Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

25 лютого 2013 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким здійснити поділ спільного сумісного майна позивача та відповідача; передати у власність [PERSON] частку у спільному майні у вигляді кондиціонера, витяжки кухонної, двох диванів, шафи; телевізора «Хітачі»; котлу опалення; мікрохвильової пічки; холодильника; пральної машини - автомат, набору кришталя; передати у власність [PERSON] частку у спільному майні у вигляді дивану, котла опалення; котела водогрійного; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію недоотриманої частки у спільному майні в розмірі 6 550 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 30.04.1986 року по 27.07.2012 року. Відповідно до ухвали Малиновського районного суду м.Одеси від 06.02.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали мирову угоду щодо поділу частки спільного сумісного майна у вигляді квартир [ADDRESS] та [ADDRESS]. Під час шлюбу з відповідачем було нажито наступне спільне майно на загальну суму 19 100 грн.В квартирі [ADDRESS], яка передана у власність відповідача, знаходиться наступне спільне майно: кондиціонер - 3500 грн.;витяжка кухонна - 1800 грн.;два дивана - 1000 грн. та 600 грн. відповідно;шафа - 200 грн.;телевізор "Хітачі" - 1000 грн.;котел опалення - 3500 грн.;мікрохвильова піч - 500 грн.;холодильник - 2000 грн.;пральна машина - автомат - 1500 грн.;набір кришталя - 500 грн.Усього майна на суму 16 100 грн. В квартирі [ADDRESS], яка передана у власність позивачу, знаходиться наступне спільне майно: диван - 1000 грн.; котел опалення - 1000 грн.; котел водогрійний - 1000 грн.Усього майна на суму 3000 грн. Щодо поділу зазначеного спільного майна (меблі та побутової техніки) сторони згоди не дійшли, що змушує позивача звернутись із зазначеним позовом до суду. Позивач зазначила, що вартість спільного майна, що є предметом спору складає 19 100 грн., а вартість частки сторін у спорі є ? від вартості спільного майна, що складає 9 550 грн. Таким чином, вартість недоотриманої позивачем частки у спільному майні складає 6 550 грн., яку просила стягнути з відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Мотиви та додаткові доводи сторін, учасників процесу зафіксовано технічними засобами фіксації процесу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та показання свідків, суд вважає, що рішення у справі необхідно ухвалити із відмовою у задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених доказів та пояснень осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 30.04.1986 року по 27.07.2012 року, що вбачається із рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року у цивільній справі №1519/3646/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (Суддя Гуревський В.К.). У вересні 2012 року позивач звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просила поділити нажите у період шлюбу майно. Судом було встановлено, що у період шлюбу сторонами було придбане майно, а саме:квартири [ADDRESS] та [ADDRESS]. 06.02.2013 року з метою урегулювання спору на основі взаємних поступок, сторонами було подано спільну заяву про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (Суддя Сегеда О.М.) від 06.02.2013 року по цивільній справі №1519/17252/2012 визнано мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до якої був визначений наступний порядок поділу майна, яке є спільною власністю подружжя: у власність [PERSON] передано та визнано за нею право власності на квартиру [ADDRESS], та за [PERSON] визнано право власності та передано квартиру [ADDRESS]. П. З вказаної мирової угоди чітко встановлено, що у зв'язку з тим, що спір між сторонами врегульовано даною мировою угодою, інших претензій сторони по справі один до одного не мають. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України, мирова угода є договором, який укладається для врегулювання спору шляхом взаємних поступок. Отже, укладаючи мирову угоду по зазначеній вище цивільній справі, сторонами по справі було визнано та затверджено судом, що у період шлюбу сторонами було придбане наступне майно, а саме: квартири [ADDRESS] та [ADDRESS]. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суд закриває провадження по справі з підстав, передбачених ст.ст. 201, 202, 205, 207 ЦПК та перелік яких є вичерпним. Про наслідки закриття провадження по справі суд роз'яснює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Відповідно до ч. З ст. 206 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав не допускається. При затвердженні судом зазначеної мирової угоди сторонам по справі, було роз'яснено норми вказаної статті, про що зазначено в ухвалі. Зазначена ухвала набрала чинності 12.02.2013 року, та сторонами не оскаржувалась. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст. 13 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя суд виходить з того, що стороною позивача не надано жодного доказу, як про належність їй спірного майна, так і про інші обставини, на які вона посилалась у позовній заяві. Також, судом враховано письмові заперечення відповідача, та досліджені судом докази повністю спростовують доводи позивача. Крім того, суд, не може прийняти в якості належних та допустимих доказів, надані позивачем копії квитанцій, товарних чеків на майно копії інструкцій та гарантійних талонів, оскільки вони не встановлюють факту, ким, і за які кошти придбане зазначене майно. Також суд критично ставиться до показань допитаних у судовому засіданні свідків, у зв'язку з тим, що їм невідомо, за які кошти придбавалась спірна побутова техніка та меблі. Їх показання стосовно того, що вони були у квартирах, що належать позивачу та відповідачу і у період шлюбу, і після розірвання шлюбу не підтверджують жодного факту, на які посилається позивач. Витребувані за клопотаннями представника відповідача відмовні матеріали також не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів, оскільки вони не обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і не підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно норми ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Норма ч.1, ч.2 ст. 364 ЦК України прописує, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляданні справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Не підлягає розділу майно, придбане під час шлюбу, але за рахунок коштів чоловіка, що належать йому особисто. Слід зазначити, що позовні вимоги не обґрунтовані жодними належними та допустимими доказами, які б підтверджували, що спірне майно є сумісно нажитим. Отже, відповідно до приписів ст. 11 ЦПК України, однією з форм прояву принципу диспозитивності є гарантована законом можливість сторін при досягненні домовленості припинити спір шляхом укладення мирової угоди. Здійснення права на укладення мирової угоди є ефективним способом врегулювання спору та ліквідації правового конфлікту між сторонами матеріального правовідношення. В даному випадку укладення мирової угоди тягне за собою закриття провадження у справі, що виключає повторне звернення до суду по спору між тими ж особами, про той самий предмет і з тих самих підстав, в силу чого, з огляду на підстави позову, та те, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (Суддя Сегеда О.М.) від 06.02.2013 року по цивільній справі №1519/17252/2012 визнано мирову угоду, якою визнано, яке саме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а також встановлено, що інших претензій сторони по справі один до одного більше не мають, обраний позивачем спосіб захисту та предмет даного позову, суд вважає, що в позові слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed