Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування 2/3 часток житлового будинку від 14.08.2000 року. З 24.03.2010 року в вищевказаному будинку зареєстровані донька позивача [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Донька позивача разом із внуками з 2010 року в будинку не мешкають, комунальні послуги не сплачують. Будинок знаходиться в аварійному стані та потребує ремонт. Позивач за станом свого здоров`я не може утримувати житлове приміщення з будівлями та спорудами, в зв`язку з чим він має намір здійснити продаж зазначеного будинок та придбати однокімнатну квартиру. Вважає, що відповідачі чинять йому перешкодив здійснення права користування та розпоряджатися своїм майном. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.09.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.09.2018 року відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені у позові, надав до суду заяву, в якій просить суд закінчити слухання справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона разом з дітьми дійсно зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] , однак вони в ньому не мешкають, в зазначеному будинку відсутні умови для проживання з дітьми. Вона пропонувала позивачу зробити ремонт в будинку, щоб можна було жити в ньому, однак позивач не погодився. Вона разом з дітьми мешкає за іншою адресою, однак житло, в якому вони мешкають їм не належить. На теперішній час у неї немає навіть можливості зареєструватися з дітьми в іншому місці. В теперішній час її дитина страждає на онкологічну хворобу, в зв`язку з чим потребує лікування у м. Київ. Надала до суду заяву, в якій просить суд закінчити розгляд справи у її відсутність та просить суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснив, що відповідно до ст.17 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків в обсязі та в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Служба у справах дітей заперечує проти визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки у такому разі будуть порушені їх права. Надала до суду заяву, в якій просить суд закінчити розгляд справи без її участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач є його сусідом по [ADDRESS] [ADDRESS] , позивач мешкав разом з матір`ю. Відповідача та її дітей, онуків позивача, він ніколи не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 1992 року мешкає в [ADDRESS] , де по сусідству з нею жили позивач, його брат та їх батьки. Відповідача вона не знає. Будинок позивача потребує ремонту. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступного. Згідно договору купівлі-продажу 1/3 частки від 14.08.2000 року, посвідченого виконавчим директором Селидівської біржи нерухомості зареєстрованого в реєстрі за № 577, [PERSON] продала, а [PERSON] купив 1/3 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору дарування 2/3 часток житлового будинку від 13.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Шарафєєвою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 44, [PERSON] подарувала сину [PERSON] у власність 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Згідно довідки від 10.08.2018 року, виданої КП «Комунальник м.Селидове», в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , 1987 року народження, [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2013 року народження. Згідно акту від 11.08.2018 року, складеного головою вуличного комітету Головко А.М., в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] не мешкають з 2010 р. по 2018 р. Згідно акту обстеження умов проживання від 14.02.2019 року, складеного начальником ССД Сузіною Л .О ., головним спеціалістом ССД Колісник І.О., спеціалістом 1 категорії ССД Дробним М.Ю, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в житловому приміщенні умови проживання не задовільні, санітарно-гігієнічні умови не відповідають встановленим нормам. Будинок знаходиться в аварійному стані, потребує капітального ремонту, відсутні умови для проживання, виховання та розвитку малолітніх дітей у будинку. Згідно попереднього договору від 17.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського нотаріального округу Леоновою В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 361, [PERSON] та [PERSON] уклали договір, відповідно якому у строк до 01.10.2012 року продавець [PERSON] зобов`язалась передати у власність покупцю [PERSON] з укладення та нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу, а покупець [PERSON] зобов`язався прийняти і оплатити жилий будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,10 га. Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку і земельної ділянки (з розстроченням платежу) від 22.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського нотаріального округу Леоновою В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 669, [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частках кожен жилий будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,56 кв.м., житловою площею -23,8 кв.м. Право власності на житловий будинок підлягає державній реєстрації . Відповідно до п. 22 Договору право власності на житловий будинок виникає у покупця з моменту державної реєстрації правочину ст. 210, 182 ЦК України. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту реєстрації державного акту у відділі держкомзему у м. Селидове. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 218720679 від 03.08.2020 року, [PERSON] на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,6 кв.м., житлова площа 23,8 кв.м. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] , [INFO] , з 12.06.2019 року по 24.06.2019 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: естезіонейробластома основної пазухи із розповсюдженням в гайморову пазуху, решітчату, середднючерепну ямку, клиновидну ямку, в орбіту справа. Стан після 2 курсу ПХТ. Відсутність зору. Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 24.07.2019 року, [PERSON] , 2013 року народження, призначена допомога на дітей з інвалідністю до 18 років. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] , [INFO] , з 24.01.2020 року по 14.02.2020 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: естезіонейробластома основної пазухи із розповсюдженням в гайморову пазуху, решітчату, середднючерепну ямку, клиновидну ямку, в орбіту справа. Стан після 7 курсу ПХТ. Високодозова ПХТ з транмсплантанцією аутологічних СКПК, ускладнення основного: відсутність зору. Згідно довідка від 23.03.2020 року, виданої Національною дитячою спеціалізованою лікарнею «Охматдит», [PERSON] , 14.06.2013 року, проходить з 06.03.2020 року по теперішній час лікування в умовах відділення Променевої терапії Центру радіології НДСЛ «Охматдит» МОЗ України. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] , [INFO] , з 22.06.2020 року по 02.07.2020 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: естезіонейробластома правої половини носу. Згідно довідки ЛКК № 141/1503 від 24.07.2019 року, виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Селидівської міської ради», [PERSON] , [INFO] , дитина з інвалідністю, має діагноз: естезіонейробластома основної пазухи із розповсюдженням в гайморову пазуху, решітчату, середднючерепну ямку, клиновидну ямку, в орбіту справа. Стан після 2 курсу ПХТ. Відсутній зір. За станом здоровя потребує постійного медикаментозного лікування. Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Таким чином особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого непроживання. Саме на позивача процесуальний закон (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Предметом доказування у даній справі є відсутність або не проживання [PERSON] з дітьми без поважних причин понад один рік в будинку позивача. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що [PERSON] з дітьми не проживає у спірному житлі з поважних причин, оскільки матеріалами справи підтверджується, що вищевказаний будинок знаходиться в аварійному стані (що визнає і позивач), в ньому відсутні умови для проживання малолітніх дітей, одна з яких важко хвора. Син [PERSON] - [PERSON] тяжко хворіє, з 2019 року по теперішній час вона з сином періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні в м. Києві. Суд виходить з того, що права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них), що малолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Враховуючи, що на час розгляду справи судом діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не досягли віку, за якого можуть вільно визначати своє місце проживання, факт їх не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом. Крім того, суд дослідивши докази по справі встановив, що мати дітей - [PERSON] не має на праві власності будь-якого житла, оскільки відповідно до договору -купівлі продажу житлового будинку і земельної ділянки від 22.08.2012 року, право власності на житловий будинок за адресою в [ADDRESS] у [PERSON] виникає з моменту державної реєстрації правочину. Однак, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.08.2020 року власником вищевказаного будинку є [PERSON] [PERSON] та її чоловік не набули права власності на будинок, оскільки остаточний розрахунок з власниками будинку ними зроблений не був внаслідок зміни матеріального стану, пов`язаного з хворобою дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що втрата права користування житлом позивача та малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , за відсутності у них іншого належного їм на праві власності житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Суд приймає до уваги правовий висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 27.12.2018 року по справі № 759/19394/15-ц ( п р о в а д ж е н н я № 61-9128св18), згідно якого малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Cам по собі факт непроживання не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Такий висновок зроблено ВС в постанові №465/7083/13-ц від 10.07.2019 року. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний до пологовий та після пологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд вважає, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Селидівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed