Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

28 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати відповідачів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловий будинком № 14 по вул. Степова в с. Українка Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що він є власником вище вказаного житлового будинку, що придбав 22 березня 2006 року. В 2006 році з його дозволу у цьому будинку зареєструвалась його дружина відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] Однак шлюб між ним та [PERSON] розірвано в 2013 році, оскільки [PERSON] залишила його будинок, виїхавши за невідомою для нього адресою. З 2013 року відповідачі вказаним будинком не користуються, в ньому не проживають, їх особистих речей у будинку не зберігається, перешкод для проживання в будинку він відповідачам не чинить. Оскільки місце перебування відповідачів йому невідоме, то він позбавлений можливості вирішити питання про зняття їх з реєстраційного обліку за його адресою в добровільному порядку. В той же час реєстрація відповідачів у його будинку змушує позивача нести додаткові витрати з утримання житла, позбавляє його можливості в оформленні пільг та субсидій через неможливість надання відомостей про доходи всіх зареєстрованих у будинку осіб, тому звернувся до суду із цим позовом, та просить про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловою площею у належному йому будинку. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала та пояснила про вище викладене. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до приписів ч.9 ст. 76 ЦПК України з розміщенням оголошення у пресі, як сторони у справі місце проживання чи перебування яких невідоме. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірний житловий будинок за адресою: вул. Степова (Ворошилова) № 14 в с.Українка Вітовського району Миколаївської області придбано [PERSON] 22 березня 2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу та проведено реєстрацію права власності щодо цього майна у той же день (а.с. 9). В той же час, зі змісту рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2013 року слідує, що позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 2006 року. Останній розірвано 29 жовтня 2013 року (а.с. 12). Згідно з актом обстеження по факту проживання від 23.08.2017 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] у вище вказаному будинку не мешкають з 2015 року, але за даними Галицинівської сільської ради є зареєстрованими за вказаною адресою (а.с. 14-16). За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Зі змісту досліджених доказів слідує, що позивач та [PERSON] на час придбання вище вказаного житлового будинку перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже статус даного майна відповідно до приписів ст. 72 Сімейного кодексу України, визначається як спільна сумісна власність подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє та не звужує прав колишнього подружжя у їх спільному майні. Посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] не несе витрат на утримання будинку та не сплачує комунальні платежі не можуть слугувати законною підставою для визнання власника права на користування спільною сумісною власністю. Щодо відповідача [PERSON], то відповідно до п 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що до відносин членів сімї з приводу надання права на користування житлом власника одного з членів сімї застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Права власника житлового будинку визначені\~ст. 383 Цивільного кодексу України\~та\~ст. 150 Житлового кодексу, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Тобто [PERSON] як співвласник вказаного житлового будинку має спільні права із позивачем на володіння, користування та розпорядження цим майном. Зі змісту позовної заяви слідує, що [PERSON] зареєстрована у вище вказаному будинку з волі позивача, тобто питання щодо надання права [PERSON] на проживання у даному будинку вирішувалось співвласниками спільно. Відповідно до приписів ст. 369 ЦК України - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В той же час, позивач без волі іншого співвласника [PERSON] ставить питання про визнання члена сімї [PERSON] її доньки [PERSON] такою, що втратила право користування даним майном, та що також порушує права [PERSON] як власника даного майна, а [PERSON] як члена сімї одного із співвласників з використання наданого їй сервітутного права відповідно до вимог ст.\~405 ЦК України. За наведених підстав суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed