Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.10.2008 вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . 27.12.2010 шлюб між сторонами було розірвано. На підставі рішення суду від 15.11.2010, з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінумуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.10.2010 і до досягнення сином повноліття. Розмір аліментів, які відповідач мав сплачувати, станом на 01.12.2018 складала 800 грн. З часу винесення судового рішення, змінились економічні умови в країні, внаслідок чого, аліментів у розмірі 800 грн. недостатньо для утримання сина, оскільки зі збільшенням віку останнього, відповідно зросли витрати на його утримання. Відповідач добровільно не надає допомоги на утримання сина, аліменти сплачує несвоєчасно та не в повному обсязі, офіційно не працює, свій дійсний розмір доходів приховує. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Просить збільшити розмір аліментів та спосіб їх стягнення та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення сином повноліття. В судове засідання позивач не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява від неї про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд, відповідно до норм ст. ст. 223,247 ЦПК України, розглядає справу за наявними матеріалами без участі сторін та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15.11.2010 у справі №2-1394/10 (а.с. 10), з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08.10.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі даного рішення суду, 16.12.2010 видано виконавчий лист (а.с. 8). Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 27.12.2010 (а.с. 9) шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки, виданої виконкомом Тульчинської міської ради 05.12.2018 № 02-34-3516, на утриманні позивача [PERSON] знаходиться син [PERSON] , 2009 року народження. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ ( 78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини, що виникли між сторонами регламентуються ст. 180-183, 192 СК України. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Водночас Верховний Суд України у п. 17 Постанови Пленуму від 15.05.2006 N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" звертає увагу судів на те, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Разом з тим, позивачем доказів зміни її чи відповідача матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я, суду не надано. Також суду не надано будь-яких інших доказів, що давали б підстави для збільшення розміру аліментів та стягнення їх у заявленому позивачем розмірі. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed