Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

20.03.2015 року \~[PERSON] звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті [PERSON] ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20.10.2007 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житловий будинок за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Літке, 52. Зазначений договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 11125. 18.12.2007 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. На момент набуття нею права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок його готовність складала 65 %. Готовність будинку не була закінчена, оскільки не були виконані такі роботи, як: введення в експлуатацію систем газопостачання, водопостачання, водовідведення, гідроізоляційні роботи, теплоізоляційні роботи, санітарно-технічні роботи, тощо. Після придбання будинку вона за власний рахунок завершила будівництво наприкінці 2007 року. Впродовж 2008 року за її замовленням почали постачати житлово-комунальні послуги. З метою забезпечення безпечної експлуатації будівлі будівництво виконувалось із дотриманням екологічних, санітарно-гігієнічних, протипожежних, правил і державних стандартів, діючих на території України. На час здійснення нею будівництва, земельна ділянка, на якій розміщувався незакінчений будівництвом будинок, залишалась у власності попереднього власника, так як правовстановлюючі документи на земельну ділянку належним чином не були оформлені. 03.10.2014 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0925 га за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Літке, 52. Вказаний договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований реєстрі за № 2056. Крім того, 03.10.2014 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так як вона не отримувала дозвіл на самочинне будівництво, змушена звернутись до суду. Просить суд визнати за нею право власності на самочинно збудований двоповерховий житловий будинок загально площею 381,30 кв.м., в тому числі житловою 163,5 кв.м., що на технічному плані позначений під літ. «А-2» і розміщений на земельній ділянці розміром 0,0925 га за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Літке, 52. У судове засідання сторони не зявилися, до суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність: представник позивача на позові наполягала, виконавчий комітет Довгинцівської районної ради заперечень до позовних вимог не мають. Представник Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заперечень проти позову не надав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити без участі сторін та здійснення фіксування процесу за допомогою звукозаписувального засобу (ч.2 ст. 197 ЦПК України). Дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що 20.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Літке, 52. Зазначений договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 11125. 18.12.2007 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] ( а.с. 52-54 договір купівлі-продажу, а.с. 55- копія витягу з Державного реєстру правочинів, а.с.51 копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно). [PERSON] завершила будівництво будинку. Житловий будинок був добудований із дотриманням будівельних норм і правил ( а.с. 56-62 копія технічного паспорту ТОВ «НВП ПРАЙД», а.с. 64- 68 копія висновку з експертної оцінки технічного стану житлового будинку). 03.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0925 га за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Літке, 52. Вказаний договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований реєстрі за № 2056. 03.10.2014 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] (а.с. 48-50 копія договору купівлі-продажу земельної ділянки, а.с. 47 копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності). Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~\~\~ Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. \~\~\~ Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Одночасно ч. 2 вказаної статті чітко встановлено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва і якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту реєстрації. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельні ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Аналіз положень ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію забороняється. Згідно ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст. 12, 23 Закону України «Про планування та забудову територій», ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об'єкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт. \~За правилами ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «про планування і забудову територій». \~Відповідно до змісту ч.1 ст. 31 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація об'єктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією (ст. 18 Закону). Згідно роз'яснень, що наведені в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»), вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. \~Таким чином, з урахуванням зазначених норм діючого законодавства визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Як видно із справи, матеріали останньої не містять даних про те, що були порушені права позивача відносно зазначеного об'єкта нерухомого майна при вирішенні питання про введення його в експлуатацію, також в матеріалах справи відсутні будь-які дані про її звернення до органів місцевого самоврядування з питання прийняття в експлуатацію зазначеного об'єкта нерухомого майна та з питання реєстрації права власності на вказаний збудований об'єкт, та що з приводу зазначеного питання приймалось відповідне рішення, яке б свідчило про порушення права [PERSON], яке підлягає захисту у відповідності до вимог ст. 3 та у спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України. Таким чином, суд, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed