Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що він є власником 227/1000 часток домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] , які складаються з: житлової прибудови літ. «А1»: коридор 3-1, кухня 3-2, житлова 3-3, тамбур літ. «а1» у складі коридор III (частина колишнього тамбуру ІІІ), санвузол VI (частина колишнього тамбуру III), житловою площею 16,0 кв.м, загальнною площею 40,1 кв.м., з житлової мансарди літ. «К1»: житлова 1-6, гараж літ. «к1» у складі гараж II, оглядова яма літ. «к2» житловою площею 7,6 кв.м, загальною площею 29,8 кв.м., убиральня літ. «Р», ј частка погребу літ. «В» житловою площею 23,6 кв.м., загальною площею 69,9 кв.м. Однак, позивач стверджує, що не може володіти та користуватися часткою належного йому майна, а саме: житловою мансардою під літ. «К1» у складі приміщення: 1-6 житлова площею 7,6 кв.м., сараєм літ. «Л» площею 12,9 кв.м. та ј частини погребу літ. «В», які знаходяться у незаконному володінні відповідача [PERSON] . На неодноразові прохання звільнити незаконно зайняте приміщення відповідачка [PERSON] не реагує, тому позивач звертається до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить суд: -усунути перешкоди у володінні та користуванні [PERSON] 227/ 1000 частин житлового будинку [ADDRESS] шляхом примусового зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] наступне майно:житлову мансарду під літ. «К1» у складі приміщення: 1-6 житлова площею 7,6 кв.м., сараєм літ. «Л» площею 12,9 кв.м. та ј частини погребу літ. «В» житлового будинку по [ADDRESS] ; -виселити [PERSON] із приміщення 1-6 житлової мансарди під літ «К1» житлового будинку [ADDRESS] ; -вселити [PERSON] у приміщення 1-6 житлової мансарди під літ. «К1» житлового будинку [ADDRESS] ; -зобов`язати [PERSON] примусово виконати Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеській області по справі №2-513 від 26 березня 2009 року, Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по справі від 10 вересня 2009 року; Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по справі від 05 лютого 2010 року у частини зобов`язання [PERSON] провести демонтаж дверного блоку та закладку дверного пройому між приміщеннями 1-5 та 1-6 літ. «К» у житловому будинку [ADDRESS] ; -стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Договору дарування від 28.04.2015 року серії НАН 170986 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36897591 від 28.04.2015 року позивач [PERSON] є власником 227/1000 часток домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до зазначеного вище Договору дарування ці 227/1000 частин домоволодіння складаються з : житлової прибудови літ. «А1»: коридор 3-1, кухня 3-2, житлова 3-3, тамбур літ. «а1» у складі коридор III (частина колишнього тамбуру ІІІ), санвузол VI (частина колишнього тамбуру III), житловою площею 16,0 кв.м, загальнною площею 40,1 кв.м., з житлової мансарди літ. «К1» : житлова 1-6, гараж літ. «к1» у складі гараж II, оглядова яма літ. «к2» житловою площею 7,6 кв.м, загальною площею 29,8 кв.м., убиральня літ. «Р», ј частка погребу літ. «В» житловою площею 23,6 кв.м., загальною площею 69,9 кв.м. Позивач [PERSON] посилається на те, що під час посвідчення зазначеного вище Договору дарування нотаріус не зазначив у складі належної йому частини домоволодіння: сарай під літ. «Л» площею 12,9 кв.м., який належав попередньому власнику на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.03.2009 року по справі №2-513/09 за уточненим позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на домобудівлю [ADDRESS] та виділ їй Ѕ частини в натурі та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частини домобудівні, розташованої в [ADDRESS] і за уточненою зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання мансарди об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на мансарду. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області та Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради з приводу невиконання відповідачкою [PERSON] зазначеного вище рішення суду, на що отримав роз`яснення щодо необхідності вирішення даного питання у судовому порядку. Попередній власник [PERSON] теж отримав відповідь від Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 10.06.2011 року №Д-1244/1676 щодо невиконання відповідачкою [PERSON] рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.03.2009 року по справі №2-513/09, згідно якої відповідачка [PERSON] зобов`язувалась виконати зазначене вище рішення суду. Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістомстатті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Право кожної особи мирно володіти своїм майном також закріплено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач [PERSON] звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України "при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того,що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжитті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськимиорганізаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно зіст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів, що відповідачкою [PERSON] здійснюються перешкоди у користуванні належним позивачу майном, надані до суду фотокартки самі по собі не підтверджують факту будь-яких порушень прав позивача, а звернення до правоохоронних органів стосуються виконання рішення суду по справі, учасником якої позивач не був. Суд також критично відноситься до доводів позивача [PERSON] , що під час посвідчення Договору дарування від 28.04.2015 року серії НАН 170986 нотаріус не зазначив у складі належної позивачу частини домоволодіння: сарай під літ. «Л» площею 12,9 кв.м., який належав попередньому власнику на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.03.2009 року по справі №2-513/09, адже станом на теперішній час даний договір є чинним, неоспорюваним та не визнаним недійсним. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] в частині виселення відповідачки із приміщення 1-6 житлової мансарди під літ «К1» житлового будинку [ADDRESS] та вселення [PERSON] у приміщення 1-6 житлової мансарди під літ. «К1» житлового будинку [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання [PERSON] примусово виконати Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеській області по справі №2-513 від 26 березня 2009 року, Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по справі від 10 вересня 2009 року; Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по справі від 05 лютого 2010 року у частини зобов`язання [PERSON] провести демонтаж дверного блоку та закладку дверного пройому між приміщеннями 1-5 та 1-6 літ. «К» у житловому будинку [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання У п. 9 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст.6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Частиною 1 ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Як передбачено ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. Тобто, виконання судового рішення ухваленого в іншій судовій справі реалізується шляхом отриманням стягувачем (в даному випадку позивачем [PERSON] ) виконавчого листа та пред`явлення його до відповідного відділу органів ДВС, а не шляхом ухвалення рішення в іншій справі, отже в цій частині позовні вимоги позивача теж не підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. та судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від зазначених вище позовних вимог. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed