Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

04 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно. В позові посилається на те, що відповідно до укладеного договору № ZPVLGA00000083 від 29.08.2007 [PERSON] (далі - Відповідач) 29.08.2007 року отримала кредит у розмірі 16000.00 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2017. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, що призвело до збитків Позивача, які мають вираз у залученні Позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення проточеної заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 07.07.2014 року мас заборгованість - 40120.85 [Долар США], що за курсом 11.78 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.07.2014 складає 472623.59 грн., яка складається з наступного: - 13166.04 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - 10094.41 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1824.00 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 13105.67 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору; - 21.22 [Долар США] - штраф (фіксована частина). - 1909,51 [Долар США] - штраф (процентна складова). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та Відповідачі 29.08.2007уклали договір іпотеки № ZPVLGA00000083 (надалі - договір іпотеки). Згідно з договором іпотеки Відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 30.77 м2. житловою площею 16.50 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачам в 1/2 (одній другій) частині кожному на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 101 000 грн. 00 гоп. У зв'язку із вищевикладеним Позивач просить: - звернути стягнення на квартиру загальною площею 30.77 м2, житловою площею 16.50 м2. яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №2РУЬСА00000083 від 29.08.2007 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. - виселити Відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. 04 листопада 2014 року у судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про зміну предмета позову. Представник відповідача заперечував проти заявленого клопотання. Посилаючись на те, що в первісному позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив на підставі ст.ст. 526, 527, 629, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 12,33,38-40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК в рахунок погашення за кредитним договором № ZPVLGA00000083 від 29.08.2007 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 30.77 м.кв., житловою площею 16.50 м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки та виселення Відповідачів та інших осіб які зареєстровані та/або проживають в зазначеній квартирі. Отже. подаючи заяву про зміну предмету позову позивач змінив, як предмет позову: з позову про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення двох відповідачів на позов про стягнення боргу з відповідача [PERSON] так і підставу позову: з правовідносин які врегульовані кредитним договором та договором іпотеки, зокрема ст.ст. 526, 527, 629, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 12,33,38-40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України на правовідносини які врегульовані кредитним договором і нормами матеріального права це ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, 615, 629, 1054 Цивільного кодексу України, також ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінив і склад учасників процесу, оскільки тепер не заявляє будь-яких вимог до [PERSON], а тільки до відповідача [PERSON]. Відповідно до абзацу третього підпункту 3.12 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зазначено, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Судом ухвалено відмовити у задоволенні клопотання про зміну предмету позову, тому що в порушення ст. 31 ЦПК України позивач змінює як предмет так і підставу позову. У судове засідання представник позивача не з'явився. На електронну адресу суду надійшло клопотання б/н від 15.12.2014 (ЕП-837/14-Вх. ) від представника позивача про розгляд справи за його відсутності, у якому він підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки в судове засідання відповідача. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Як вбачаться з матерiалiв справи, відповідно до укладеного договору № ZPVLGA00000083 від 29.08.2007 [PERSON] 29.08.2007 отримала кредит у розмірі 16000.00 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2017. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, що призвело до збитків Позивача, які мають вираз у залученні Позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення проточеної заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. Відповідно до ч.2 ст. 1054 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 07.07.2014 має заборгованість - 40120.85 [Долар США], що за курсом 11.78 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.07.2014 складає 472623.59 грн., яка складається з наступного: - 13166.04 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - 10094.41 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1824.00 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 13105.67 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору; - 21.22 [Долар США] - штраф (фіксована частина). - 1909,51 [Долар США] - штраф (процентна складова). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та Відповідачі 29.08.2007 уклали договір іпотеки № ZPVLGA00000083. Згідно з договором іпотеки Відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 30.77 м2. житловою площею 16.50 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачам в 1/2 (одній другій) частині кожному на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 101 000 грн. 00 гоп. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону; яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договорі, іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрації осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі ввести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідачі підлягають виселенню з житла яке є предметом Іпотеки розташованого за адресою: [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на Ті ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно ч.1. ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не с перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Також, згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (згідно з ст. 33 це звернення стягнення, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з задоволеннями вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням (2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку») іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням. Таким чином, законодавцем не встановлено для іпотекодержателя обов'язку направлення будь - яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Слід додатково зауважити, що Позивач, до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, надіслав повідомлення боржнику (іпотекодавцю, якщо він є відмінним від боржника) про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення. Відповідні повідомлення та докази, що підтверджують їх направлення подані разом з даним позовом у якості відповідних додатків. Суд не погоджується з позовними вимогами з наступних підстав. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором Відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнете (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України « Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Цей Закон набрав чинності 07 червня 2014 року з дня опублікування у газеті «Голос України» № 109. Оскільки квартира на яку пропонує звернути стягнення ПАТ КБ «Приватбанк» повністю підпадає під дію даного Закону тому, що є єдиним житлом відповідачів, кредит був отриманий сім'єю [PERSON] та [PERSON] в іноземній валюті, а також її загальна площа становить всього 30.77кв. м. У зв'язку з викладеним не підлягають і задоволенню вимоги про виселення Відповідачів та інших осіб які зареєстровані та/або проживають в зазначеній квартирі. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» в своїй позовній заяві зазначає, що заборгованість в сумі 40 120,85 дол. США частково складається з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань в сумі 13 105, 67 дол. США та штрафів 1930 дол. США, суд звертає увагу, що, що сума нарахування штрафу та пені є значно завищеною і тому є незаконною з огляду на наступне: Так, п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення що зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ІІК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення і до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Згідно ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до сулу , а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Разом з тим, вимоги банку про стягнення з боржника окрім штрафу у розмір 21.22 [Долар США] також 5% від суми позову, як це передбачено Умовами надання банківських послуг не ґрунтуються на законі. Заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача фіксованого штрафу та штрафу, нарахованого у відсотку від суми заборгованості свідчать про безпідставне застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК, згідно до яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 549 ЦК пеня і штраф, як різновид неустойки обчислюються у відсотках саме від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, можливість нарахування одного виду неустойки на інший виключається. Таким чином, умова кредитного договору про подвійну відповідальність боржника, викладена у названих вище Правилах, відповідно до ч. 2 ст.215 ЦК України є нікчемною і не може застосовуватися до боржника.

Outcome: dismissed