Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

21 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту сумісного проживання та перебування на утриманні. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а [INFO] в м. Ровеньки Луганської області помер її чоловік [PERSON] . Вказує на те, що вона звернулася до Слов`янського об`єднаного управління ПФУ у Донецькій області, з метою переходу зі своєї пенсії на пенсію свого чоловіка. Однак їй було роз`яснено, що для отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника їй необхідно встановити факт сумісного проживання в судовому порядку, оскільки довідки про спільне проживання, які видані на непідконтрольній урядом території України, є недійсними. З огляду на викладене просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт її сумісного проживання з чоловіком [PERSON] , на момент його смерті та перебування її на утриманні свого чоловіка. Заявниця [PERSON] та її представник [PERSON] , яка діє на підставі ордеру серії ДН № 025897 від 21 грудня 2020 року, будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, вимоги вказані в заяві просили задовольнити. Представник заінтересованої особи, Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Суду було надано відзив на заяву [PERSON] , де зазначено, що особам, які мають право на різні види пенсії, призначається один із видів пенсії за їх вибором. Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважається чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені вище, якщо вони були на повному утриманні померлого годувальника. Якщо, крім допомоги, що надавалось померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Заявник є пенсіонером, їй було призначено пенсію за віком, яка є вищою ніж прожитковий мінімум, встановлений державою для непрацездатних громадян. В задоволенні заяви просили відмовити в повному обсязі. Судом у порядку підготовки справи до розгляду відповідно до вимог ст. 307 ЦПК України, ухвалою від 28 грудня 2020 року: справу призначено до підготовчого судового засідання; запропоновано заявниці [PERSON] представити у судове засідання докази (свідків, письмові документи, тощо), які можуть підтвердити заявлені нею вимоги; визначено заінтересовану особу в цій справі Слов`янське об`єднане управління Пенсійного Фонду України. Ухвалою суду від 25 травня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання та перебування на утриманні підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Ровеньківського міського управління юстиції Луганської області 17 січня 2008 року, 12 липня 1991 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу заявниця змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Слов`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , у смт. Кленовий, м. Ровеньки, Луганської області. Заявником був наданий акт про фактичне проживання з померлим на день його смерті, виданий відділом по забезпеченню життєдіяльності смт. Кленовий м. Ровеньки, відповідно до якого [PERSON] проживала разом з [PERSON] по день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується також довідкою № 22 від 11 грудня 2020 року. Крім цього, в судовому засіданні також були досліджені довідки про нарахування та виплату пенсії та індивідуальні відомості на застраховану особу на [PERSON] та [PERSON] , надані на виконання ухвали суду від 28 грудня 2020 року, з яких вбачається, що пенсія померлого [PERSON] була значно вищою ніж пенсія його дружини [PERSON] .. Питання щодо можливості використання як доказів у справі документів, які видані органами та установами, що знаходяться на непідконтрольній території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом ч.1 ст.78ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту сумісного проживання та перебування особи на утриманні для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно з ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч. 2 ст. 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться чоловік (дружина), якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено відповідними письмовими доказами, під час спільного проживання [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , заявниця перебувала на його утриманні, оскільки він отримував пенсію значно вищу ніж розмір її пенсії, і дохід чоловіка був основним в їх сім`ї. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали за однією адресою, вели спільне господарство, а пенсія останнього була для [PERSON] постійним і основним джерелом засобу існування. Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником пенсії не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Встановлення факту сумісного проживання та перебування на утриманні має юридичне значення для заявника, так як дозволить їй використати своє право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення заяви та визнання факту перебування [PERSON] на утриманні чоловіка [PERSON] та сумісного з ним проживання на момент його смерті. На підставі викладеного та

Outcome: approved