Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

29 серпня 2016 року, представник ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідно до кредитного договору № б/н від 08.02.2013 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а [PERSON] отримала кредит у розмірі 6800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між нею та банком договір, про що свідчить особистий підпис відповідачки у відповідній заяві. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту. В порушення умов договору, [PERSON], свої кредитні зобовязання належним чином не виконувала, у звязку з чим, станом на 30.06.2016 р. у неї перед банком утворилась заборгованість у розмірі 46412,22 грн., яка складається з : 6759,99 грн. заборгованості за кредитом, 34115,93 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 2850 грн. заборгованості по пені і комісії за користування кредитом та штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 2186,30 грн. штрафу (процентної складової), які представник банку у позові, просив суд стягнути з [PERSON] та суму судового збору у розмірі 1378 грн. на користь банку. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання електронних листів на їхню електронну адресу за клопотанням представника згідно заяви, але надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 25). Відповідачка [PERSON] померла 29.12.2013 р., що підтверджується актовим записом про смерть № 921 від 31.12.2013 р., виданого Овідіопольським РВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, у звязку з чим, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 01.12.2016 р. до участі у справі у якості відповідачів (правонаступників, спадкоємців) померлої [PERSON] були залучені її діти [PERSON] та [PERSON], як особи, які на день смерті спадкодавця [PERSON] проживали з нею однією сімєю згідно довідки Новоградківської с/р Овідіопольського району Одеської області № 438 від 03.11.2016 р., які в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою свого місця проживання, що підтверджується вищевказаною довідкою сільської ради, а також поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за вказаною адресою не проживають», причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їхньою відсутності суду не надали (а.с. 39,53-54,56). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року 6-2003цс15) цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до п.п. 27,28,32 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема - ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. При вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. При вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів позову вбачається, що відповідно до кредитного договору № б/н від 08.02.2013 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а [PERSON] отримала кредит у розмірі 6800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт (а.с. 8-12). [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між нею та банком договір, про що свідчить особистий підпис відповідачки у відповідній заяві. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту. В порушення умов договору, [PERSON], свої кредитні зобовязання належним чином не виконувала, у звязку з чим, станом на 30.06.2016 р. у неї перед банком утворилась заборгованість у розмірі 46412,22 грн., яка складається з : 6759,99 грн. заборгованості за кредитом, 34115,93 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 2850 грн. заборгованості по пені і комісії за користування кредитом та штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 2186,30 грн. штрафу (процентної складової), розрахунок якої був зроблений позивачами та наданий до позову (а.с. 6-7). Суд встановив, що відповідачка [PERSON] померла 29.12.2013 р., що підтверджується актовим записом про смерть № 921 від 31.12.2013 р., виданого Овідіопольським РВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, у звязку з чим, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 01.12.2016 р. до участі у справі у якості відповідачів (правонаступників, спадкоємців) померлої [PERSON] були залучені її діти [PERSON] та [PERSON], як особи, які на день смерті спадкодавця [PERSON] проживали з нею однією сімєю згідно довідки Новоградківської с/р Овідіопольського району Одеської області № 438 від 03.11.2016 р. (а.с. 35-39). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 88908457 от отриманої Овідіопольським райсудом Одеської області на запит від 06.06.2017 р., за спадкодавцем [PERSON] не зареєстроване будь-яке нерухоме майно, а саме у Реєстрі відсутні відомості про щодо речових прав, прав власності та заборон відчуження обєктів нерухомого майна, а також відсутні відомості у Державному реєстрі іпотек (а.с. 57). Відповідно до довідки Овідіопольської РДНК ГТУЮ в Одеській області № 2257/0116 від 12.12.2016 р. після смерті [PERSON], померлої 29.12.2013 р. була заведена спадкова справа на підставі заяви ПАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» за вих. № 013/03-318 від 25.04.2016 р., яка була отримана нотаріусом 25.04.2016 р. (а.с. 45). Суд зясував, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON], померлої 29.12.2013 р. не звертались і спадщину не приймали. Також, судом було встановлено, що до нотаріальної контори заява кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку ст. 1281 ЦК України щодо боржниці [PERSON] не надходила. Таким чином, враховуючи, що спадкоємці померлої [PERSON] (відповідачі) до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались і спадщину не приймали, а також відсутня спадкова маса (спадщина), в межах вартості якої можливо було б задовольнити позовні вимоги кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed