Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» червня 2019 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові\~зазначає,\~що відповідно\~до договору\~кредиту \~без номеру\~від \~ \~ 22.12.2006\~року відповідач\~отримала кредит\~в сумі\~ 5000\~грн.\~у вигляді\~встановленого кредитного\~ліміту на\~картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. Заява відповідача на отримання кредиту разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які розміщені на банківському сайті, що є доступним для загального користування, становлять укладений сторонами договір, який є договором приєднання в силу ст. 634 ЦК України, що підтверджується їхніми підписами в заяві. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 30 квітня 2019 року у неї виникла заборгованість в сумі 143916 грн. 60 коп., яка складається з таких доданків: 7803 грн. 04 коп. - заборгованість за кредитом; 131763 грн. 98 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4349 грн. 58 коп. заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, з яких позивач просить стягнути на його користь лише заборгованість за кредитом та по процентам за користування кредитом з 22 грудня 2006 року по 31.01.2019 року. Крім зазначеної суми позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. Ухвалою судді від 24.06.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить невизнання позову, звернулася і відповідач. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З письмового відзиву відповідача випливає, що протягом існування правовідносин сторін відповідач сплатила на користь фінансової установи 16066 грн. 24 коп. при тому, що кредитний ліміт картки становить 4940 грн. Підписана відповідачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки за умови відсутності доказів прийняття відповідачем на себе зобов`язання зі сплати процентів у певному розмірі, який був би погоджений сторонами, немає підстав для констатації того, що відповідач була обізнана з умовами договору між сторонами, тому відсутні передумови для покладення на неї цієї складової заборгованості за договором. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Суду надано заяву [PERSON] від 21.07.2008 року про отримання кредитної карти з встановленням кредитного ліміту в сумі 5000 грн. (а. с. 9). Саме з поданням цієї заяви позивач пов`язує укладення сторонами договору кредитування. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). З наведених положень законодавства випливає, що істотними умовами договору кредитування є отримання однією стороною (позичальником) від іншої сторони (кредитодавця) грошових коштів в розмірі, обумовленому договором між сторонами, та повернення позичальником означених коштів і сплата процентів за користування ними на умовах, що також встановлюються сторонами. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як зазначено позивачем, договір приєднання складають заява-анкета позичальника і «Умови та правила надання банківських послуг», наявність зауваження про ознайомлення і згоду з якими відповідача [PERSON] в її заяві можна лише припускати з огляду на неякісність її копії, що надана суду (а. с. 9, зворотний бік). Виходячи із поняття договору, наведеного в положеннях цивільного законодавства, саме заява позичальника та доведені до його відома положення «Умов та правил надання банківських послуг», що стосуються особливостей певного виду кредитування, повинні містити умови договору між сторонами. Аналізуючи зміст двох складових, що утворюють договір між сторонами, суд доходить висновку, що означені доданки не містять посилання на жодну з суттєвих умов договору. За змістом наведених «Умовах та правилах…» термінів і понять, заява-анкета про надання послуг це звернення клієнта до банку про відкриття йому банківського рахунку та (або) надання йому інших банківських послуг, а картковий рахунок це банківський поточний рахунок, на якому враховуються операції з використанням платіжних карт. Кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений в договорі, на умовах оплатності та зворотності (п. 2). Кредитна карта платіжна карта з встановленим кредитним лімітом. Що стосується заяви-анкети, з підписанням якої позивач пов`язує укладення договору між сторонами, з її змісту можна припустити (через неякісний друк копії), що ця заява висловлює волевиявлення особи на отримання кредиту в розмірі 5000 грн., встановлених на платіжній карті кредитка «Універсальна» (а. с. 9). Вирішуючи вимоги банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 7803 грн. 04 коп., суд виходить з того, що за правилами ст. 1054 ЦК України, що внормовує умови кредитного договору, до яких застосовуються положення про договір позики, за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яка була отримана ним за договором. Судом встановлено, що розмір отриманих відповідачем кредитних коштів обчислюється сумою в 5000 грн., що означає необхідність повернення позикодавцю (кредитору) саме цієї грошової суми. Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі, що перевищує суму фактично отриманих позичальником грошей, банк не надає не лише доказів, але й пояснень того, які складові утворюють вказану суму. Якщо припустити, що банк керувався правом фінансової установи на встановлення та зміну кредитного ліміту у відповідності до п. 5.3 «Умов та правил надання банківських послуг», відомостей про те, чи був поінформований позичальник про таке право кредитора, суду не надано; заява-анкета позичальника, лише яка і підписана відповідачем, посилання на ці обставини не містить. Таким чином, суд вважає, що за умови відсутності доказів про узгодженість сторонами права банка на власний розсуд збільшувати кредитний ліміт, означена вимога не підлягає задоволенню у повному обсязі. Твердження представника позивача у відповіді на відзив про те, що з моменту підписання відповідачем заяви-анкети всі умови кредитування, що передбачені «Умовами та правилами…», є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц. Навіть якщо виходити з того, що сторони погодили вказану умову договору, все одно позивачем не надано доказів утворення заборгованості саме у вказаній сумі. З виписки по рахунку на основній карті відповідача випливає, що максимальне збільшення кредитного ліміту відбувалося 22 січня 2015 року до 5000 грн. (а. с. 93, зворотний бік), а вже 15 січня 2020 року він становив 00 грн. (а. с. 100, зворотний бік), у зв`язку з чим суд доходить переконання, що динаміка утворення заборгованості в сумі 7803 грн. 04 коп. є недоведеною. Що стосується другої складової позовних вимог вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період з 22 липня 2008 року по 30 квітня 2019 року в сумі 131763 грн. 98 коп., вирішуючи її, суд виходить з такого. Правовідносини з кредитування характеризуються сплатою процентів за користування кредитними коштами, що внормовані статтею 10561 ЦК України. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Зміст договору кредитування, як зазначено, становлять обов`язок позичальника повернути кредитні кошти та проценти за користування кредитом. Як випливає із змісту заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки, а строк дії карти в заяві не зазначений. Разом з тим, як зазначає позивач, договір між сторонами утворюють заява позичальника, Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг. Як випливає з п. 9.12 «Умов та правил…», договір дії протягом дванадцяти місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий саме строк. Виходячи з викладеного строк дії договору між сторонами не може простиратися на строк, що перевищує двадцять чотири місяці, або два роки. Хоча в позові позивач зазначає про укладення договору 22 грудня 2006 року, проте на користь цього твердження він не надає жодних доказів, тоді як з заяви позичальника випливає, що вона складена відповідачкою 21 липня 2008 року, за змістом довідки про отримані відповідачкою банківські картки випливає, що датою відкриття першої картки є 22 липня 2008 року, початком строку обрахування заборгованості в розрахунку цієї заборгованості також є 22 липня 2008 року, тому суд вважає, що договір між сторонами укладений саме в цей день, а посилання на 22 грудня 2006 року є наслідком помилки. Виходячи з наведених судом дат з урахуванням строку дії договору, він мав спливти 21 липня 2010 року (22 липня 2008 року + два роки), оскільки за спливом дванадцяти місяців ніхто із сторін не заявив про припинення його дії, тому після зазначеної дати має бути припиненим нарахування процентів. Як випливає з розрахунку заборгованості (а. с. 5, зворотний бік, 6), позивачем після дати закінчення строку дії договору до дня звернення до суду продовжено нарахування процентів як на поточну , так і на прострочену заборгованість за кредитом. Доказів про те, що сторони домовились у будь-який спосіб про продовження строку дії договору кредитування, суду не надано, тому, виходячи з того, що всі домовленості сторін правочину під час його дії повинні бути втілені в письмову форму, суд виходить з того, що строк дії договору простирається на двадцять чотири місяці, тобто до 21 липня 2010 року включно. Означене свідчить про відсутність права у банківської установи нараховувати відсотки після спливу строку дії договору, тобто після 21 липня 2010 року. Доводи представника позивача про те, що за умови відсутності заяв сторін про припинення договору кредитування він (договір) відповідно до наведеного пункту 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» продовжує діяти до теперішнього часу, вбачаються суду неспроможними, оскільки саме з наведеного пункту можна вивести, що договір продовжується на такий же строк лише один раз, а існування договірних відносин без обмеження строку означало б істотне звуження прав позичальника, за яких всупереч принципам розумності, справедливості і законності відбувалося б необмежене нарахування заборгованості за договором. Правова позиція, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК, висловлена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року в справі № 175/4753/15-ц. Між тим, як вже зазначено, проценти за кредитом нараховувались аж до 30 квітня 2019 року, а їх розмір становить 131763 грн. 98 коп. При цьому заборгованість по процентам, яка утворилася накопичувальним підсумком, на час спливу строку дії договору, а саме: станом на 30 липня 2010 року, становить 3 грн. 65 коп. (а. с. 5, зворотний бік). Як випливає з розрахунку заборгованості, сума погашеного відповідачем кредиту, в тому числі після спливу строку дії кредитного ліміту, становить 16080 грн. 51 коп. Заборгованість по кредиту станом на момент спливу строку дії кредитного ліміту, відсутня, а заборгованість зі сплати процентів, як зазначено, обчислюється сумою в 3 грн. 65 коп. (а. с. 5, зворотний бік). Зважаючи на ту обставину, що розмір фактично виконаного відповідачем зобов`язання перевищує розмір зобов`язання, що підлягало виконанню, суд погоджується з твердженнями відповідача про відсутність заборгованості за кредитним договором і, як наслідок, - відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Підсумовуючи наведені міркування, суд доходить переконання про відсутність достовірних, належних та допустимих доказів на користь доводів позову. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Процедура здійснення звернення за судовим захистом встановлена цивільним процесуальним законодавством, в силу якого кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. До основних засад (принципів) цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України відноситься змагальність, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З наведених положень цивільного процесуального законодавства випливає, що тягар доведення обґрунтованості вимог законом покладений на сторону, яка висуває відповідні вимоги. Оскільки лише порушене право підлягає захисту у випадку визнання судом поважності причин пропущення позовної давності, не вбачаючи ознак порушеного права позивача, суд не вбачає підстав і для застосування положень закону про давність звернення до суду.

Outcome: dismissed