Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] в квітні 2016 року на ім'я [PERSON], посвідчений Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 2. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] є рідною дочкою [PERSON]. Померлою за життя 25.06.2013 року складено заповіт, згідно якого все своє майно [PERSON] заповіла позивачу. Після відкриття спадщини [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, де останній було повідомлено, що в квітні 2016 року [PERSON] склала заповіт на ім'я брата позивача [PERSON]. Проте, [PERSON] вважає такий заповіт недійсним, оскільки в останні роки свого життя її мати через похилий вік потребувала стороннього догляду, зловживала спритними напоями, у зв'язку з чим у неї з'явилися проблеми з пам'яттю, вона часто не розуміла де знаходиться, поводила себе неадекватно та проявляла ознаки старечої деменції. Також представник позивача в судовому засіданні вказувала на те, що заповіт посвідчувався в присутності близького родича відповідача - спадкоємця за заповітом. За зазначених обставин вважає, що були порушені вимоги щодо посвідчення заповіту. Представник позивача в судовому засіданні 23.02.2017 року позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання 07.03.2017 року не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 97). Представник позивача подала до суду заяву (вх. № 7582 від 06.03.2017 року) про відкладення розгляду справи, в зв'язку з перебування останньої на лікарняному (а.с. 91). Проте належних доказів на підтвердження поважності неявки в судове засідання 07.03.2017 року позивач та її представник не надали, в зв'язку з чим, суд визнає, що [PERSON] та її представник не з'явилася до суду без поважних причин. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила та просила відмовити у задоволенні позову. Відповідачем також надано суду письмові заперечення (а.с. 28-29), в обґрунтування яких зазначено, що твердження щодо фізичного та розумового стану [PERSON] в останні роки життя не підтверджені жодними доказами. Померла ніколи не зловживала спиртними напоями. Те, що [PERSON] була інвалідом зору, це не заважало їй вести активний образ життя, працювати та здійснювати догляд за собою самостійно. Крім того, [PERSON], в присутності якого відбулося посвідчення заповіту, не являється спадкоємцю [PERSON] ні батьком, на братом, ні сином, як наслідок не являється близьким родичем спадкоємця. Відтак, посвідчення оскаржуваного заповіту відбулося у відповідності до вимог закону. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 29.01.1983 року, дошлюбне прізвище [PERSON] - [PERSON] (а.с. 10). Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 06.09.2016 року, виданого повторно Кіровоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (а.с. 9). [PERSON] [INFO] помер (свідоцтво про смерть, серії [NUMBER] від 11.12.2013 року, видане повторно Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, а.с. 11). Після смерті чоловіка, [PERSON] 23.07.2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 12). Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 19.08.2016 року, виданого Кіровоградським міським відділом державної реєстрації смертей Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, [PERSON] померла [INFO], про що складено відповідний актовий запис за № 2148 (а.с. 5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, з житлового будинку по [ADDRESS]. Вищевказаний житловий будинок належав померлій на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.1984 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої кіровоградської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-542 (а.с. 6-7), а також на підставі свідоцтва про право власності та будівлю від 16.06.1980 року (а.с. 8). Позивачу було відомо, що приватним нотаріусом Кіровоградського місткого нотаріального округу Корчак Л.В. 25.06.2013 року складено заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № 687, за змістом якого [PERSON] за життя на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме: всі свої права та обов'язки, які їй належали на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов'язки які можуть належати їй у майбутньому, а також все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а.с. 13). В зв'язку з чим, [PERSON] 05.09.2016 року звернулася до державного нотаріуса Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] (а.с. 56). Проте, позивачу державним нотаріусом 19.12.2016 року за вих. № 2374/02-14-433/2016 повідомлено, що 06.04.2015 року [PERSON] був складений заповіт на все майно на іншу особу, яким змінено порядок спадкування за законом (а.с. 65). На виконання вимог ухвали Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01.02.2017 року (а.с. 32-33) Кропивницькою міською державною нотаріальною конторою № 2 направлено копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 43-81) та копію заповіту посвідченого Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 2 06.04.2015 року за реєстром № 5-263 (а.с. 42). З вищевказаного заповіту вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], [INFO]. вказаний заповіт складено в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42). Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Цивільного кодексу України). Право заповідача на призначення спадкоємців визначено у статті 1235 Цивільного кодексу України згідно якої заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 Цивільного кодексу України. Стаття 1257 Цивільного кодексу України визначає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Зокрема, згідно частинами першою - третьою вказаної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до статтей 229, 230, 231 Цивільного кодексу України. Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому. В пункті 17 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз'яснено, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 Цивільного кодексу України є нікчемним, тому на підставі статті 215 Цивільного кодексу України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12. На підтвердження позовних вимог [PERSON] додано до позовної заяви виписку із акта огляду МСЕК № 518479 від 04.06.2013 року, в якій зазначено, що [PERSON] є інвалідом І групи «Б» з 30.04.2013 року та потребує часткової сторонньої допомоги. Причиною інвалідності є інвалідність дитинства по зору (а.с. 14). Відповідно до частини другої статі 1248 Цивільного кодексу України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Статтею 1253 Цивільного кодексу України визначено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. При тлумаченні частини четвертої статті 1253 Цивільного кодексу України виникає необхідність встановлення кола осіб, які належать до "членів сім'ї та близьких родичів спадкоємців за заповітом". При з'ясування цього положення суд в першу чергу керується нормою статті 3 Сімейного кодексу України. Згідно частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Разом з тим, як випливає з абзаців другого та третього статті 3 Сімейного кодексу України, спільне проживання як необхідна умова віднесення осіб до членів сім'ї не стосується дітей спадкодавця, а також другого з подружжя, який з поважних причин не проживав спільно з ним. Зміст статті 2 Сімейного кодексу України дає можливість поділити членів сім'ї на дві групи. До першої групи входять дружина (чоловік) спадкодавця, його батьки (усиновлювачі) та діти (усиновлені) (частина перша), а до другої - баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим, падчірка та пасинок спадкодавця (частина друга цієї статті). При цьому до членів сім'ї можуть бути віднесені й інші особи (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Проте, позивачем не надано суду доказів, що свідок посвідчення оспорюваного заповіту, [PERSON] був близьким родичем відповідача. Також, для встановлення обставин справи, а саме: визначення психічного стану померлої [PERSON] в момент укладення оспорюваного заповіту від 06.04.2015 року, судом роз'яснено сторонам право подати заяву про призначення судової посмертної судово-психіатричної експертизи. Однак, жодна із сторін наданим їй вищевказаним, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством України правом не скористалася. Разом з тим, свідки, які були допитані за клопотанням відповідача, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на підтвердження заперечень в судовому засіданні засвідчили факт перебування [PERSON] в останні роки життя у здоровому розумі та ясній пам'яті. Також зазначили, що померла усвідомлювала значення своїх дій, сама себе обходила, спиртними напоями не зловживала. Крім того, відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано інформацією Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» № 5885/10 від 30.12.2016 рок, за якою [PERSON], 1940 року народження, на диспансерному обліку не перебувала та за медичною допомогою не зверталася (а.с. 30) та довідку № 4725 від 21.12.2016 року, видану комунальним закладом «Обласний наркологічний диспансер», згідно якої [PERSON], 1940 року народження в обласному наркологічному диспансері на обліку не значиться, за допомогою не зверталася, лікарем не обстежувалась (а.с. 31). Виходячи з аналізу частини першої статті 225 Цивільного кодексу України, з вказаної в цій частині підстави правочин може бути визнаний недійсним лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним. Мається на увазі про тимчасовий стан, при якому особа, внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов'язків. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину має ґрунтуватися перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 225 Цивільного кодексу України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Частина третя статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (частина перша та друга статті 212 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на викладене посилання позивача на виписку із акта огляду МСЕК № 518479 від 04.06.2013 року (а.с. 14) не є переконливим доказом та не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки у вказаній виписці зазначено, що померла потребувала часткової сторонньої допомоги. Вказана інформація не надає можливості встановити функціональні розлади психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інші хворобливі явища внаслідок яких спадкодавець не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними в момент вчинення заповіту. Вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 Цивільного кодексу України, відповідно до якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини другої статті 1248 Цивільного кодексу України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 в п. 1.1. Глави 3 визначено, що нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. (Глава 3 Вищевказаного Порядку). В оспорюваному заповіті (а.с. 42) зазначено, що заповіт записаний зі слів заповідача державним нотаріусом Кіровоградського міського державного нотаріальної контори № 2. У зв'язку з тим, що [PERSON] має слабкий зір, не може особисто прочитати текст заповіту уголос, її дорученням, в її присутності та присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками [PERSON] та [PERSON]. Заповіт власноруч підписаний заповідачем [PERSON]. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 40074837 від 06.04.2015 року заповіт зареєстрований об 09 год. 36 хв. 06.04.2015 року (а.с. 49). Враховуючи, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення, передбачених статтею 1247 Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України судом не встановлено, суду позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідача, не доведено також, що при посвідчені заповіту свідком був близький родич спадкоємця, матеріалами справи підтверджено, що складання та посвідчення заповіту було дотримано відповідно до усіх вимог, тому підстав для визнання заповіту недійсним не вбачається, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають. Питання розподілу судового збору вирішується у відповідності до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed