Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Мелле» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що на підставі безстрокового трудового договору № 20140303-1 від 03 березня 2014 р. з відповідачем у справі - ТОВ «[PERSON] Мелле» (Російська Федерація) позивач перебував у трудових відносинах з 03.03.2014 р. , працюючи на посаді менеджера з маркетингових досліджень представництва «ТОВ «[PERSON] Мелле» (Україна) з місцем роботи в м. Вінниці. Від імені роботодавця/компанії трудовий договір та подальші зміни до нього підписувала (укладала) зі мною (Працівником) голова представництва [PERSON] Наказом голови представництва № 1-0000000035 від 01.02.2016 р. позивача було звільнено з роботи 08 .02. 2016 р. за угодою сторін ( ст. 36 п. 1 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги в розмірі 25632, грн., що становило 4 (чотири) моїх посадових оклади. 08.02.2016 із позивачем було повністю проведено розрахунок при звільненні, шляхом перерахування належних коштів на його картковий рахунок в установі банку. Трудову книжку позивач отримав згодом, засобами поштового звязку, оскільки у день звільнення перебував за місцем роботи у м. Вінниці. Однак своє звільнення з роботи вважає незаконним. Після отримання трудової книжки позивач довідався, що запис під № 19 про його звільнення з роботи 08.02.2016 р. за угодою сторін зроблений директором дирекції «Індредкадри» - структурного підрозділу ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв». Підставою звільнення зазначено наказ №25 від 08.02.2016року, з яким позивача ніхто не ознайомив. 3 19.01.2016 р. по 29.01.2016 р. позивач перебував на лікарняному. У цей період позивачу зателефонував безпосередній керівник - регіональний менеджер [PERSON] і повідомив що позивачу необхідно невідкладно прибути до представництва зі звітом за минулий період роботи, а також вирішення інших виробничих питань. Позивач повідомив що зможе приїхати до представництва лише по завершенню курсу свого лікування. 01.02.2016р. позивач приїхав у м. Київ до представництва «ТОВ «[PERSON] Мелле» (Україна), де при розмові національний менеджер [PERSON] та регіональний менеджер [PERSON] повідомили що у зв»язку з напруженими міждержавними відносинами між Росією та Україною діяльність Представництва в Україні найближчим часом буде повністю припинена а працівники будуть звільнені за ст. 40 п.1 КЗпП України. Від почутої інформації я сильно розхвилювався оскільки являюсь єдиним годувальником своєї сімї в якій на моєму утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей та непрацююча дружина, котра змушена за станом здоровя доглядати за нашим малолітнім сином [PERSON] 27.08.2012р.н. Розповівши про свої сімейні обставини я сказав що дуже шкодую про втрату роботи та запитав протягом якого строку ще зможу працювати. У відповідь зазначені працівники Представництва , як альтернативний і більш вигідний для мене варіант вирішення даного питання, запропонували написати заяву на звільнення з роботи за угодою сторін та запевнили що за цих умов Представництво виплатить мені вихідну допомогу у розмірі 4-х (чотирьох) посадових окладів. Перебуваючи у пригніченому і стресовому стані на таку пропозицію я вимушено погодився і відразу написав заяву на звільнення з роботи 08.02.2016 р. за угодою сторін, бо вважав що їх інформація є достовірною і вони щиро бажали мені допомогти у скрутній ситуації. Але після звільнення з роботи, при спілкуванні з працівниками юридичної особи - ТОВ «[PERSON] Мелле», позивач довідався що насправді товариство припиняти свою діяльність в Україні намірів не має і ліквідація роботи представництва «ТОВ «[PERSON] Мелле» (Україна) зі звільненням його працівників також не передбачалась. Зараз позивач усвідомив що працівники представництва, котрі були його безпосередні керівниками, ввели позивача в оману щодо обставин які мали істотне для позивача значення, а саме: якби вони не повідомили неправдиву інформацію що діяльність представництва в Україні найближчим часом буде припинена, а його працівники підлягатимуть звільненню за ст. 40 п. 1 КЗпП України, то позивач би не писав заяви від 01.02.2016 р. на звільнення з роботи за угодою сторін, котра не відповідала його справжній волі, адже позивач цінував свою роботу і бажав працювати у відповідача надалі. Своїми незаконними діями, відповідач ( в особі працівників представництва «ТОВ «[PERSON] Мелле» (Україна )) завдав позивачу непоправної моральної шкоди, ступінь якої у грошовому еквіваленті позивач оцінює в розмірі 100 000 грн., оскільки внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач втратив нормальні життєві звязки та вимушений вживати додаткових зусиль для організації не лише свого особистого життя але й його сімї в майбутньому. За період роботи у відповідача позивач належно виконував свої трудові обовязки, дотримувався виробничої дисципліни та сумлінно виконував законні розпорядження свого вищестоящого керівництва; дисциплінарних стягнень не мав. Однак внаслідок втрати роботи обманним шляхом, сімя позивача зараз фактично залишилась без засобів до існування, оскільки позивач був єдиним її годувальником. Просить наказ № 1-0000000035 від 01.02.2016 р. голови представництва «ТОВ «[PERSON] Мелле» (Україна ) про звільнення позивача з роботи 08.02.2016 р. за ст. 36 п. 1 КЗпП України - визнати незаконними та скасувати. Визнати недійсним запис під № 19 у трудові книжці БТ № 5729632 позивача про його звільнення з роботи 08.02.2016 р. за угодою сторін ( п. 1 ст. 36 КЗпП України) на підставі наказу № 25 і від 08.02.2016 р. Поновити позивача на роботі з 09.02.2016 р. у ТОВ «[PERSON] Мелле» (Російська Федерація) на посаді менеджера з маркетингових досліджень представництва «ТОВ «[PERSON] Мелле» (Україна) з місцем роботи в м. Вінниці. Стягнути на користь позивача з відповідача - ТОВ «[PERSON] Мелле» (Російська Федерація) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.0.2016 р. по день фактичного поновлення на роботі. Стягнути на користь позивача з відповідача -ТОВ «[PERSON] Мелле» (Російська Федерація) 100 000грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця - допустити до негайного виконання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляд і справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно трудового договору №20140303-1 від 03.03.2014 року ТОВ «[PERSON] Мелле» прийняло [PERSON] на посаду менеджера з маркетингових досліджень з місцем роботи в м. Вінниця з 03.03.2014 року (а.с.8-10). Згідно додаткової угоди №1 від 03.06.2014року до трудового договору №20140303-1 від 03.03.2014 року термін дії трудового договору продовжено на невизначений строк (а.с.11). Відповідно до додаткової угоди №2 від 01.09.2014 року до трудового договору №20140303-1 від 03.03.2014 року змінено п. 5.1 згідно якого за виконання трудових обовязків згідно цього договору працівнику встановлюється заробітна плата в розмірі 5772,00грн. за місяць (а.с.12). Відповідно до додаткової угоди №3 від 27.02.2015 року до трудового договору №20140303-1 від 03.03.2014 року змінено п. 5.1 згідно якого за виконання трудових обовязків згідно цього договору працівнику встановлюється заробітна плата в розмірі 6408,00грн. за місяць (а.с.13). Згідно наказу №1-0000000035 від 08.02.2016 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ за угодою сторін (а.с.15). Відповідно до вимог п. 2.21 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом №58 від 29.07.1993 року трудові книжки громадян, які працюють за трудовими договорами в іноземних представництвах, у іноземних кореспондентів, співпрацівників міжнародних організацій та інших прирівняних до них іноземців на території України, зберігаються, зокрема, в м. Києві в Генеральній дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв. Державне підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» є державним підприємством із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами, яке засноване на державній формі власності та перебуває в управлінні Державного управління справами. ДП «ГДІП» відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників здійснює лише функцію з оформлення дій роботодавця, зокрема, щодо прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників, які працюють за трудовими договорами в іноземних представництвах. Таке оформлення здійснюється за заявою роботодавця. На виконання вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників 10.09.2012 року між ДП «ГДІП» та ТОВ «[PERSON] Мелле» в особі його представництва в Україні було укладено договір №2695-і, відповідно до якого ДП «ГДПІ»взяло на себе зобовязання з ведення та зберігання трудових книжок працівників представництва ТОВ «[PERSON] Мелле»(а.с.37-40). Згідно листа представництва ТОВ «[PERSON] Мелле» в Україні №2016/02/08-1 від 08.02.2016 року на адресу дирекції «Інпредкадри» ГДПІ направлено копію заяви про звільнення [PERSON] від 01.02.2016 року, копію наказу №7-35 про припинення трудового договору (контракту) від 01.02.2016 року та довіреність на отримання трудової книжки (а.с.41). Відповідно до витягу з наказу №25і від 08.02.2016 року [PERSON], менеджер з маркетингових досліджень представництва ТОВ «[PERSON] Мелле» (Росія) в Україні, звільнений 08.02.2016 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) (а.с.46). Як вбачається з матеріалів справи, про що не заперечував позивач, останнього було звільнено з посади на підставі власноручно написаної ним заяви про звільнення його з посади за угодою сторін з 08.02.2016 року(а.с.100) та наказу №1-0000000035 від 01.02.2016 року, з яким позивач ознайомлений, про що в наказі зроблено відмітку (а.с.101). У відповідності до ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 6\~ст. 43 Конституції України\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до\~ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору з поміж інших є також угода сторін. Згідно п. 8. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1\~ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін)\~договір припиняється в строк, визначений сторонами.\~Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. У цьому звязку судом достовірно встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що позивач 01.02.2016 року власноручно написав заяву про звільнення його з посади менеджера з маркетингових досліджень, відповідно до п. 1\~ ст. 36 КЗпП України, з 08.02.2016року за угодою сторін, яка була задоволена головою представництва ТОВ «[PERSON] Мелле» (Україна), про що 01.02.2016 року підписано відповідний наказ №1-0000000035, з яким позивача ознайомлено та на його виконання проведено з останнім остаточний розрахунок та видано трудову книжку.\~Трудовий договір відповідно до п. 1ст. 36 КЗпП України\~припинено у визначений сторонами строк. Станом на день підписання наказу про звільнення від 01.02.2016 року стороною відповідача не було надано згоду на анулювання домовленості про звільнення. Більше того, стороною позивача в судовому засіданні не доведено, що станом на день підписання наказу про звільнення відповідач володів інформацією про те, що наведена в заяві від 01.02.2016 року інформація про бажання позивача звільнитись за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України\~не відповідає його внутрішній волі. Статтею 60 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позовної заяви з приводу того, що заяву позивач написав в звязку з тим, що при спілкуванні з національним менеджером [PERSON] та регіональним менеджером [PERSON] він довідався, що насправді товариство припиняє свою діяльність в Україні в звязку з напруженими міждержавними відносинами між Росією та Україною, оскільки такі доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Згідно ч.1\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. З ухвали Верховного Суду України від 01.10.2008 року, вбачається, що Верховний Суд України при перегляді рішень судів першої та апеляційної інстанції, які розглядали справу з аналогічними обставинами, які залишені в силі, вбачається, що суд прийшов до висновку, що анулювання домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України\~(за згодою сторін) може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Зі сторони відповідача такої згоди не було. З описаного вище слідує, що звільнення позивача відбулось у відповідності з законом, а тому немає правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з займаної посади, поновлення його на роботі, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а як наслідок в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, що заявлені позивачем на суму 100\~000,00 грн., суд виходить з наступного. Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються ст. 23 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Обовязок відшкодування моральної шкоди виникає із факту протиправної поведінки щодо позивача. Стаття\~237-1 КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237 1 КЗпП України\~(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси,\~вказаний висновок висловлений в Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 623цс12. Враховуючи те, що судом не встановлено порушень трудового законодавства з боку відповідача при проведенні звільнення позивача, тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України\~судові витрати слід залишити за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed