Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоровя на виробництві в розмірі 20000 грн. Позов мотивує тим, що з 08.11.2010 року працював у ДНЗ „Лелеченька на посаді слюсаря-електромонтера, з робітничою кваліфікацією електромонтажника силових мереж та устаткування ІІІ кваліфікаційного розряду, група з електробезпеки V. 17.02.2015 року заступником завідувача ДНЗ „Леленченька №15 з господарських питань [PERSON] було надано йому вказівку щодо заміни ламп у світильнику, який знаходиться у приміщенні молодшої групи № 2 „Полуничка. Зазначає, що під час виконання заміни ламп з ним стався нещасний випадок, а саме - внаслідок підвищеного рівня ультрафіолетового випромінювання він отримав гострий конюктивіт. В результаті чого протягом останніх років переживає сильні фізичні страждання, що є підставою, на його думку, для стягнення моральної шкоди. 07.02.2018 року ухвалою судді в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк\~ з дня вручення даної ухвали\~ для подальшого відзиві на позовну заяву, предявлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено пятнадцятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу пятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 27.02.2018 року відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради подано відзив на позовну заяву, в якому не заперечує факт настання нещасного випадку з позивачем, проте зазначає, що такий стався з вини саме позивача [PERSON] через недотримання інструкції з охорони праці, про що зазначено в акті про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Крім того 27.02.2018 відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради подано заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено тримісячний строк подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві, що є додатковою підставою для відмови у позові. 07.03.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з запереченнями відповідача. Ухвалою від 12.03.2018 року судовий розгляд даної справи відкладено на 28.03.2018 року для надання можливості відповідачу подати заперечення на відповідь на відзив. Однак, незважаючи на наданий судом достатній строк, станом на 28.03.2018 року від відповідача вказаних заперечень не поступило. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, з 08.11.2010 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Дошкільним навчальним закладом №15. Згідно наказу № 271 (22) від 04.02.2011 року, виданого Дошкільним навчальним закладом № 15, [PERSON], слюсаря електромонтера, з 04.02.2011 року було переведено на постійне місце роботи. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 17.02.2015 року з ним стався нещасний випадок, повязаний з виробництвом, який спричинив ушкодження здоровя, а саме - гострий конюктивіт, спричинений дією підвищеного рівня ультрафіолетового випромінювання, на підтвердження чого останнім долучено до матеріалів справи витяги з Медичної карти [PERSON] (а. с. 16.17) Крім того, позивач посилається на те, що наслідком нещасного випадку є відсутність інструктажу щодо роботи з бактерицидними лампами, що належать до робіт з підвищеною небезпекою. Вказані доводи позивача є безпідставним та надуманими, з огляду на таке. Так, Наказом від 10.03.2015 року № 14/01-07 було створено комісію з розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем 17.02.2015 року, та 13.03.2015 року [PERSON] було запрошено до співпраці, що підтверджується [PERSON] від 13.03.2015 року № 35. За наслідками розслідування 18.03.2018 року комісією у складі голови комісії - [PERSON], членів комісії: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було складено Акт № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 та Акт про проведення розслідування нещасного випадку, що стався 17.02.2015 року о 17 год. 00 хв. у ДНЗ „Лелеченька відділу освіти Дрогобицької міської ради м. Дрогобич Львівської області, відповідно до останнього комісія прийшла висновку про порушення позивачем вимог п. 1.11, п. 1.12, п. 1.13 та п. 3.1 Інструкції з охорони праці № 2.17 слюсаря електрика та ст. 14 ЗУ „Про охорону праці. Крім того, з даних Актів вбачається, що з [PERSON] 25.10.2010 року було проведено вступний та первинний інструктаж з охорони праці та 10.09.2014 року повторний інструктаж з охорони праці. Так, згідно п. 1.11 Інструкції з охорони праці № 2.17 слюсаря електрика усі монтажі та ремонтні роботи з електричних мереж і пристроях (або поблизу від них), а також роботи по приєднанню і розєднанню проводів електромонтер повинен виконувати за умови вимкнутої напруги. Відповідно до п. 1.12 Інструкції № 2.17 заміну перегорілих запобіжників електромонтери повинні здійснювати при знятій напрузі. Пункт 1.13 Інструкції передбачає заборону встановлювати або замінювати під напругою електричні лампи. Відповідно до п. 3.1 Інструкції № 2.17 дозволяється ведення робіт без зняття напруги в електроустановка з напругою 220 В і нижче, які повинні виконуватися не менше двома електромонтерами. Вимогами ст. 14 ЗУ „Про охорону праці визначено, що працівник зобовязаний дбати про особисту безпеку та здоровя, а також про безпеку та здоровя оточуючих людей в процесі виконання будь - яких робіт чи під час перебування на території підприємства, знати та виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці і правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. Отже, з вищенаведеного вбачається, що позивач, будучи ознайомлений з Інструкцією № 2.17 допустив вказані вище порушення, а тому суд вважає, що нещасний випадок стався виключно з вини позивача. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Нормою ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України» №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, нещасний випадок, який мав місце 17.02.2015 року у ДНЗ „Лелеченька № 15, стався з вини позивача через недотримання та порушення інструкції з охорони праці №2.17 слюсаря-електрика, що виразилось у проведенні робіт по заміні бактерицидних ламп без зняття напруги. Крім цього, позивачем будь-яких доказів заподіяння йому моральної шкоди у визначеному ним розмірі не подано. Сам факт нещасного випадку, повязаного з виробництвом, який спричинив ушкодження здоровя позивача, а саме - гострий конюктивіт, який стався саме з вини позивача, не свідчить про завдання йому моральної шкоди. При цьому, слушними, на думку суду, є доводи позивача, про те, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності, таке розяснення надано у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Оскільки нещасний випадок з позивачем стався 17.02.2015 року, останній повинен був звернутися до суду не пізніше 17.05.2015 року, проте позивачем подано позовну заяву 05.02.2018 року. При наведених вище обставинах суд не знаходить підстав для задоволення позову. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому, у звязку з відмовою у позові та згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed