Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом та згідно уточнення позовних вимог від 04.02.2015р. просила суд: визнати за нею та [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини магазину «[INFO]», що знаходиться за тією ж адресою; усунути перешкоди у здійсненні права користування 1/2 частиною квартири [ADDRESS] та 1/2 частиною магазину "[INFO]" по [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказала, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 23.04.1989 року. З грудня 2011року шлюбні стосунки припинено. За договором дарування від 09.01.1985р. відповідачу подаровано 11/100 частини будинку жилою площею 76.3 кв.м. по [ADDRESS]. Під час шлюбу сторонами зведено капітальну споруду - магазин «[INFO]» по [ADDRESS]. Позивач стверджує, що спірні об'єкти нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті сторонами за час перебування у шлюбі, а тому вони мають рівні права володіння користування та розпорядження даним майном. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що вартість житлового будинку по [ADDRESS], придбаного відповідачем до шлюбу, значно зросла за рахунок прибудов, реконструкцій, які зроблено під час перебування сторін у шлюбі. Прибудови до будинку здійснено самовільно, тобто без передбачених законом дозволів та в експлуатацію останні не здано. Стверджує, що магазин «[INFO]» є капітальною спорудою, що зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача заперечив щодо позову та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.04.1989р. по 25.04.2013р., що стверджується рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 19.01.1995р. та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.41, 42). До шлюбу відповідач на підставі договору дарування від 09.01.1985р., посвідченого нотаріусом першої державної нотаріальної контори [PERSON] за №3-58, набув права власності на 11/100 частин житлового будинку площею 76.3 кв.м. по [ADDRESS] (а.с. 44 - 46). Вбачається, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець з 02.04.2002р. та є платником єдиного податку (а.с. 50, 51). Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №406 від 11.06.2009р. [PERSON] надано дозвіл на розміщення тимчасового об'єкту архітектури - павільйону продовольчих товарів на власній земельній ділянці по [ADDRESS] з виконанням комплексного благоустрою прилеглої території, згідно з проектом, які не підлягають реєстрації в КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.48). Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 14.10.2010р. №757 продовжено термін дії дозволу на розміщення тимчасового об'єкту архітектури по [ADDRESS] на 1 рік (а.с. 49). Відповідно до ч.1 ст.60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За змістом ст.62 СК України - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вже зазначалося, згідно договору дарування від 09.01.1985р. відповідачу належить на праві власності 11/100 частин житлового будинку площею 76.3 кв.м. по [ADDRESS]. Доказів того, що 11/100 частин будинку виділено в натурі внаслідок чого зареєстровано право власності на новий об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] суду не надано. Водночас, представник позивача пояснив, що виділ 11/100 частки будинку в натурі не проведено. Обґрунтовуючи позов про визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS], позивачка посилалася на те, що вартість даної квартири істотно збільшилась внаслідок спільних трудових і грошових затрат подружжя. Проте, як свідчать матеріали справи, такі обставини не доведені. Зокрема, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що спірна квартира (частина будинку) за час шлюбу істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок проведення прибудови та ремонту за рахунок спільних трудових і грошових затрат подружжя. Представник позивача стверджує, що прибудови до будинку [ADDRESS] зроблено самовільно, тобто без одержання дозволу органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому законом порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю. Згідно висновку Верховного суду України (постанова від 04.12.2013р. у справі №6-130цс13) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об'єкти, не є об'єктом права власності (ч.2 ст.376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу згідно ст.ст.364, 367 ЦК України. З урахуванням зазначеного, в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] слід відмовити за безпідставністю. Крім того, відсутні підстави для визнання права власності на 1/2 частини магазину «[INFO]» по [ADDRESS], оскільки відсутні докази того, що такий об'єкт нерухомості придбано сторонами під час шлюбу за спільні кошти. Водночас, як встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №406 від 11.06.2009р. [PERSON] надано дозвіл на розміщення тимчасового об'єкту архітектури - павільйону продовольчих товарів на власній земельній ділянці по [ADDRESS], які не підлягають реєстрації в КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.48). З пояснень представників сторін суд приходить до висновку, що магазин «[INFO]» та тимчасовий об'єкт архітектури - павільйон продовольчих товарів по [ADDRESS] це один об'єкт, однак сторони мають різні погляди щодо його назви та характеристик. Слід відмітити, що майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбано й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статтей 60, 61 зазначеного Кодексу (постанова Верховного суду України від 02.10.2013р. по справі №6-79цс13). Позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини магазину «[INFO]» за вказаною адресою є похідними від вимог про визнання права власності на 1/2 частини вказаного майна, які суд визнає безпідставними та необгрунтованими, а тому в задоволенні похідних вимог також слід відмовити.

Outcome: dismissed