Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про виділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, встановлення порядку користування квартирою. У позові зазначала, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2013 року, рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2013 року їй на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Інші 2/3 частки квартири належать відповідачу [PERSON]. Квартира трикімнатна, житловою площею 50,09 кв.м., в тому числі 1 кімната 18,52 кв.м., 2 кімната 18,10 кв.м., 3 кімната 13,47 кв.м., площа кухні 8,08 кв.м., туалет 1,46 кв.м., ванна кімната 3,22 кв.м., коридор 9,42 кв.м., кладова 0,46 кв.м.. Загальна площа квартири 72,73 кв.м. Квартира розташована на 1 поверсі 5 поверхового будинку. На теперішній час в квартирі проживає один відповідач, реалізувати свої законні права по володінню та користуванню майном на теперішній час позивач не в змозі, а тому просила суд розділити квартиру, виділивши в натурі 1/3 частину квартири [PERSON], 2/3 частини [PERSON] До початку слухання справи по суті уточнила свої позовні вимоги,та посилаючись на норми ст. ст.183,358,364,372 ЦК України просила суд розділити квартиру [ADDRESS] між позивачем [PERSON] та [PERSON], виділивши в натурі [PERSON] кімнату площею 18,52 кв.м. зі стягненням з позивача на користь відповідача компенсаційної суми 10542,55 грн. за незначне відхилення від часток співвласників. Залишити у загальному користуванні співвласників коридор № 1 площею 9,42 кв.м., ванну №2 площею 3,22 кв.м., туалет №3 площею 1,46 кв.м., кухню №4 площею 8,08 кв.м., кладовую №8 площею 0,46 кв.м., загальною площею 22,64 кв.м. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Уточнювати позовні вимоги бажання не висловив. У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечували у повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позову. Представник позивача зазначив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, який не передбачений нормами закону і відповідач згоду на отримання компенсації не надає. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29.10.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя позовні вимоги задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 31/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до рішення апеляційного суду Запорізької області від 29.10.2013 року [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, а [PERSON] -2/3 частини відповідно, тобто квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності. Главою 26 ЦК України визначені поняття спільної часткової власності та порядок здійснення права спільної часткової власності. В обґрунтування своїх позовних вимог про розділ квартири шляхом виділу у натурі кімнати із стягненням з позивача компенсаційної суми за незначне відхилення від частко позивач посилалася на положення статті 183,358,364,372 ЦК України і підстав позову не змінювала. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позов, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, складається з двох обов'язкових елементів предмету (матеріально-правових вимог) та підстав (обставин, на які посилається позивач, і норм матеріального права, які, на його переконання, підлягають застосуванню до спірних правовідносин). Так, в обґрунтування позову, позивач послався на ст. 183 ЦК України згідно до якої подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Крім того, підставою позову було також положення ст. 358 ЦК України, згідно до якої, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. 2. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. 3. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 4. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Саме не ці норми закону посилається позивач як на підставу позову. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок" від 4 жовтня 1991 року № 7, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Отже, визначення порядку користування майном та виділення його в натурі є самостійними взаємовиключними предметами позову, які визначають різні правові наслідки щодо права на це майно для його співвласника. У разі виділення майна в натурі право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника припиняється. У такому випадку співвласнику, який бажає виділу, сплачується матеріальна компенсація вартості його частки. Аналогічний порядок застосовується й у разі розходження часток у праві спільної часткової власності, коли співвласник за меншу (більшу) від його частку отримує (сплачує) матеріальну компенсацію. Як наслідок, відбувається зміна часток у праві спільної часткової власності на майно. При визначенні порядку користування майном співвласнику виділяється у користування майно відповідно до розміру його частки у ньому. При цьому співвласник продовжує володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Виплата компенсації за недоотриману жилу площу у разі неможливості встановлення порядку користування майном відповідно до ідеальних часток співвласників законом не передбачається. Виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року № 6-12цс13 та відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. У відповідності до п.5 ч.1 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини,якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права. При цьому, захист цивільних прав у випадку їх порушення (або оспорювання) за своїм змістом включає в себе передбачені законом матеріально-правові способи охорони цивільних прав (способи захисту), як загальні, що встановлені статтею 16 ЦК, так і с спеціальні способи захисту цивільних прав, що передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Взагалі, у будь-якому випадку, у сенсі статей 1, 3, 4, 16 ЦК, обраний позивачем судовий спосіб захисту його цивільних прав повинен відповідати способам захисту, встановленим законодавством. З огляду на диспозитивність як одну із складових цивільного процесу, суд не має права самостійно (на власний розсуд) змінювати підставу позову та застосовувати до спірних правовідносин іншу норму закону, ніж ту, на застосуванні якої наполягав позивач. Проте, визначені матеріальним законом: статтею 358 та 364, 372 ЦК, іншими спеціальними законами способи захисту права цивільного не передбачають саме такий спосіб, який обрав позивач, адже цивільне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права як розділ квартири, яка перебуває у спільній частковій власності, шляхом виділення в натурі кімнати із стягненням з позивача компенсаційної суми за незначне відхилення від часток із залишенням у спільному користуванні певної площі. За змістом ст. 4 ЦПК України суд не має право обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки у відповідності до ст.31,119 ЦПК України це є виключним правом позивача. За таких обставин, суд знаходить правильним відмовити в задоволенні позову, заявленому з підстав, передбачених ст.ст. 358,364,372 ЦК України. Оскільки, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, виходячи з формулювань позову, положенням вищевказаних норм цивільного кодексу не відповідає, потягне за собою зміну розміру часток у праві часткової власності, недоведеності в цілому цих вимог, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ у межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому у задоволені вимог [PERSON] слід відмовити з підстав того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed