Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за [PERSON] на 78/79 частини автозаправної станції (адреса вул. Леніна,176, смт.Добровеличківка) та визнання права власності за [PERSON] на 1/79 автозаправної станції, а також про витребування частини автозаправної станції з чужого володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 січня 2013 року, позивач набув право власності на автозаправну станцію , що є предметом спору та розпочав підприємницьку діяльність, а також здійснив покращення автозаправної станції у період з 23.01.2013 по 17.12.2013 на суму 64006,9 гривень. Позивачем були здійсненні наступні покращення автозаправки, а саме: ремонт апаратури для здійснення заправки паливом (кран автозаправний з фільтром 540 гривень, ремкомплект насоса КР 40 - 720 гривень), капітальний ремонт даху (капітальний ремонт м'якої покрівлі майстерні - 11000,35, капітальний ремонт м'якої покрівлі комори - 10000 грн, капітальний ремонт ПРК КЕК 050 - 0.25 -1 - 9990,34 гривень, капітальний ремонт ПРК КЕК 050 - 0.25 -1 - 9995,33 гривень, роботи по технічному обслуговуванню ЗВТ, паливороздвавальні та мастило роздавальні колонки 459,22 грн, транспортні послуги - 953,28 гривень, накладні витрати, 108 грн, колонки паливо роздавальні для рідкого палива - 1021,82 гривні, метроштоки - повірка - 93,96 грн, мірники еталонні 2 розряду та техн. до 50 л. повіркак - 107,63 грн, резервуари горизонтальні циліндричні - 15930 гривень, підключення ЛЕП 0,4 кВ - 222,70 грн, заміна 3 ф лічильника та технічна перевірка за заявою споживача - 597,73, транспортні витрати -198,68 грн, різне 2067, 94 гривень. Враховуючи, що [PERSON] є власником 1/2 частини автозаправної станції, а її фактична частка у власності автозаправної станції, у грошовому виражені, становить7575 гривень, то частина автозаправної станції, що належить [PERSON], з урахуванням покращень, що не є спільною власністю становить 1,26%, що становить 1/79 частину автозаправної станції. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, обґрунтував обставинами викладеними у позовній заяві, просив їх задовольнити. Також пояснив, що роботи по реконструкції заправки проводились фактично 20.05.2013 по 17.12.2013. В цей час позивачу не було відомо про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 23.01.2013, яким рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29.08.2012 скасовано, рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19.06. 2012 залишено в силі, оскільки позивач не був присутній в судовому засіданні під час касаційного розгляду справи, а також на його адресу не надходило судове рішення. Крім того в Єдиному державному реєстрі судових рішень не можливо за вказаним номером справи знайти ухвалу суду касаційної інстанції. Отже вважає, що його позовні вимоги є обґрунтованими та документально підтвердженими. Відповідач в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечувала, пояснивши, що позивачу було достеменно відомо про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 23.01.2013. Будь-яких покращень автозаправки позивач не здійснював, а документи є фіктивними. Також зазначаючи про здійснення певних видів робіт позивач не надав доказів знаходження цього майна за місцем знаходженням даного об'єкту нерухомого майна. Крім того наявні в матеріалах справи документи надані позивечем, не містять посилання, які дають підстави ідентифікувати дані документи, а також їх доцільність та пов'язати їх саме із покращенням та поліпшенням спірного майна. Будь-яких погоджень із нею про покращення автозаправної станції позивач не здійснював. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] також заперечував щодо позовних вимог зазначаючи, що ніяких покращень автозаправки позивач не здійснював, а тому вважає позовні вимоги не обґрунтованими. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні позивач повідомив суд, що фактична реконструкція автозаправної станції почалась 20.05.2013 на підставі договору підряду №63049 від 20.05.2013 (а.с.18) та позивачу не було відомо про існування Ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 23.01.2013 року, якою рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29.08.2012 року скасовано, рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19.06. 2012 року залишено в силі, а саме визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 ( одну/другу ) частину автозаправної станції, за адресою: Кіровоградська область, селище Добровеличківка, вулиця Леніна, 176 та на 1/2 ( одну/другу ) частину земельної ділянки площею 0,125 га, яка розміщена за адресою: Кіровоградська область, селище Добровеличківка, вулиця Леніна,176 (а.с. 7-10). Суд зазначає, що поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що йому не відомо було про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 23.01.2013 року, якою визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 ( одну/другу ) частину автозаправної станції, оскільки рішення суду касаційної інстанції набрало законної сили з моменту проголошення, а тому [PERSON] в порядку ст. 358 ЦПК України зобов'язаний був узгодити питання із [PERSON] щодо покращення та реконструкції автозаправної станції починаючи з 20.05.2013. Крім того в судовому засіданні позивач не підтвердив належними доказами, що загальна вартість покращень автозаправної станції становить 60 000 гривень. Наявність в матеріалах справи підтверджуючих документів виконаних робіт та факту покупки матеріалів лише підтверджують вартість цих робіт та матеріалів, однак жодним чином не доводять факту покращення автозаправної станції на суму 60 000 гривень. Також в судовому засіданні позивач не довів дійсної вартості автозаправної станції до покращення та після її покращення, будь-яких клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи в судовому засіданні не заявлялось. Виходячи зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності за [PERSON] на 78/79 частини автозаправної станції та визнання права власності за [PERSON] на 1/79 автозаправної станції, а також похідна позовна вимога про витребування частини автозаправної станції з чужого володіння, - є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed