Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення та звільнення приміщення від особистих речей. Позов мотивує тим, що 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов`язувалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами. Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило право грошової вимоги за кредитним договором № 43/8-07 від 20.04.2007 року ТОВ «Кредитні ініціативи». 20.04.2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 43/8-07. Відповідно до умов кредитного договору кредитор надав позичальнику грошові кошти в розмірі 12 000,00 євро. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 43/8-07 [PERSON] як іпотекодавець передав в іпотеку домоволодіння, загальною площею 264,4 кв.м., житловою площею 123, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернули стягнення на будинок іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та звернулися з відповідною заявою до державного реєстратора. Таким чином згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» право власності на домоволодіння, загальною площею 264,4 кв.м, житловою площею 123,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було перереєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи». Правовою підставою для реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в Договорі іпотеки від 23.04.2007 року із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2019 року № 189282010 домоволодіння, загальною площею 264,4 кв.м, житловою площею 123,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано право власності за ТОВ «Кредитні ініціативи». Оскільки законним власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є ТОВ «Кредитні ініціативи», то відповідачі втратили право власності на будинок, одночасно втратили право користування ним та проживання в такому. Згідно довідки Чомонинської сільської ради № 800 від 24.09.2019 року в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Таким чином, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з даним позовом, в якому просить виселити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] звільнити домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приміщення від особистих речей. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 26.11.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2021 року справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належними чином, подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судове засідання не з`явились, про час і місце його проведення повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідачів подав заяву про відкладення судового засідання. Щодо клопотання про відкладення розгляду заяви, суд зазначає таке. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин. У Постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже, оскільки поважність причин неявки представника судом не встановлена, а тому, суд ухвалив розглянути заяву за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 20.04.2007 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 43/8-07. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2., 2.3 умов кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 12 000,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13 % річних, з кінцевим терміном повернення до 19.04.2017 року. Відповідно до п. 2.5 договору кредиту кредит надається позичальнику на ремонт та облаштування житла (а.с. 7-9). Згідно із Договором іпотеки № 88/23-2007 від 23.04.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] , останній в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №43/8-07 від 20.04.2007 року надав в іпотеку домоволодіння, загальною площею 264,4 кв.м, житловою площею 123,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 10-12). В подальшому, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за кредитним договором згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» право власності на вищевказане домоволодіння було зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи». Правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в Договорі іпотеки від 23.04.2007 року (п.п. 5.2.1.) із застереженням про задоволенням вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.10.2020 року № 229848501 право власності на домоволодіння, загальною площею 264,4 кв.м, житловою площею 123,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи» ( а.с. 13-14). Отже, судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач набув права власності на спірне нерухоме майно відповідно до застереження в Договорі іпотеки 23.04.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Частиною 1 статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із довідкою Чомонинської сільської ради № 800 від 24.09.2019 року в даному будинку, власником якої є ТОВ «Кредитні ініціативи», зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] - [INFO] ( а.с. 15). ТОВ «Кредитні ініціативи» звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення (а.с. 16). Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку». Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Положеннями пунктів 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16.01.2020 року № 61-1906св19, 20.05.2019 року №61-44514св18, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. У справі, що розглядається, судом вставлено, що відповідно до п. 2.5 договору, кредит надається позичальнику на ремонт та облаштування житла ( а.с. 7-9). Згідно із Договором іпотеки № 88/23-2007 від 23.04.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] , останній в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №43/8-07 від 20.04.2007 року надав в іпотеку домоволодіння, загальною площею 264,4 кв.м, житловою площею 123,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Чомонинської сільської ради 05.07.2007 року ( а.с. 10-12). Звернувшись до суду з даним позовом, ТзОВ «Кредитні ініціативи» ставило питання про виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Разом з тим, судом встановлено, що житловий будинок переданий в іпотеку набутий не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Доводи позовної заяви про те, що відповідачі втратили право власності на дім, та втратили право користування ним, а тому правова вимога нового власника будинку про виселення колишніх власників (користувачів) квартири є законною та обґрунтованою в силу статті 346 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 січня 2020 року, провадження № 61-1906св19, втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів позовної заяви, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання їм іншого житлового приміщення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed