Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив надати дозвіл його малолітнім дітям: сину [PERSON], [INFO], і дочці [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України у період із 17 по 24 липня 2018 року до Республіки Кіпр без згоди та супроводу матері дітей [PERSON] у супроводі батька. В обґрунтування позову зазначав, що з 22 липня 2006 року він перебував у шлюбі із [PERSON], однак шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя у них не склалося. Рішенням суду від 25 квітня 2016 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу проживають із матір'ю [PERSON] Він (позивач) дбає про своїх дітей, виховує та допомагає їм матеріально. Наразі у нього виникла можливість з метою оздоровлення дітей, розширення їх світогляду та відпочинку поїхати разом із дітьми до Республіка Кіпр. Для цього він оформив дітям закордонні паспорти, на період із 17 по 24 липня 2018 року забронював на сім діб апартаменти для проживання, придбав авіаквитки на переліт. Однак відповідач чинить йому перешкоди у виїзді дітей за кордон, надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд їхніх малолітніх дітей за межі України для відпочинку та оздоровлення відмовляється, чим обмежує права та інтереси їхніх дітей, тому він змушений звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд надати його малолітнім дітям: сину [PERSON] і дочці [PERSON] дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Кіпр у період із 17 по 24 липня 2018 року без згоди і дозволу матері в супроводі батька. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала частково, проти виїзду дітей за кордон на відпочинок разом із батьком не заперечувала, однак за умови, що батько поїде з дітьми на відпочинок без членів новоствореної ним сім'ї, посилаючись на те що, діти будуть перебувати із сім'єю, з якою вони зовсім не спілкуються, що може негативно вплинути на їхній психологічний стан. Крім того, діти ніколи не подорожували літаком, тому невідомо як вони сприймуть переліт. Третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, у якій зазначала, що у вирішенні даного спору покладається на суд, просить суд розглянути справу за відсутності їхнього представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 22 липня 2006 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. Від цього шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, оскільки сторони із листопада 2015 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, їхній шлюб носить лише формальний характер. Після розірвання шлюбу діти сторін: син [PERSON] і дочка [PERSON] залишилися проживати з матір'ю, відповідачем [PERSON] Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] спілкується зі своїми дітьми, приймає участь в їхньому вихованні, допомагає їм матеріально. З метою розширення світогляду та всебічного розвитку сина [PERSON] і дочки [PERSON] оформив дітям закордоні паспорти, придбав квитки для відпочинку в Республіці Кіпр у період із 17 по 24 липня 2018 року, забронював апартаменти для їхнього проживання, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач [PERSON], мати дітей, проти виїзду дітей за межі України в супроводі батька не заперечує, проте своєї нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд дітей на відпочинок до Республіки Кіпр не надала, посилаючись на те, що подорож дітей з батьком та його новоствореною сім'єю може негативно вплинути на їхній психологічний стан. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом положень ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила)) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно із підпунктом 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до підпункту 2 п. 4 цих же Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з наведених положень законодавства, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий лише на конкретний одноразовий виїзд за межі України із визначенням його початку і закінчення та зазначенням держави прямування. За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач [PERSON] як батько двох дітей просить надати на конкретний період одноразовий дозвіл на виїзд його малолітнім синові [PERSON], [INFO], та дочці [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Кіпр без згоди та супроводу їхньої матері [PERSON] Заперечення відповідача [PERSON] щодо виїзду дітей за кордон на відпочинок із членами новоствореної сім'ї позивача [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки вони суперечать інтересам дітей, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дітей. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи інтереси малолітніх дітей, а також те, що поїздка дітей за кордон сприятиме розширенню їх кругозору, ознайомленню з культурою інших народів, а також є необхідною для відпочинку дітей, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved