Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про визнання не дійсним договору дарування, вказуючи на те, що вона була власником житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки вона є людиною похилого віку, не має змоги самостійно вести господарство та обслуговувати будинок запропонувала своїм дітям доглядати за нею в обмін на будинок. Донька відмовилась, а син [PERSON] погодився за умови негайного укладення договору дарування житлового будинку, мотивуючи це тим, що він буде впевненим, що будинок буде йому гарантований. Вона погодилась сподіваючись на порядність сина та 15 липня 2004 року між нею та сином було укладено договір дарування житлового будинку. Спочатку на протязі двох років Відповідач виконував свої обіцянки, але останнім часом стосунки між ними погіршились. Відповідач таким чином облаштував будинок, що має технічну можливість перекривати водопостачання, газ та світло в тій частині будинку де вона мешкає. У зв`язку із чим вона мешкає в умовах не можливих для життя, без світла, води та газу. Вважає, що [PERSON] ввів її в оману, замість договору довічного утримання змусив її укласти договір дарування. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та додатково пояснила, що в до оформлення спірного договору дарування, їй за правом власності належав весь будинок, який вона придбала о 2001 році за власні кошти від продажу будинку по [ADDRESS] , крім того вона будучи на пенсії з 1990 року працювала до 2010 року, а також доглядала діда. Потім о 2004 році вона подарувала будинок сину. Була особисто присутня у нотаріальній конторі та особисто підписувала договір дарування, нотаріусом їй було роз`яснено наслідки укладення такого договору. Вона вважала, що сину можливо довіряти та він буде її доглядати про що у неї була домовленість із ним. Перші два роки після укладення все було нормально, вони жили разом із сином, вона користувалася всіма комунікаціями у будинку, вони разом харчувалися, на той час син вже був розлучений. А потім з`явилась інша жінка в житі сина та після того як вони стали проживати разом її було виселено до частини будинку яка не обладнана туалетом, ванною, вода тільки щоб помити руки. Вона є людиною похилого віку та їй незручно користуватись туалетом на вулиці, вона не може прати речі, до того ж син вимикає тепло і світло в тій частині будинку де вона мешкає. Син її ображає перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що син має виконувати свої обов`язки по відношенню до неї як матері. Особливо відносини із сином погіршились у неї останні 4 роки. Вона не вважає необхідним сплачувати рахунки за комунальні послуги оскільки це обов`язок сина. В будинку мешкав [PERSON] як квартирант та він допомагав по господарству і не був її співмешканцем. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та пояснив, що [PERSON] фактично при оформленні договору дарування на сина мала з ним домовленості про договір по життєвого утримання. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено, що позов є необґрунтованим, та таким, щро не підлягає задоволенню. Вказав, що ствердження Позивача не відповідають дійсності, оскільки при укладанні договору дарування 15.07.2004 року ніяких додаткових умов у вигляді догляду за [PERSON] не підписувалося та не обумовлювалось. Всі доводи Позивача народилися після того як відносини між нею та сином погіршились. За весь час проживання у будинку Відповідач зробив повну реконструкцію будинку та устаткування, пристроїв додаткові приміщення, оплачує комунальні послуги, підтримує будинок у належному стані. [PERSON] його мати та проживає в будинку, у неї є окремий вхід в будинок і окреме приміщення для проживання, де вона має можливість проживати окремо і самостійно. Після укладення договору дарування Позивач не потребувала ніякої допомоги оскільки повністю себе забезпечувала отримуючи пенсію та продовжувала працювати патологоанатомом в лікарні «Водників». Спірний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки у встановленому законом порядку сторони уклали його, вони разом проживали у будинку, жодних протиріч та конфліктів у них не було. Позивачем не надано жодного доказу того, що мали місце певні обставини, передбачені законом. Крім того, позивач звернулася в суд з позовом з пропуском строку позовної давності, який закінчився 15.07.2005 р., а позивачка звернулася в суд з позовом у травні 2019 р., у зв`язку з чим вважає, що пропущено строк позовної давності. Таким чином, вважає, що враховуючи фактичні обставини, встановлені у справі, відсутність доказів, щодо обставин, які мають значення для визнання договору дарування недійсним, пропуск строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним з неповажної причини, просив у задоволенні позову відмовити. Представник 3 особи, Другої маріупольської державної нотаріальної контори просив в письмовій заяві розглядати справу без присутності представника. Свідок [PERSON] суду показав, що позивач, є її кумою, відповідач хресником. Їй відомо, що [PERSON] придбала будинок за власні кошти. [PERSON] після розлучення прийшом жити до матері. Він звернувся до матері із проханням щоб та подарувала йому будинок, а [PERSON] як мати погодилась, оскільки сподівалась, що син буде її доглядати. 3-4 роки назад відносини між матір`ю та сином погані, [PERSON] мешкає в умовах не пригідних для гідного життя. Вбиральня на вулиці, [PERSON] відключає їй світло, воду та тепло. Особисто при укладенні договору дарування будинку вона не була присутня. Про існування договору дарування їй стало відомо коли між [PERSON] та [PERSON] почались непорозуміння. Свідок [PERSON] суду показа, що [PERSON] є її свекрухою, [PERSON] її чоловіком. Вона мешкає у будинку по [ADDRESS] разом із чоловіком 11 років, тобто з 2009 року. Їй відомо, що [PERSON] подарувала о 2004 році будинок її чоловіку. Вони разом із чоловіком побудували прибудову за власний кошт до старого будинку, якій подарували Позивач, обладнали її туалетом, ванною та мешкають в цій частині будинку. [PERSON] мешкає в тій частині будинку яку вона подарувала [PERSON] . Будинок має різні входи. Раніше між старою частиною будинку та прибудовою був прохід і [PERSON] мала доступ до тієї частини будинку де вона проживає з чоловіком, а згодом вони перекрили цей доступ. Вже 5 років в них немає ніяких стосунків, вони взагалі не спілкувались з [PERSON] , але з моменту звернення останньої до суду вона стала провокувати [PERSON] на сварки. Раніше [PERSON] не виявляла бажання оспорити договір дарування. У [PERSON] був співмешканець [PERSON] , який допомагав їй матеріально. Крім того [PERSON] допомагає своїй доньці. [PERSON] користується городом, садом. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач та відповідач є її сусідами. Їй відомо, що [PERSON] подарувала будинок [PERSON] .. Будинок має два різні входу, які з`явились коли [PERSON] з дружиною [PERSON] побудували прибудову до будинку. Мешкають [PERSON] та [PERSON] в різних половинах. Раніше у [PERSON] був співмешканець [PERSON] з яким вони разом ходили в магазин, їй відомо що той перебував під опікою. Крім того вона має ще доньку, яка останнім часом приходить до матері частіше. В будинку де мешкають [PERSON] та [PERSON] з дружиною бувала, які маються умови для проживання у половині де мешкає [PERSON] не розглядала, але будинок опалюється. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач є її матір`ю, відповідач братом. [PERSON] продала свій будинок по [ADDRESS] та купили будинок по [ADDRESS] . Вони обговорювали хто буде мешкати разом із матір`ю у будинку, вона відмовилась від частини будинку оскільки має нерухомість. Оскільки у матері був тяжкий стан вона подарувала [PERSON] будинок щоб той доглядав за нею. Спочатку все було добре, а потім почались сварки, через рік після того як мати подарувала будинок брату. Можливо він бажав вижити матір з будинку. Умови проживання [PERSON] погані, відсутнє опалення, вона повністю залежить від [PERSON] , який може відключити світло, воду. В будинку проживав [PERSON] , який допомога по господарству, скільки він мешкав не пам`ятає, зараз він помер приблизно 1,5 років назад. Мати оформлюючи договір дарування сподівалась на гідне життя у старості, але зараз її життя погане. Вбиральня на вулиці, вода тільки холодна, взимку брат відключає половину де мешкає мати від тепла та світла. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вислухав сторін, дослідивши показання свідків, письмові матеріали справи дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що 15.07.2004р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS] . Даний договір було укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом Другої державної маріупольської нотаріальної контори Колеснік Л.В. Даний договір підписаний сторонами. Відповідно до п. 6 Договору нотаріусом роз`яснено Позивачу зміст ст. 717 ЦК України, що предметом договору дарування є безоплатна передача Відповідачу у власність будинка [ADDRESS] (а.с.74). На момент укладення договору дарування домоволодіння [ADDRESS] складався з житлового будинку літ. А-1, сараю літ. В-1, вбиральні літ. Б-1, літньої кухні літ. Е-1, сараю літ. Г-1, сараю літ. К-1, сараю літ. Д-1, замощення І, огорожі №І, №2, житлова площа 23,7 кв. м (а.с. 117). Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого 30.09.2020 р. домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. А-1 побудованого о 1954 р., житлової прибудови літ. А1-1 побудованої о 2006 р., вбиральні літ. Б-1 побудованої о 1970 р., гаражу літ. Ж-1 побудованого о 2006 р., літньої кухні літ. З-1 побудованої о 2006 р., навісу літ. И-1 побудованого о 2006 р., літнього душу літ. К-1 побудованого о 2006 р., альтанки літ. Л-1 побудованої о 2006 р., навісу літ. М-1 побудованого о 2006 р., огорожі №1-2, вимощення І побудованих о 1970 р. (а.с. 113-116). Право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1412337200:01:007:1021 площею 0,0619 за адресою [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №223847778 від 14.09.2020 р. (а.с. 137). З показів сторін та свідків встановлено, що будинок [ADDRESS] має два окремих входу до будинку та прибудови, [PERSON] та [PERSON] мешкають окремо кожний у своїй частині будинку. Приблизно два роки після укладення договору сторони мешкали разом в будинку, але після того як [PERSON] став проживати із дружиною [PERSON] та після того як вони добудували прибудову та обладнали її Позивач та Відповідач стали проживати окремо. Позивач мешкаючи окремо в старій частині будинку не має санвузла у будинку, вода тільки холодна, а тому вважає, що син фактично ухиляється від утримання її. З цього приводу в них погіршились відносини, це триває приблизно останні 4 роки. Позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а.с.14). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно п.25 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним Позивач зазначила, що маючи похилий вік і не в змозі самостійно вести господарство та обслуговувати будинок вона в обмін на зобов`язання здійснювати догляд за нею погодилась укласти спірний договір, але під час укладення договору [PERSON] ввів її в оману, замість договору довічного утримання змусив підписати договір дарування будинку. Разом з цим, Позивач не зазначає, яким саме чином Відповідач ввів її в оману, будь-яких належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, Позивачем не надано. Крім цього, Позивач в судовому засіданні вказала, що на момент укладення спірного договору дарування нотаріус роз`яснила його правову природу та навіть розповідала про випадки, які трапляються після укладення таких договорів, але вона вважала, що син не може з нею вчинити нічого поганого, вона йому довіряла, що на думку суду свідчить про те, що Позивач усвідомлював дійсну природу укладеного договору. Також неспроможними є доводи Позивача про те, що вона не розуміла правових наслідків укладення договору дарування через свою юридичну необізнаність, оскільки при цьому, виходячи з її пояснень, гарно розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Таким чином ствердження Позивача, що Відповідач ввів її в оману і фактично даний правочин був завуальованим договором довічного утримання не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Крім цього, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Той факт, що Позивач після укладення договору дарування будинку продовжила користуватись частиною домоволодіння при цьому не оплачуючи комунальні послуги свідчить про те, що вона розуміла значення укладеного нею правочину. Також в судовому засіданні встановлено, що Позивач після укладення договору дарування працювала, ще протягом 6 років та отримувала пенсію, тобто мала самостійний дохід. В період володіння Відповідачем будівлею будь-яких вимог до нього Позивач не висувала та не заперечувала проти перебудови домоволодіння. Зазначені обставини, на думку суду, спростовують доводи Позивача в тій частині, що на момент укладення спірного договору, вона знаходилася у скрутному матеріальному становищі та потребував стороннього догляду та фінансової підтримки з боку Відповідача. Таким чином, судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] насправді було укладено договір дарування, сторони мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. На підставі викладеного, враховуючи, що договір дарування є безоплатним договором, обдарований не має перед дарувальником будь-яких зобов`язань матеріального характеру, тому підстав визнання договору дарування недійсним відсутні. Інші обставини на які посилається позивач не стосуються предмету позову і не впливають на визнання договору дарування недійсним. Оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю правових підстав, строк позовної давності не застосовується.

Outcome: dismissed