Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

07 грудня 2015 року [PERSON] пред'явив у суд позов до Смілянської міської ради про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову посилався на те, що з 21 листопада 2014 року працював на посаді директора Комунального підприємства «ВодГео». На підставі розпорядження міського голови від 12 листопада 2015 року № 216к він був звільнений з цієї дати. Вважає звільнення незаконним з тих підстав, що міський голова м. Сміла на порушення вимог ст. 149 КЗпП України не витребував від нього пояснення до застосування дисциплінарного стягнення; при звільненні керувався недійсним контрактом, який втратив чинність з 22 жовтня 2015 року; провів сумнівну, прискорену та незаконну процедуру звільнення під час тимчасової непрацездатності позивача (ас. 1). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2016 року відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України замінено відповідача Смілянська міська рада Черкаської області належним відповідачем - міський голова м. Сміла [PERSON] (ас. 62). У лютому 2016 року [PERSON] доповнив і уточнив позовні вимоги, просив поновити його з 13 листопада 2015 року на посаді директора Комунального підприємства «ВодГео»; скасувати розпорядження голови м. Сміла від 12.11.2015 року № 215 «Про припинення дії контракту та звільнення з посади директора комунального підприємства «ВодГео» [PERSON].». Крім того, просив зобов'язати міського голову м. Сміла видати розпорядження про поновлення позивача на посаді директора комунального підприємства «ВодГео»; стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2015 року до дня поновлення на посаді та на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, 10000 грн. (ас. 70-71). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2016 року відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України залучено до участі у справі як співвідповідача комунальне підприємство «ВодГео» (ас. 105). У зв'язку з цим 26 травня 2016 року [PERSON] уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який просив стягнути з комунального підприємства «ВодГео» (ас. 106). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2016 року позов задоволено частково. Суд вирішив скасувати розпорядження міського голови м. Сміла від 12.11.2015 року № 215 «Про припинення дії контракту та звільнення з посади директора комунального підприємства «ВодГео» [PERSON].». Поновити [PERSON] на посаді директора комунального підприємства «ВодГео» м. Сміла Черкаської області. Стягнути з комунального підприємства «ВодГео» м. Сміла Черкаської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 листопада 2015 року по 03 червня 2016 року включно у сумі 51713 грн. 56 коп., на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. У решті позовних вимог відмовити. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Додатковим рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2016 року стягнуто з комунального підприємства «ВодГео» м. Сміла Черкаської області у дохід держави судовий збір 517 грн. 14 коп. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції міський голова м. Сміла подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначив, що при ухваленні рішення суд не врахував, що позивач працював на посаді директора комунального підприємства «ВодГео» на підставі укладеного 21 листопада 2014 року контракту, який є особливою формою трудового договору і яким передбачені певні підстави припинення його дії, у тому числі умови дострокового розірвання до закінчення терміну його дії, зокрема у разі неподання на затвердження «Власнику» річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства; несвоєчасного подання квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності. Саме невиконання позивачем цих обов'язків слугувало підставою для дострокового розірвання дії контракту і звільнення [PERSON] Крім того, не погоджується з висновком суду про порушення строків застосування дисциплінарного стягнення, встановлених статтею 148 КЗпП України, оскільки позивача звільнено з додержанням шестимісячного строку з дня вчинення проступку. Також, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, суд дійшов помилкового висновку про невиконання відповідачем обов'язку щодо попередження працівника про дострокове розірвання трудового договору у розумний строк, згідно з Конвенцією МОП № 158. У судовому засіданні позивач [PERSON] просив відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду без змін. Інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку; подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що розпорядженням міського голови м. Сміла від 21 листопада 2014 року № 188к [PERSON] був призначений на посаду директора комунального підприємства «ВодГео», з ним укладений контракт на термін по 20 листопада 2015 року (ас. 35, 36-37). Підстави припинення, а також розірвання контракту до закінчення терміну його дії та звільнення директора обумовлені у пунктах 5.2, 5.3. Угодою № 1 від 09 жовтня 2015 року внесені зміни до умов контракту в частині оплати праці та строку його дії. Так, сторони дійшли згоди, що контракт діє з 21 листопада 2014 року по 22 жовтня 2018 року (ас. 42, 42зворот). Установивши, що контракт було розірвано, а [PERSON] звільнено з посади з 13 листопада 2015 року розпорядженням міського голови від 12 листопада 2015 року № 216-к у зв'язку з невиконанням підпунктів «г», «з» пункту 5.3 розділу 5 Контракту, а саме: за неподання на затвердження «Власнику» річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства; несвоєчасного подання квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності, суд дійшов висновку про недодержання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача. При цьому суд вважав, що звільняючи [PERSON] з зазначених вище підстав, відповідач не конкретизував у розпорядженні допущені ним порушення та не виконав вимоги п. 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (зі змінами та доповненнями), і статті 11 Конвенції МОП № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 3933-ХП від 04 лютого 1994 року, згідно з якими працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв'язку з якою було недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження. Крім того, суд зробив висновок про порушення відповідачем приписів статей 148, 149 КЗпП України, а саме: звільнення позивача після спливу місячного строку застосування дисциплінарного стягнення і відсутність доказів про намагання отримати від нього письмові пояснення. Дійшовши висновку про незаконність звільнення [PERSON], суд на підставі ст. 235 КЗпП стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та на підставі ст. 237-1 КЗпП України компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. За пунктом 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Таким чином, під час укладення контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту. Задовольняючи частково позов [PERSON], суд наведених норм закону не врахував, не дав належної оцінки умовам укладеного з позивачем контракту, яким передбачені особливі умови його відповідальності та припинення дії контракту, та не звернув уваги на те, що підставою для припинення контракту є лише встановлення факту невиконання обов'язків з подання на затвердження «Власнику» річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства; своєчасного подання квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] підтвердив факт отримання листів з вимогою подання звітності і фінансового плану підприємства (ас. 45-47), які не були ним виконані. Доказів, що звітність і фінансовий план підприємства не були подані з поважних причин, позивач на порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав. Ураховуючи, що факт невиконання [PERSON] обов'язків з подання на затвердження «Власнику» річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства; своєчасного подання квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності встановлений, не можна визнати обґрунтованим висновок суду про незаконність звільнення. Крім того, мотивуючи висновок про задоволення вимог про поновлення на посаді, суд послався на порушення відповідачем вимог статті 11 Конвенції МОП № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 3933-ХП від 04 лютого 1994 року, згідно з якою працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв'язку з якою було недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження. Проте суд не врахував, що за метою цієї Конвенції терміни "звільнення" та "припинення трудових відносин" означають припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця (стаття 3). Предметом та підставою даного спору є припинення трудового договору з підстав, передбачених контрактом. Тобто не з ініціативи роботодавця. Згідно з пунктом 22 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (зі змінами та доповненнями), у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні. Отже, вказаний пункт Положення застосовується при достроковому розірванні контракту у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених у контракті; якщо підстави звільнення за ці порушення не обумовлені у розділі 5 контракту. Підстави припинення контракту, у тому числі до закінчення терміну його дії, визначені у розділі 5 контракту. Зокрема, підпунктами «г», «з» пункту 5.3 передбачені самостійні підстави за неподання на затвердження «Власнику» річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства; несвоєчасного подання квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності. Установлено, що права та обов'язки сторін контракту, укладеного 21 листопада 2014 року, передбачені розділом 2, який не містить тих обов'язків, за невиконання яких звільнено позивача. Таким чином, суд неправильно застосував до спірних правовідносин Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників і Конвенцію Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», у зв'язку з чим зробив помилковий висновок про обов'язковість попередження позивача за два тижні до звільнення і недодержання цих вимог закону відповідачем. Висновок суду про порушення вимог ст. 148 КЗпП України також не ґрунтується на законі. Зробивши помилковий висновок про незаконність звільнення, суд безпідставно задовольнив вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, які є похідними. Ураховуючи, що суд попередньої інстанції при вирішенні даної справи неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, унаслідок чого неправильно вирішив даний спір, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення в частині задоволення позовних вимог і ухвалює нове рішення про відмову в їх задоволенні. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Outcome: partial