Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], 3-тя особа: [PERSON] про визнання майна спільною частковою власністю та визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовували наступним, що у відповідача по справі у власності перебуває земельна ділянка по [ADDRESS]. Так як відповідач одружений на рідній сестрі позивача, між позивачем та ним була укладена угода про будівництво на вищевказаній земельні ділянці житлового будинку за рахунок спільних коштів та спільної праці двох родин, а саме сім'ї відповідача та родини позивача. В 2007 році будівництво вищевказаного будинку було завершено. В той же час, так як власником земельної ділянки являвся відповідач по справі, свідоцтво про право власності на житловий будинок 4 лютого 2008 року було виготовлене на його ім'я, на підставі рішення виконкому Петропавлівсько- Борщагівської сільської ради за №664 від 26.10.2007. Проте, зважаючи на їх домовленість, відповідач зобов'язувався відчужити позивачу [PERSON] половину спільно побудованого будинку. Однак, до цього часу зазначене зобов'язання відповідачем не виконано, хоча з моменту набуття відповідачем права власності на домоволодіння по [ADDRESS] минуло більше 8 років. При неодноразовому зверненні позивача до відповідача з питанням відчужити 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS], відповідач кожного разу, про оформлення договору дарування найближчим часом, аргументуючи свою поведінку зайнятістю. Отже, позивач вважає, що так як спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], збудований сторонами за спільні кошти в рівних частках, за рахунок спільної праці, для спільного проживання, а тому він є об'єктом спільної часткової власності. Враховуючи вищевикладене просили визнати спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір та витрати на правову допомогу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити повністю. Відповідач позов визнав та просив задовольнити. Третя Особа: [PERSON] позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.02.2008 року, відповідач [PERSON] є власником домоволодіння, за адресою: [ADDRESS]. Своє право власності на нерухоме майно відповідач [PERSON] оформив у встановленому законом порядку, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до витягу №17640794 від 06.02.2008 року. Як на підставу позовних вимог позивач посилаються на застосування в даному випадку статті 367 ЦК України. Також позивач стверджує, що у відповідача [PERSON] по справі у власності перебуває земельна ділянка по [ADDRESS]. Так як відповідач одружений на рідній сестрі позивача, між позивачем та ним була укладена угода про будівництво на вищевказаній земельні ділянці житлового будинку за рахунок спільних коштів та спільної праці двох родин, а саме сім'ї відповідача та родини позивача. Сторони стверджують, що в 2007 році будівництво вищевказаного будинку було завершено. В той же час, так як власником земельної ділянки являвся відповідач по справі, свідоцтво про право власності на житловий будинок 4 лютого 2008 року було виготовлене на його ім'я, на підставі рішення виконкому Петропавлівсько- Борщагівської сільської ради за №664 від 26.10.2007. Проте, зважаючи на їх домовленість, відповідач [PERSON] зобов'язувався відчужити позивачу [PERSON] половину спільно побудованого будинку. Також позивач стверджував, що при неодноразовому зверненні позивача до відповідача з питанням відчужити 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS], відповідач кожного разу, про оформлення договору дарування найближчим часом, аргументуючи свою поведінку зайнятістю. Однак, в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував, щодо визнання спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та не заперечував проти визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS], тобто між сторонами спір про право відсутній та права позивача не порушені, а законодавством передбачено позасудовий порядок відмови від права власності Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Однак сторонами суду не надано доказів, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], збудований сторонами за спільні кошти в рівних частках, за рахунок спільної праці, для спільного проживання, а тому у суду відсутні підстави, вважати його об'єктом спільної часткової власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України співвласник має право на надання йому в окреме володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст..364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. За змістом ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності. Суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки майно може бути поділено лише між співвласниками, а доказів перебування земельної ділянки та домоволодіння у власності кожного із сторін суду не надано. Як вбачається з вищевикладеного, позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. А тому в позові останнього слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Судом встановлено, що у даному випадку між сторонами відсутній спір про право, оскільки відповідач відмовляється від належного йому права власності на спірну частку нерухомого майна у добровільному порядку. Рішення повинно відповідати вимогам ст. ст. 263, 265 Цивільно-процесуального кодексу України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п. 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Оскільки між сторонами спір про право відсутній та права позивача не порушені, а законодавством передбачено позасудовий порядок відмови від права власності і його не дотримано, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі ст.ст.328,358. 364, 367 ЦК України,

Outcome: dismissed