Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

16.06.2021 позивач звернувся до суду з вказаним позовом та ухвалою від 23.06.2021 був залишений без руху з наданням заявнику терміну для усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. 07.07.2021 позивачем вказані в ухвалі недоліки були усунуті, шляхом подання до суду відповідної заяви. 20.07.2021 ухвалою суду позов був прийнятий до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відкрито провадження у справі. Ухвалою від 19.08.2021 до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору був залучений гр. [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ніжинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 06 червня 2019 року 29 скликання 7 сесії було затверджено акт встановлення межі земельної ділянки між присадибною ділянкою позивача та [PERSON] від 23 травня 2019 року. З даним рішенням позивач не згоден, вказує на неможливість обслуговувати належні йому споруди через невідповідність встановлених меж, вважає своє право порушеним. Просить суд визнати незаконним та скасувати рішення 29 сесії 7 скликання від 06.06.2019. Представник відповідача з позовними вимогами не погодився. 02.09.2021 подав до суду відзив на позов, в якому зазначає про те, що рішення прийнято у відповідності із діючим законодавством та просить суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа письмових пояснень до суду не надав. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був повідомлений у належний спосіб про час та місце розгляду справи, направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Третя особа в судове засідання не з`явився, був повідомлений у належний спосіб про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 19.05.2019 позивач звернувся із заявою до відповідача - Ніжинської сільської ради (наразі Талалаївська сільська рада) з заявою про встановлення межі між земельною ділянкою яка перебуває в його користуванні та суміжною ділянкою, яка перебуває в користуванні третьої особи через те, що суміжний землекористувач (третя особа по справі) не підписує акт встановлення і погодження меж земельної ділянки на місцевості, чим створює йому перешкоди в реалізації прав па землю і не дає йому набути право власності на земельну ділянку. Згідно довідки, наданої позивачем від 22.05.2019 № 03-25/345 за даними земельно-кадастрової книги Ніжинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області за позивачем обліковується земельна ділянка площею 0,20 га. Рішенням Ніжинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 29 сесії 7-го скликання від 06.06.2019 був затверджений акт встановлення межі земельної ділянки між присадибною ділянкою гр. [PERSON] та [PERSON] від 23.05.2019. Актом від 23.05.2019 комісія затвердила межу між земельними ділянками [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ). На акті відсутні підписи позивача та третьої особи. Згідно земельно кадастрової книги у позивача значиться в користуванні 0,20 га з них ріллі 0,14 га та під будівлями 0,06 га. 10 жовтня 2019 року комісією в складі сільського голови, голови постійної комісії з питань законності і правопорядку, запобігання корупції, протидії корупції та соціального захисту населення, депутатів сільської ради був складений акт обстеження меж присадибних земельних ділянок гр. [PERSON] та [PERSON] на предмет не підписання акту погодження меж. Комісією було встановлено, що згідно зйомки ФОП [PERSON] площа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] становить 0,0613 га. Гр. [PERSON] наголошував на межових претензіях до [PERSON] , проте комісія не знайшла вагомих причин відмови від підписання акту погодження меж земельної ділянки [PERSON] , який бажає приватизувати свою ділянку. 07 лютого 2020 року на засіданні 2 сесії 7 скликання Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області було прийнято рішення «Про затвердження технічної документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу у приватну власність земельних ділянок» Рішенням було вирішено затвердити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в тому числі громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та передати безкоштовно у приватну воластість земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - по 1/4 частки кожному, жителям [ADDRESS] ділянку площею 0,1306 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7423383200:13:001:0516 за адресою [ADDRESS] в адміністративних межах Ніжинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. 28.02.2020 відділом «Центр надання адміністративних послуг та державної реєстрації» Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області здійснено державну реєстрацію права па земельну ділянку площею 0,13063 га кадастровий номер 7423383200:13:001:0516 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.01.2020, земельна ділянка, кадастровий номер 7423383200:13:001:0516 площею 0,1306 га розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 08.10.2010 земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] використовується для обслуговування житлового будинку та споруд, співвласником яких є позивач. Третя особа є власником житлового будинку на підставі: договору дарування частки житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області від 28.03.2017, зареєстрований в реєстрі №784., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстраційний номер об`єкта 1208824074233); Свідоцтва про право на спадщину від 19.04.1994, зареєстровано в реєстрі за № 2-1066 нотаріусом Дудка Г.Я, Договору дарування будинку від 22.07.1991 9 виконавчий комітет Григоро-Іванівської сільської ради) зареєстровано в реєстрі №10, та в Ніжинському бюро технічної інвентаризації №383 від 05.09.1991. Згідно поземельної книги сільської ради за [PERSON] значиться земельна ділянка 0,07 га з них 0,06 рілля та під будівлями 0,01 га. ФОП [PERSON] була розроблена технічна документація на земельну ділянку площею 0,0613 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , що належить третій особі. 20.12.2019 відбулася 33 сесія 7 скликання Ніжинської сільської ради на якій було прийнято рішення про затвердження технічної документації та передачу земельних ділянок у приватну власність. Рішенням було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передати у приватну власність [PERSON] площею 0,613 га, кадастровий номер 7423383200:13:001:0508 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . 21.02.2020 відділом «Центр надання адміністративних послуг та державної реєстрації» Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області здійснено державну реєстрацію права на земельну ділянку площею 0,0613 га кадастровий номер 7423383200:13:001:0508 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування за адресою [ADDRESS] . Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст.3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванням завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється таким шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Позивач звернувся до суду із вимогою про визнання незаконним та скасування рішення 29 сесії Ніжинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 7 скликання від 06.06.2019 «Про затвердження акту встановлення межі земельної ділянки між присадибною ділянкою гр. [PERSON] та [PERSON] від 23 травня 2019 року». Судом встановлено, що на підставі даного рішення було затверджено технічну документацію та прийнято рішення про передачу у власність земельних ділянок позивачу та третій особі (рішення ради від 20.12.2019 та 07 лютого 2020). Рішення відповідача про передачу у власність земельних ділянок позивачем не оскаржується. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведений той факт, що відповідачем порушене його право щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою. Окрім того, зазначена земельна ділянка кадастровий номер 7423383200:13:001:0516 була передана у приватну власність не тільки [PERSON] , а і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - по 1/4 частки кожному. Відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (п "в" ч.1 ст.81 ЗК України). Частиною 1 ст.92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Згідно зі ч.ч.1,2,5 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України). Відповідно до ч.1 ст.79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно з ч.ч.\~1, 3, 7 ст.55 ЗУ «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686 (далі - Інструкція №376). Згідно з п.1.3 Інструкції № 376 межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки; виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); межовий знак - спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). а знищення межових знаків - дії громадян, які призвели до втрати в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, внаслідок чого виникає потреба у проведенні додаткових геодезичних робіт з їх відновлення. Відповідно до ст.198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи у користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Згідно із п. 2.1 Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до п.2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. За 3.12 Інструкції №376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Відповідно до ст.55 ЗУ «Про землеустрій» межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. Крім того, ст.198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що його права порушено. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Такий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 619/800/18. Судом не встановлено, а позивачем не доведений той факт, що землекористувач [PERSON] здійснив неправомірні дії. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) земельних ділянок кадастровий номер 7423383200:13:001:0516 та кадастровий номер 7423383200:13:001:0508 суду на дослідження надана не була. Позивачем не оспорюється факт розробки технічної документації зазначених земельних ділянок та їх невідповідність вимогам законодавства. Клопотання про витребування відповідних доказів позивачем заявлено не було. Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.1 ст.158 ЗК України). Згідно з ч.3 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. У разі існування невирішеного спору щодо межі земельної ділянки він підлягає вирішенню відповідним органом місцевого самоврядування згідно з встановленою у ст. ст. 158-161 ЗК України процедурою. Згідно ч.5 ст.158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 8 ЦПК України). Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Згідно зі\~статтею 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Третя особа є власником земельної ділянки, межі якої були встановлені актом, затвердженим рішенням 29 сесії Ніжинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 7 скликання від 06.06.2019. Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24.06.2003 року, заява № 44277/98, п. 37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01.06.2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29). Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed