Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а сааме, що вона за національністю та етнімним походженням є німкенею. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що вона народилася 13.09.1981 року в м. Житомир. Батько її, [PERSON], за нацональністю «німець», про що зазначено в її свідоцтві про народження. Вказує, що з дитинства виховувалась в повазі до німецької культури, вивчала німецьку мову, філософію, історію німецького народу. У зрілому віці, вивчаючи релігійні світогляди європейських народів, усвідомила свою близькість світоглядним настановам протестанської, зокрема лютеранської конфесії, за обрядом якої її було охрещено в дитинстві. В квітні 2017 року звернувшись до Корольовського районного відділу Головного управління ДМС у м. Житомирі з проханням про внесення в графу її паспорту «особливі відмітки» дані про національність «німкеня», отримала відповідь про відмову у задоволенні її прохання, оскільки п.6 «Положення про паспорт громадянина України» забороняється внесення в сторінки паспорта «особливі відмітки» графи національність. Вважає таке рішення неправомірним, оскільки це обмежує її права громадянина на внесення даних про її національність. Заявниця в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відстуності, вимоги заяви підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, [PERSON] К.О.13.09.1981 року народження, уродженка м. Житомира, її батьками є [PERSON] та [PERSON] У вказаному свідоцтві про народження зазначено, що батько позивача [PERSON] за національністю «німець». Відповідно до частини 3 статті 9 Закону «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року № 2398-VI, актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. В квітні 2017 року [PERSON] звернулась до начальника Корольовського РВ УДМС в м. Житомирі [PERSON] з проханням внести до її паспорту дані про національність - «німкеня». Листом Корольовського РВ УДМС в м. Житомирі Управління державної міграційної служби України в Житомирській області №21/1635 від 12.05.2017 року [PERSON] відмовлено у внесенні в сторінки паспорта «особливі відмітки» графи «національність», оскільки п.6 «Положення про паспорт громадянина України» забороняється внесення даних не передбачених цим Положенням або законодавчими актами України. Пунктом 6 «Положення про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII, зокрема передбачено, що третя, четверта, п'ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних до паспорта, а сьома, восьма і дев'ята - для особливих відміток; на прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев'ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор; вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року № 2494XII гарантоване право громадян України вільно обирати та відновлювати національність. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; громадянство, правосуб'єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства; права корінних народів і національних меншин; засади регулювання демографічних та міграційних процесів. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відмова заінтересованої особи щодо задоволення вимоги заявника про внесення даних про її національність до належного паспорта громадянина України в графу для особливих відміток є необґрунтованою, та такою, що не відповідає вимогам законодавства України. При цьому приписи «Положення про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII, які обмежують право громадян на їхнє прохання внести до належного їм паспорта громадянина України даних про власну національність, є такими, що суперечать вимогам статей 11, 19, 35, 64, 92 Конституції України, статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», статтям 269, 271, 300 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік фактів, що зазначені в ЦПК України не є остаточним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз'яснень ПВСУ у Постанові № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи немайнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. За таких обставин суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved