Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

13 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що [PERSON] проживає з 06.07.1975 по теперішній час у будинку [ADDRESS]. Будинок на праві приватної власності належить Позивачу відповідно до Свідоцтва про право власності від 11.03.2013 № 1094312, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Право власності Позивача зареєстровано у Комунальному підприємстві Дніпропетровське Міжміське Бюро Технічної Інвентаризації від 03.12.1999. Позивач вирішив здійснити відчуження Будинку на користь третьої особи, але на даний час зареєстрованою є [PERSON] (далі - Відповідач) - онука Позивача, яка не має бажання добровільно знятися з реєстрації, Позивач з останньою не спілкується та не бачив з грудня 2009 року, випадково дізнався, що вона, начеб то, проживає у кімнаті [ADDRESS]. Відповідач значиться зареєстрованим у Будинку, відповідно до інформації домової книги, з 05.03.1992. Факт наявної реєстрації Відповідача у Будинку, який є власністю Позивача суттєво перешкоджає останньому у здійсненні його права на користування і розпорядження власністю. Відповідач у Будинку без поважних причин не проживає, більше ніж 6 місяців, тобто, з грудня 2009 року жодного разу не приїздила і не навідувалась до Будинку. Відповідно до довідки від 08.02.2014 зазначено, що Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але з грудня 2009 року не проживає. Крім того, Позивач з грудня 2009 року вимушений сплачувати за останню комунальні платежі, вказане вище безперечно, порушує право останнього вільно розпоряджатися та володіти своєю приватною власністю. Будь яких домовленостей щодо порядку та терміну проживання, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України між Позивачем та Відповідачем не має. Просив: Визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], стягнути з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 243,60 грн. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. У судове засідання відповідачка не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій визнала заявлені позовні вимоги повністю та не заперечувала проти ухвалення судом рішення за її відсутності (а. с. 30). У судове засідання представник третьої особи не з'явився, надав лист в якому просить провести розгляд справи за його відсутності та винести рішенні у відповідності до діючого законодавства (а. с. 27). Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, позивачеві [PERSON] належить будинок [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 11.03.2013 № 1094312, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, зареєстроване у КП «ДМБТІ» від 03.12.1999. Позивач вирішив здійснити відчуження Будинку на користь третьої особи, але на даний час зареєстрованою є [PERSON] (далі - Відповідач) - онука Позивача, яка не має бажання добровільно знятися з реєстрації, Позивач з останньою не спілкується та не бачив з грудня 2009 року, випадково дізнався, що вона, начеб то, проживає у кімнаті [ADDRESS]. [PERSON] (онука позивача) значиться зареєстрованою у [ADDRESS] відповідно до інформації домової книги, з 05.03.1992. Позивач стверджує, що відповідачка не проживає за вказаною адресою понад шість місяців з грудня 2009 року, на підтвердження чого надав до суду Довідку завірену квартальним комітетом (а. с. 11). Вказана Довідка містить інформацію, що з грудня 2009 року відповідачка фактично не проживає за вказаною адресою та не містить відомостей щодо відсутності речей відповідачки у буд. [ADDRESS]. Довідка підписана сусідами та зокрема свідком у справі [PERSON], який у судовому засіданні не зміг розповісти зміст Довідки та зазначив, що він не читав, що підписував. Суд критично ставиться до свідчень у судовому засіданні свідка [PERSON], оскільки остання ані спростувала ані підтвердила обставини викладені у позовній заяві. Позивач має намір розпорядитись своїм майном (домоволодінням [ADDRESS]) на власний розсуд, тому звернувся до суду з вимогою зняти відповідачку з реєстраційного обліку, оскільки остання не бажає добровільно вчинити такі дії. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Житловим Кодексом України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 - річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). У разі подачі заяви законним представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу законного представника; документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, крім випадків, коли законними представниками є батьки (усиновлювачі). Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У відповідності до Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72,116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-57ЦС-11, яка відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для застосування судами. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦК України, положення якої були роз'яснені позивачці, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. З урахуванням встановлених обставин справи та приведених норм закону, а також зважаючи на те, що нормами чинного законодавства визначений чіткий перелік підстав для усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, та зняття осіб з реєстрації за місцем проживання, а також враховуючи, що позивачем не заявлено позовну вимогу щодо усунення перешкод у користуванні власністю відповідним шляхом передбаченим діючим законодавством, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім того, суд вважає що підставою відмови у задоволенні позову також слід рахувати відсутність у справі спору про право, оскільки відповідачка визнає позовні вимоги, до суду не надано доказів її відмови у досудовому порядку знятись з реєстраційного обліку за адресою позивача у позасудовому порядку. Відповідно ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 114 грн. 71 коп. (а. с. 1) віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed