Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що є власником будинку [ADDRESS] на підставі рішення від 24 березня 2005 року. У вказаній квартирі також зареєстрована дочка та зять позивача - відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , які за вказаною вище адресою понад десять років не проживають, вже понад десять років знаходяться за межами України, не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні будинку. В домоволодінні не знаходиться ніяких особистих речей відповідачів. Просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав вимоги, просив позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 18.09.2018 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із договором від 24.09.1962 року [PERSON] отримав земельну ділянку в без строкове користування для будування жилого будинку на праві особистої власності по [ADDRESS]. Згідно із дозволом [NUMBER] від 26.09.2962 року [PERSON] видано дозвіл на виробництво будівельних робіт зі зведення індивідуального жилого будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Відповідно до реєстраційного посвідчення, зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації №328 від 12 лютого 1974 року, посвідчено, що за [PERSON] зареєстровано домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 березня 2005 року за [PERSON] визнано право власності на самовільно зведені забудови, розташованих по [ADDRESS]. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивач є власником будинку [ADDRESS], а отже, наділений повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов'язані з володінням та користуванням цим майном. З інформації, наданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі: [PERSON] та [PERSON] Згідно акту №426 від 15.06.2018 року, складеного головою КСН Селища «Каменськ» встановлено, що відповідачі по справі зареєстровані в будинку [ADDRESS], однак не проживають за вказаною адресою. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачі не проживають в будинку [ADDRESS], вони втратили право користування цим житловим приміщенням. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, а його при зверненні до суду звільнено від сплати судового збору, то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved