Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду, просив стягнути з [PERSON] на свою користь 180 874,40 грн., грошовий еквівалент якого за курсом Національного Банку України становить 8000,00 доларів США, в рахунок відшкодування майнової шкоди, і моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 03 лютого 2011 року між сторонами укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами договору відповідач продав, а позивач придбав транспортний засіб - автомобіль марки «Opel» модель «Astra», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. На виконання умов договору позивач передав відповідачу грошові кошти в розмір 63533,60 грн., грошовий еквівалент якої за курсом Національного Банку України становив 8000,00 доларів США, а останній передав позивачу транспортний засіб. В подальшому, вищезазначений транспортний засіб був вилучений у позивача, переданий до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції, де перебувало виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-275, виданий 23 березня 2011 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» боргу в розмірі 110 844,54 грн., та в процесі виконання рішення суду автомобіль був проданий з прилюдних торгів. На даний час, придбаний на законних підставах автомобіль позивачу не повернуто та відповідачем не відшкодовано його вартість, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом з вимогою відшкодувати за рахунок відповідача вартість автомобіля в розмірі 180 874,40 грн., грошовий еквівалент якого за курсом Національного Банку України становить 8000,00 доларів США, та моральну шкоду, яка оцінюється позивачем в розмірі 10000,00 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приємно до справи (а.с.49), пояснив, що відповідач визнає факт укладання договору купівлі - продажу транспортного засобу та отримання від позивача коштів за проданий автомобіль в розмірі 63533,60 грн. Однак на даний час транспортний засіб продано державним виконавцем на аукціоні з продажу майна згідно протоколу №2-К-108-ДН-з від 19 листопада 2013 року за 22000,00 грн., при цьому відповідач, як боржник в процедурі виконавчого провадження, не був повідомлений про відчуження транспортного засобу, дізнався про відчуження транспортного засобу лише в січні 2016 року. Відповідач має намір повернути позивачу кошти за проданий автомобіль, однак не погоджується з розміром заявлених позовних вимог, оскільки з моменту продажу автомобіля до подання позову до суду пройшло 4 роки і 8 місяці, за цей час транспортний засіб втратив свої технічні якості, так як зносився і вартість його значно зменшилась, тому позовні вимоги в цій частині вважає необґрунтованим і значно завищеними, також не визначає позов в частині відшкодування моральної шкоди. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі, підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 6 Правил державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (далі по тексту - Правила), передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції. У п. п.7, 8 зазначених Правил передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості; правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами - виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарний біржах. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків, а також внесення в установленому порядку платежів за огляд транспортних засобів, реєстрацію, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Згідно з п.40 Правил зняття з обліку транспортних засобі проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса. Постанови державного виконавця або рішення суду. Таким чином, до вчинення зазначених дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб. Судом встановлено, що 03 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу. (а.с.17) Відповідно до предмету договору, Продавець продає належний йому транспортний засіб: автомобіль марки «Opel» модель «Astra», 2003 року випуску, колір -синій, тип ТЗ - легковий, тип кузова Хечбек, державний реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований м. Київ МРЕВ-8 УДАІ ГУ МВС України 11.11.2003 року, об'єм двигуна 1,2, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], ідентифікатор [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER], видане м. Київ МРЕВ-8 УДАІ ГУ МВС України 11.11.2003 року. За умовами п.3.1 та п.3.2 Договору, сторони домовились про те, що вартість транспортного засобу становить 63533 грн.60 коп., грошовий еквівалент якої за курсом Національного Банку України становить 8000 доларів США. Оплата вартості транспортного засобу відбувається у момент підписання даного договору шляхом фактичної передачі суми вартості транспортного засобу Покупцем Продавцеві. Згідно із ст. 386 Цивільного кодексу України: «Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності». У відповідності до ст.387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної підстави заволоділа ним. Виходячи з положень ст.388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника , не з їхньої волі іншим шляхом. Як роз'яснено у п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві ( ч.1 ст. 20 ЦК, ст.ст.3,4 ЦПК України). У пунктах 21, 22 та 25 цієї ж Постанови зазначено, що якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Виходячи зі змісту положень ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право за судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 Цивільного кодексу України. А за змістом зазначених норм, саме власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. За змістом частини п'ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. На підставі заочного рішення Дніпровського районного суду містка Києва від 01 квітня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 червня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння. (а.с.55-59, 60-63) Як встановлено у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції: «Отже, отримавши в межах виконавчого провадження інформацію від державних органів про те, що за [PERSON] зареєстрований на праві власності автомобіль, державний виконавець в межах наданих йому чинним законодавством України повноважень заарештував, описав та вилучив спірний автомобіль для подальшої реалізації при примусовому викання рішення суду. Таким чином, відсутні будь-які підстави вважати, що відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів транспортним засобом». Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Зі змісту положень ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, вбачається, що право вимоги на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної майну, має лише власник майна. Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Відповідно до предмету позову, позивач [PERSON] пред'являючи позов до відповідача [PERSON] з вимогами про стягнення 180 874,40 грн., грошовий еквівалент якого за курсом Національного Банку України становить 8000,00 доларів США, в рахунок відшкодування майнової шкоди, обґрунтовує підстави звернення з цим позовом до суду з посиланням на положення ст.ст.16, 22, 1166 Цивільного кодексу України. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування за рахунок відповідача майнової шкоди, яка визначена позивачем як вартість транспортного засобу, оскільки в розрізі даного спору саме власник транспортного засобу, який на відповідній юридичній підставі володіє об'єктом рухомого майна, має право вимагати від винної особи компенсації вартості заподіяних збитків, при цьому суд враховує обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2013 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №755/14571/13- ц, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва, третя особа [PERSON] про визнання права власності на автомобіль, що в силу положень ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України має преюдиційне значення щодо підстав набуття позивачем права власності на транспортний засіб. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Виходячи зі змісту ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов'язання. Отже порушенням договірних зобов'язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, судової практики при розгляді позовів про відшкодування моральної шкоди, та враховуючи, що вимоги позивача стосуються правовідносин, які виникли з приводу укладання та виконання договірних зобов'язань, тому дана правова норма не поширюється на випадки коли моральна шкода завдається порушенням зобов'язання, факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., та відмовляє в цій частині позовних вимог. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суду приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межа даного спору судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed