Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 24.07.2007 року між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк», перейменоване на ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11187517000 зі строком дії до 27.07.2014 року. Відповідно до укладеного кредитного договору банк надав [PERSON] кредит в розмірі 30\~000,00 доларів США зі сплатою 13,50% річних за користування кредитними коштами. Згідно із п. 1.3.4 Кредитного договору погашення кредиту мало відбуватись із 01 по 20 число кожного календарного місяця. Додатковою угодою № 2 від 17.02.2009 року сторони домовились про внесення змін до кредитного договору, в тому числі змінено схему погашення кредиту та встановлено день сплати ануїтетного платежу 17 число кожного календарного місяця рівними частинами по 310,00 доларів США. Цією ж угодою сторони встановили новий строк дії до 23.07.2024 року. Позичальник умови кредитного договору не виконує, у зязку з чим виникла заборгованість в розмірі 21\~413,89 доларів США та пеня в розмірі 11\~511,76 грн., яка складається із: 19\~684,26 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 1\~729,63 доларів США заборгованість по простроченим процентам, 3\~864,34 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 7\~647,42 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на користь ПАТ «УкрСиббанк» із [PERSON] суми боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 21\~413,89 доларів США та пені в розмірі 11\~511,76 грн. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.10.2015 року (суддя Кімстачов О.С.) відкрито провадження у цивільній справі № 705/4805/15-ц. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. Зазначає, що кредитний договір укладено з чисельними та грубими порушеннями норм цивільного законодавства, ЗУ «Про захист прав споживачів», відомчих документів НБУ, інших нормативних актів, у звязку з чим порушені її права як громадянина та споживача фінансової послуги. Перед його укладенням, а також під час його підписання банк застосовував відносно неї засоби омани та займався підприємницькою діяльністю, яка Законом визнається як нечесна. Текст спірного кредитного договору отримала в день його підписання і не мала реальної можливості його вивчити і осмислити, проконсультуватись із фахівцями. На обгрунтування своїх позовних вимог вказувала на норми ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, якою введено в дію «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Вважає, що порушення зазначених норм законодавства трактуються як омана, оскільки така інформація їй повинна була бути надана банком, так як вона не має спеціальних знань в сфері банківської діяльності та кредитування населення. Договір іпотеки підлягає визнанню недійсним у звязку із визнанням недійсним кредитного договору, оскільки договір іпотеки є похідним договором. На момент укладення договору іпотеки у неї був неповнолітній син Максим, [INFO], однак дозволу органу опіки та піклування на цей правочин отримано не було. Просила суд прийняти її зустрічну позовну заяву до спільного провадження з позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» та ухвалити рішення суду яким відмовити ПАТ «УкрСиббанк» в задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та процентів, визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11187517000 від 24.07.2007 року, визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 17.02.2009 року, визнати недійсним договір іпотеки на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 10.12.2015 року обидві позовні заяви обєднано в одне провадження. 21.04.2016 року представник [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій посилався на незаконність дій банку по збільшенню відсоткової ставки по кредиту, просив суд відмовити ПАТ «УкрСиббанк» в задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та процентів, визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11187517000 від 24.07.2007 року, визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 17.02.2009 року, визнати незаконним збільшення ПАТ «УкрСиббанк» відсоткової ставки із 13,50% до 27,00% річних, стягнути із ПАТ «УкрСиббанк» на користь [PERSON] грошові кошти у звязку із збільшенням відсоткової ставки по кредитному договору та зарахувати їх на погашення заборгованості по кредиту, визнати недійсним договір іпотеки на квартиру [ADDRESS]. Розпорядженням Уманського міськрайонного суду від 25.04.2017 року № 347/17 призначено повторний розподіл судової справи № 705/4805/15-ц, за наслідком якого призначено суддю Ребрину К.Г. 08.06.2017 року суддя Ребрина К.Г. прийняла зазначену справу до свого провадження. Відповідно до Закону України від 03.10.2017 р. «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» із 15.12.2017 р. вступив в силу новий Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України). Відповідно до п/п 9 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином суд, при розгляді даної справи, керується нормами ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року. В судове засідання представник ПАТ «УкрСиббанк» не зявився, причину неявки не повідомив, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. Раніше до суду неодноразово подавав клопотання в яких просив суд розглядати справу без участі представника банку, заявляв що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд ухвалити рішення на підставі вже поданих документів. До початку розгляду справи по суті [PERSON] подала до суду заяву про залишення її зустрічної позовної заяви та заяви [PERSON] про зміну позовних вимог без розгляду відповідно до п. 5 ст. 257 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву за вх. № 7206 від 27.03.2018 року про розгляд справи без її участі, доручивши представляти її інтереси у суді [PERSON] Представник відповідачки [PERSON] в судове засідання не зявився, письмово подав заяву за вх. № 7207 від 27.03.2018 року про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, прийнявши до уваги позицію сторін, суд вважає, що позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» задоволенню не підлягає виходячи із наступного. 14.08.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. Позовні вимоги банк обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] 24.07.2007 року був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11187517000 відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 30\~000,00 доларів США, зі сплатою 13,5% річних за користування кредитними коштами. Згідно із п. 1.2.2 договору встановлено остаточну дату повернення кредитних коштів 23.07.2014 року. Додатком № 1 до договору встановлено дати погашення кредиту щомісячно до 20 21 числа. Пунктом 1.3.4 договору визначено, що проценти сплачуються з 01 по 20 число кожного місяця. Пунктом 2.1 додаткової угоди № 2 від 17.02.2009 року встановлено нову дату погашення кредиту 17 числа кожного місяця в розмірі 310,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 23.07.2024 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Приймаючи до уваги викладені норми процесуального закону суд приходить до висновку, що ПАТ «УкрСиббанк» не надав належних та допустимих доказів законності своїх позовних вимог. Суд критично відноситься до поданих банком копій документів та не бере їх до уваги, виходячи із наступного. Розрахунок заборгованості боржника є основним докуме нтом, який може підтвердити наявність чи відсутність заборгованості за кредитним договором. Банк такого розрахунку не надав. Банком подано до суду довідку-розрахунок яка своєю правовою природою не відповідає вимогам належності, допустимості та достовірності доказів, які закріплені в ст.ст. 77-79 ЦПК України, а також у ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до даної статті Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Таким чином довідка-розрахунок заборгованості [PERSON] за підписом особи, повноваження якої не підтверджено, не може бути належним доказом по справі. Довідка-розрахунок виготовлена та підписана представником АТ «УкрСиббанк» [PERSON], який не являється уповноваженою на це особою. Жодним пунктом наданої Банком довіреності на імя [PERSON] від 16.07.2015 року йому не надано повноважень виготовляти та завіряти своїм підписом будь-які бухгалтерські документи. Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначив, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зазначена позиція чітко відображена в рішенні Вищого господарського суду України від 28.09.2011 року по справі 10/52 пд (щодо переліку документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують здійснення господарської операції), де зазначено: «Колегія суддів, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а відповідачем на підтвердження безспірності своїх вимог, як встановлено судами, не було подано первинних документів, щодо\~видачі кредиту та здійснення його часткового погашення\~(платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо). Таким чином, слід дійти висновку, що довідка-розрахунок заборгованості, яким обґрунтовується стягнення боргу за договором, без підтвердження первинним документами, не може бути по справі належним доказом. Ця позиція знайшла своє відображення та обґрунтування у постанові Верховного Суду України по справі 6-20цс12 та в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2013 р. (справа № 6-44261св12). Позивачем надано до суду виписку по кредитному договору [PERSON] до якого суд також відноситься критично та приходить до висновку, що дана виписка являється неналежним доказом в розумінні Закону, оскільки вона виготовлена особою без зазначення її посади та прізвища, без підтвердження повноважень цієї особи на виготовлення виписки по рахунку, завірена нерозбірливим підписом без прізвища та відтиском штампу відділення № 328 АТ «УкрСиббанк» № 6, а не юридичної особи ПАТ «УкрСиббанк», який є позивачем по справі. Суд також не бере до уваги і надану банком виписку за кредитним договором з 24.07.2007 по 06.10.2016 роки, оскільки ця виписка взагалі не завірена жодною посадовою особою банку. Таким чином суд приходить до висновку, що ПАТ «УкрСиббанк» не довів належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог щодо стягнення заборгованості із [PERSON], незважаючи на те, що суд неодноразово відкладав судові засідання з метою надання можливості позивачу дати свої пояснення в судовому засіданні щодо усіх обставин справи, обгрунтувати ту чи іншу вимогу, той чи інший доказ та надати належними чином оформлені докази по справі. Крім викладеного суд приходить до висновку, що ПАТ «УкрСиббанк» пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. 13.05.2016 року [PERSON] подала до суду заяву про застосування до позову ПАТ «УкрСиббанк» наслідків пропуску банком строку загальної та спеціальної позовної давності, посилаючись на те, що починаючи із 31.12.2008 року банком застосовувались штрафні санкції за порушення нею умов кредитного договору у вигляді подвійного розміру відсоткової ставки по кредиту. Незважаючи на неналежність розрахунку заборгованості [PERSON], виписки за кредитним договором як доказів, суд приходить до висновку, що вони підтверджують заяву [PERSON] щодо порушень умов кредитного договору на протязі усього часу його дії в частині повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, у звязку з чим банком застосовувались штрафні санкції. В запереченнях позивача на заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності від 10.10.2016 року зазначено, що [PERSON] невірно вказує на початок перебігу строку позовної давності із 31.12.2008 року, оскільки 14.01.2009 року вона зверталась до банку із заявою про надання можливості відстрочки погашення боргу, а 17.02.2009 року між сторонами було підписано додаткову угоду № 2 відповідно до якої змінено схему сплати боргу та строк дії кредитного договору продовжено до 23.07.2024 року, а тому в наявності переривання перебігу строку позовної давності. Суд погоджується з доводами банку та зазначає наступне. Пунктом 1.2.2 кредитного договору встановлено строк повернення кредиту 24.07.2014 року. Додатковою угодою № 2 від 17.02.2009 року сторони змінили строк дії кредитного договору та визначили останню дату погашення кредиту 23.07.2024 року. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 11187517000 від 24.07.2007 року банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит в розмірі 30\~000,00 доларів США, а [PERSON] повернути отриманий кредит. Пунктом 1.2.2 кредитного договору визначено термін його дії до 24.07.2014 року. Пунктом 2.1 додаткової угоди № 2 від 17.02.2009 року змінено форму повернення кредиту на ануїтетну в розмірі 310 доларів США на місяць та встановлено дату погашення кредиту та відсотків за його користування кожного 17 числа календарного місяця. Пунктом 2.3.4 цієї додаткової угоди строк дії кредитного договору визначено до 27.07.2024 року. Пунктом 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом 30-ти встановлено плату в розмірі 13,50% річних. Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, Позичальник взяв на себе зобовязання повернути одержаний кредит та сплатити нараховані проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни встановлені договором. Згідно п. 5.4 кредитного договору у випадку не погашення кредиту та/або процентів за його використання у встановлений термін банк у примусовому порядку має право видати наказ про примусову оплату боргу по цьому договору. Відповідно до п. 5.7 кредитного договору у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань по своєчасному поверненню кредиту та/або сплати процентів банк має право стягнути суму боргу. Пунктом 7.3 кредитного договору визначено, що відповідно до вимог ст. 611 Цивільного кодексу України при порушенні позичальником вимог п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору, банк набуває права вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору. Пунктом 9.2 кредитного договору передбачено, що за порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежне виконання умов цього договору), банк, відповідно до п. 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення. Судом встановлено, що [PERSON] порушувала строки повернення кредиту, а банк застосував штрафні санкції у грудні 2008 року; січні-лютому, квітні-травні, вересні-листопаді 2009 року; лютому та липні 2010 року; у березні, вересні та жовтні 2012 року; на протязі квітні-грудня 2013 року; на протязі усього 2014 року; на протязі січня-липня 2015 року. 24.07.2014 року сторони підписали додаткову угоду № 2 від 17.02.2009 року, змінили форму повернення кредиту та строк дії кредитного договору до 23.07.2024 року. В даному випадку суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 264 ЦК України в наявності факт переривання перебігу позовної давності. Разом з тим суд зазначає, що із-за неявки в судове засідання представника ПАТ «УкрСиббанк» та ненадання ним пояснення щодо поданих документів, ненадання належно оформлених документів, суд визнав неналежними доказами довідку-розрахунок заборгованості [PERSON] та виписку по кредиту, разом з тим враховує ці документи для перевірки заяви відповідача стосовно застосування наслідків пропуску банком позовної давності. Встановлено, що станом на 21.04.2009 року банк фіксує наявність непогашеної заборгованості по відсоткам в розмірі 41,35 доларів США; 21.04.2009 року банк фіксує прострочку за кредитом до 30 днів в сумі 268,73 доларів США; 22.04.2009 року [PERSON] погасила заборгованість по процентам в сумі 268,65 доларів США за період з 18.03.09 року по 19.03.2009 року; також нею 22.04.2009 року погашено заборгованість по процентам за період з 17.03.2009 року по 16.04.2009 року в сумі 41,35 доларів США; 22.04.2009 року [PERSON] оплатила заборгованість по кредиту в сумі 268,73 доларів США; 18.09.2009 року банк фіксує наявність боргу по відсоткам в розмірі 43,78 доларів США та по тілу кредиту в сумі 266,27 доларів США; 23.09.2009 р. [PERSON] провела погашення боргу по відсоткам (266,22 доларів США) та кредиту (266,27 доларів США) Аналогічні порушення зобовязань за кредитним договором фіксуються на протязі усього часу його дії до повного припинення повернення кредиту та сплати відсотків за його користування 05.11.2014 року і 17.12.2014 року відповідно. Судом встановлено, що після підписання зазначеної додаткової угоди, у звязку з порушенням умов кредитного договору [PERSON] 17.04.2009 року не сплатила кошти на погашення кредиту та відсотків, тому банк застосував збільшену відсоткову ставку як штрафну санкцію. Разом з тим суд приймає до уваги, що 18-19.04.2009 року були вихідними днями. Таким чином, приймаючи до уваги викладене, умови кредитного договору № 11187517000 від 24.07.2007 року, умови додаткової угоди від 17.02.2009 року, норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку, що права ПАТ «УкрСиббанк» на повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом порушені позичальником починаючи із 20.04.2009 року і саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності для звернення банку до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, який закінчився 20.04.2012 року, в той час як ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом тільки 14.08.2015 року після спливу позовної давності. Суд має зазначити, що якщо умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які передбачають обов'язок боржника повертати борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається\~\~з моменту порушення строку його погашення. Відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно із ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України визначена спеціальна позовна давність в один рік для стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно із ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 19.03.2014 року (справа № 6-20цс14, зареєстрована в ЄДРСР за № 37908433) та від 30.09.2015 року (справа № 6-154цс15, зареєстрована в ЄДРСР за № 51998200), а також із позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка викладена в ухвалах від: 16.12.2015 року (справа № 6-28563ск15, зареєстрована в ЄДРСР за № 54444249); 16.12.2015 року (справа № 6-27442ск15, зареєстрована в ЄДРСР за № 54512745); 14.01.2016 року (справа № 6-32135ск15, зареєстрована в ЄДРСР за № 55011673). Приймаючи рішення про пропуск банком строку позовної давності для звернення з позовом, суд бере до уваги, що пунктом 7.1 кредитного договору № 11187517000 від 24.07.2007 року передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених договором, термінів погашення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредитом, та/або комісій, банк має право вимагати сплату пені, тобто сторони визначили, що істотними порушеннями договору є будь-які порушення його умов. Не вбачає суд переривання перебігу строку позовної давності і по тій причині, що відсутні правові підстави для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України, якою визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. До дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії, зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. У даному випадку, згідно з умовами кредитного договору з урахуванням додаткової угоди [PERSON] мала за обовязок виконувати свої зобов'язання в розмірі 310,00 доларів США щомісячно. Як слідує із матеріалів справи після 20.04.2009 року [PERSON] проводила оплату на погашення заборгованості по кредитному договору, але в межах щомісячного платежу та навіть менше, ніж передбачено договором, що свідчать про визнання\~лише певної частини. Такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності. Саме до такої правової оцінки прийшов Верховний Суд України в постановах від 09.11.2016 року (справа № 362/4015/15-ц), від 09.11.2016 року (справа № 761/14514/14-ц) та від 23.11.2016року (справа № 308/16549/13-ц). Суд приймає до уваги, що відповідно до Закону України від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» із 15.12.2017 року вступив в силу новий Цивільний процесуальний кодекс України, а також із 15.12.2015 року припинив свою роботу Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Частиною 6\~ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів»\~визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~[PERSON] України, цього Кодексу,\~Закону України\~"Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. (ст. 3 ЦПК) Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~[PERSON] України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~[PERSON]\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 8 [PERSON] України, визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. На підставі наведеного вище,

Outcome: dismissed