач [PERSON] подарує їм половину земельної ділянки та половину спільно побудованого будинку щоб, забезпечити в ньому проживання обох батьків [PERSON] 0.3. та [PERSON] Для досягнення поставленої мети вони підшукали земельну ділянку під будівництво житлового будинку, між власником земельної ділянки в особі його представника [PERSON] та їхнім сином відповідачем [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,08 га, яка розташована за адресою: Чернігівська область, м.Новгород-Сіверський, вул. Путивльська, 1. Даний договір був посвідчений нотаріально 27 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №464. Кошти в сумі 6808 грн., за куплену сином земельну ділянку, представнику - власника в присутності нотаріуса передавав [PERSON] Це були їхні спільні подружні кошти. На придбаній його сином земельній ділянці знаходилась частково побудована попереднім власником господарська будівля. Ця будівля не була вказана в договорі купівлі-продажу земельної ділянки, бо вона не була здана в експлуатацію і на неї були відсутні правовстановлюючі документи. Між ним [PERSON] та продавцем земельної ділянки була досягнута домовленість про придбання ним даної господарської будівлі як будівельних матеріалів. На виконання даної домовленості, ним [PERSON] було сплачено продавцю земельної ділянки 2000 грн., за наявні на земельній ділянці будівельні матеріали у вигляді недобудованої господарської будівлі. Договір купівлі-продажу земельної ділянки був зареєстрований їхнім сином у Відділі Держкомзему у Новгород-Сіверському районі, 11 липня 2011 року та був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯЛ №506030, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №742381001000971. Після виготовлення відповідної технічної документації, на придбаній сином земельній ділянці вони розпочали будівництво житлового будинку і почали добудовувати господарську будівлю, яка була на земельній ділянці. Будівництво велось в період з травня місяця 2008 року по вересень місяць 2011 року. Ввесь цей період син та його дружина продовжували жити разом з ними однією сімєю в їхньому житловому будинку, вони з ними мали спільний бюджет, вели спільне господарство, зароблені кошти та пенсію вони витрачали з сином та його дружиною на придбання будівельних матеріалів для будівництва нового будинку, всією сімєю вони працювали на будівництві даного будинку. Батьки [PERSON] та [PERSON] також допомагали будувати житло, надавали ним для цього кошти, та будівельні матеріали отримані ними в рахунок майнових паїв. Після фактичного закінчення будівництва житлового будинку з господарськими будівлями, в 2012 році правовстановлюючі документи були оформлені на їхнього сина [PERSON] Оскільки, в них були труднощі з грошима вони в усній формі домовились з сином та його дружиною, що як тільки-но вони зберуть кошти для нотаріального переоформлення так і вирішать питання їхньої частки в спірному будинку. Так як сімейне життя у сина з дружиною не склалося, шлюб між ними було розірвано тому син не заперечує проти вирішення питання мирним шляхом а [PERSON] заперечує вони вирішили звернутись до суду з цим позовом для визнання за ними права власності на частину спірної садиби та на частину спірної земельної ділянки , тому просили суд визнати належні відповідачу [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та на земельну ділянку площею 0,08 га., за адресою м. Новгород-Сіверський вул. Путивльська 1 Чернігівської області їхнім з відповідачем спільним сумісним майном та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на !4 ідеальні частини (за кожним) житлового будинку з надвірними будівлями та на земельну ділянку площею, за адресою м. Новгород-Сіверський вул. Путивльська 1 Чернігівської області . Право власності на іншу х/г частину визнати за відповідачем [PERSON] Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду від 24 червня 2014 року, в якості співвідповідача залучена [PERSON]. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. На поставлені судом питання [PERSON] пояснив, що невістка проживала разом з ними, не працювала, для будівництва людей винаймали вони. Батько [PERSON] не допомагав, можливо надавав кошти , але тільки їй. Письмової домовленості про створення спільної сумісної власності вони між собою не укладали. Якщо б між ними не було домовленості то свої кошти в будівництво вони не вкладали, а так для цього вони брали кредит, допомогу їм також надавали батьки. Також зазначив, що допомогу в будівництві будинку також надавали рідні дядьки зі сторони невістки В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. На поставлені судом питання пояснив, що дійсно після одруження вирішили створити спільну сумісну власність. Письмової угоди з батьками не укладали, оскільки не думали судитись. Точної кількості подарованих на весілля грошей він не памятає, десь близько десяти тисяч гривень, цих грошей вистачило на купівлю земельної ділянки. Дружина навчалась та потім була вагітна. Кошти на навчання дружини надавав її батько. Памятає, що він приїздив один раз пропонував перекрити кришу. Також не заперечив того факту, що фактично в новозбудованому будинку він зі своєю сімєю став проживати з вересня місяця 2009 року, пізніше прописали в ньому бабусю, оскільки вона мала відповідні пільги з метою меншої сплати за комунальні послуги, дружину він не прописував, оскільки були проблеми з документами. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. На поставлені судом питання [PERSON] пояснила, що ніяких домовленостей між нею та її чоловіком з однієї сторони з його батьками позивачами по справі про створення будь якої спільної сумісної власності мови не йшлося. Після одруження вона стала проживати в родині свого чоловіка. Ніякого спільного бюджету в них з батьками чоловіка не було у всіх були свої витрати. Оскільки, свого окремого житла в них не було то на гроші, які подарували їм на весілля вони вирішили купити земельну ділянку та почати будувати будинок. Дійсно будівництвом займався батько її чоловіка [PERSON] та її чоловік. Значна частина грошей, що вона отримувала на дитину та зарплата чоловіка йшли на будівництво будинку. Крім цього, їй всіляко допомагав її батько, коли він приїздив, здійснював оплату будівельних матеріалів та надавав допомогу грошима, які окрім іншого, також йшли на будівництво. На будівництві будинку допомагали її рідні дядьки, які приїздили з села, фактично в вересні місяці 2009 року вони перейшли проживати окремо в будинок та продовжували його добудовувати. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає сімю [PERSON], після весілля проживали дуже добре, позивачі [PERSON] та [PERSON] вирішили будувати житловий будинок для дітей та внука, хто ще приймав участь у будівництві вона не знає. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що бачила як будувався будинок, жили вони на той час дуже добре, будинок збудували дуже швидко. їй відомо що будівництвом займалися батьки [PERSON], більше нічого не відомо. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є кумом сімї позивачів. В розмові [PERSON] говорив, що будує будинок для сина. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом по будівництві та чув, що [PERSON] будує будинок для сина та батьків. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він сімї [PERSON] є кумом. Його кум позивач [PERSON] говорив , що будує будинок щоб потім перевезти батьків своєї дружини. Також зазначив, що допомагали в будівництві люди зі сторони невістки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він бачив як будувався будинок, допомагали чоловік вісім, будівництво закінчили дуже швидко. [PERSON] начебто говорив, що будує для сина та своєї тещі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає сімю [PERSON], раніше відносини біли добрі та після того як вони поступили з [PERSON] не дуже хороші. Знає , що будували будинок. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є однокласником батька відповідачки [PERSON], її батько приїжджав з [PERSON] та вони спілкувалися про будівництво будинку. В розмові він говорив, що допомогу дочці надає грошима. Допомогли в будівництві всі хто чим міг. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її онукою, батько [PERSON] її син [PERSON] який проживає в [PERSON] допомагав у будівництві передаючи великі суми грошей, гроші він залишав у неї та давав [PERSON]. Також у будівництві приймали участь два її сини, які розбирали, перевозили та допомагали будувати. Вона також особисто допомагала грошима, передавала постійно продукти харчування. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що після того як його дочка вийшла заміж йому було відомо, що вони хочуть побудувати окремо для себе будинок, дочка йому говорила , що знайшли земельну ділянку для будівництва, вирішили купити за гроші подаровані на весіллі. Він особисто участі в будівництві не приймав, про те надавав кошти дочці для будівництва будинку, суми були різні інколи по тисячі доларів та більше. Також його дочка отримувала кошти від здачі в оренду квартири в м.Чернігові. Коли він приїжджав , вони разом за його гроші купували будівельні матеріали, матеріали на для огорожі та інше. Про те, що це в майбутньому новозбудований будинок мав бути спільною сумісною власністю подружжя та ще когось, йому не відомо в іншому разі він би допомоги не надавав. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 03 листопада 2007 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] який рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 березня 2014 року було розірвано, (а.с. ] 6,17) Згідно договору купівлі-продажу від 27 лютого 2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Новгород-Сіверського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №464, [PERSON] здійснила продаж земельної ділянки площею 0,08 га за адресою вул. Путивльська 1 м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, за 6808 гривень [PERSON], (а.с. 15). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою м. Новгород-Сіверський вул. Путивльська1 Чернігівської області, (а.с. 19). Відповідно до ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області'від ЗО травня 2014 року в провадженні Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, (а.с.29) Дані обставини сторонами не заперечуються та на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України не потребують доказування в суді. Відповідно до чч.1,3 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), яке виникає з підстав не заборонених законом. Згідно ч.4 ст.368 ЦК України - майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Спільною частковою власністю в розумінні ч.І ст.356 ЦК України є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. На підставі положень ч.ч.І-З ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір частки у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення майна зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Приписами ч.ч. 1,4 ст.372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Положеннями ст.370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст..364 цього Кодексу. Згідно роз'яснень, що містяться в п.5 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст. 18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що інші особи, які приймали участь у будівництві будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України обов'язок. Таким чином, проаналізувавши наведені норми законодавства, слід прийти до висновку, що право спільної сумісної власності виникає, коли будівництво велось за рахунок спільних коштів та спільної праці членів сім'ї, тоді жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. В інших випадках спільна власність громадян є частковою, і якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники при надбанні майна не виходили з принципу рівності їх часток, то розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до положень ч,2 ст.3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положеннями ч.2 ст.156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч.Ю п.1.2 Інструкції щодо порядку взаємодії структурних підрозділів, відповідальних за реалізацію державної політики щодо попередження насильства в сім'ї, служб у справах дітей, центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді та відповідних підрозділів органів внутрішніх справ з питань здійснення заходів з попередження насильства в сім'ї, затвердженої Наказом Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту, Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2009р. №3131/386 - члени сім'ї - особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання. Отже, зі змісту зазначених норм законодавства слідує, що умовами, за яких особи вважаються членами сім'ї є їх спільне проживання, ведення спільного господарства, спільний побут та взаємні права та обов'язки. В судовому засіданні суду не надано належних та допустимих доказів того, що дві сімї [PERSON] проживали спільним побутом, веденням спільного господарства і таке інше, натомість встановлено, що земельна ділянка для будівництва житлового будинку куплена за гроші, які в тому числі були подаровані на весілля подружжя, про що в судовому засіданні підтвердив відповідач [PERSON] також встановлено, що в будівництві житлового будинку для новоствореної сімї приймали участь, як зі сторони відповідача [PERSON] ( його батьки, брат, допомога бабусі і таке інше ) так і зі сторони відповідачки [PERSON] (її рідні дядьки, допомога її батька грошима, купівля ним деяких будівельних матеріалів, допомога бабусі продуктами харчування з села, тощо). Фактично сімя відповідачів стала проживати окремо із вересня місяця 2009 року в окремому будинку, будівництво якого тривало до 2012 року. Письмової домовленості про створення спільної сумісної власності між позивачами та відповідачами не було. Будь які договори про надання допомоги подружжю у виді будівельних матеріалів, грошових коштів між позивачами та відповідачами не укладались та між ними не узгоджувались. Таким чином, з пояснень свідків вбачається, що будівництво спірного будинку велось для новоствореної сімї. Після оформлення житлового будинку відповідачем [PERSON] в 2012 році, питання про оформлення частки у побудованому будинку позивачі не підіймали до 2014 року , оскільки як встановлено в судовому засіданні вони вирішили звернутися до суду, після того як шлюб між подружжям було розірвано та відповідачем [PERSON] подано позов до їхнього сина про поділ майна , обставина на яку вони посилаються , а саме відсутність коштів, що на думку суду є надуманою та не заслуговує на увагу. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивачів в частині визнання спірного будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін суперечить вимогам закону та не ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи, оскільки різні розписки про отримання грошей та квитанції про придбання будівельних матеріалів позивачами та іншими особами не можуть бути доказом про створення спільної сумісної власності а можуть свідчити тільки про надання відповідної допомоги для будівництва житлового будинку з врахуванням вкладу кожного з них в будівництво. Тому посилання позивачів [PERSON] та [PERSON], що ними фактично було збудовано спірний будинок, у зв'язку з чим розмір належної їй частки в праві власності на будинок має бути V* частини кожному а відповідачу [PERSON] Уг частки, то суд приходить до висновку, що дані доводи є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивачі не довели суду, що вони з самого початку мали намір створити спільну сумісну власність, ступінь їх участі працею й коштами у створенні спільної власності - спірного будинку, була більшою ніж ступінь участі відповідачів та рідних зі сторони [PERSON] спростовується показаннями сторін, свідків та дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed