Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з обох її рахунків, на які вона отримувала соціальну допомогу по безробіттю, а в разі списання цих коштів з її рахунків, повернути перераховані центром зайнятості кошти в повному обсязі за рахунок Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на неправомірність накладення арешту на банківські рахунки через отримання нею допомоги по безробіттю. 03.03.2021 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу було передано на розгляд Обухівського районного суду Київської області. 29.03.2021 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області було залишено позовну заяву без руху, надано час для усунення недоліків. 27.04.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкритому провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. 14.06.2021 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяв, клопотань суду не подав, у відзиві на позов заперечив проти позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. На примусовому виконанні в Обухівському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі- Відділ ДВС) перебуває виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі № 2-2128/10, виданий 08.09.2010. про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ "Ерсте Банк" суми боргу. 28 січня 2021 року головним державним виконавцем Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зеленевичем О.В. в межах виконавчого провадження ВП № 48841541 з приводу примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості в розмірі 1 161 663,50 грн. було винесено постанову про арешт коштів боржника, яким накладено арешт на грошові кошти, ща містяться на 15-ти банківських рахунках, відкритих в різних установах банку на ім`я [PERSON] , що підтверджується копіями постанови, листа ДВС, а також визнається сторонами. Позивачка [PERSON] є боржником у вказаному кримінальному провадженні, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені, іншими матерілами справи. Позивачка з 23.03.2020 року по 31.01.2021 року отримувала допомогу по безробіттю, що підтверджується довідкою центру зайнятості. На ім`я позивачки в АТ «КБ «пиватбанк» відкрито два банківські рахунки, на які зараховано соціальні виплати, однак, на вказані рахунки (картку) може бути зарахована будь-яка виплата (переказ), що підтверджується довідками банку. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», у незавершеному виконавчому провадженні арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Суд вважає, що доводи позову про те, що державний виконавець неправомірно наклав арешт на кошти, які надходять на поточний (картковий) рахунок від Державної служби зайнятості не знайшли об`єктивного підтвердження під час судового розгляду. Так, звернення стягнення на заробітну плату боржника та інші доходи, у тому числі, допомогу по безробіттю, здійснюється шляхом винесення постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, однак наявність такої постанови судом не встановлена, а відповідних обставин у позові не зазначено. Наявна у матеріалах справи постанова державного виконавця свідчить про накладаення арешту на кошти боржника, відкриті на різних рахунках у різних установах банку без визначення цілього призначення коштів, які надходять на відповідні рахунки. У позові позивачка не конкретизувала з яких саме «обох» рахунків вона просить зняти арешт, він участі в судовому розгляді вона ухилилась, тому у достатній мірі ідентифікувати предмет спору суду не вдалося. Додані позивачкою письмові докази вказують на те, що два відкриті на ім`я позивачки банківські рахунки можуть використовуватись не лие для отримання соціальних виплат, умови відкриття цих рахунків передбачають можливість зарахування будь-яких виплат чи переказів без обмеження виду їх цільового призначення, що не підтверджує доводи позову. Суд не вбачає порушень чинного законодавства у діях державного виконавця при винесенні постанови про арешт коштів боржника, оскільки державним виконавцем Зеленевичем О.В. не було звернуто стягнення саме на допомогу по безробіттю боржника. Для об`єктивного вирішення даного спору необхідно з`ясувати правову природу арешту коштів. Враховуючи фактичні обставини справи та сукупність дій державного виконавця під час примусового виконання рішення, суд погоджується із запереченням відповідача, про те, що позивачкою не доведено порушення вимог чинного законодавства саме державним виконавцем, оскільки : 1) винесення державним виконавцем постанови про арешт коштів боржника не призводить до автоматичного безумовного арешту коштів, які обліковуються (містяться) на відповідному рахунку боржника. 2) державний виконавець, як посадова особа Відділу ДВС, не наділений повноваженнями щодо виконання постанови про арешт коштів боржника, а направляє таку постанову для виконання до відповідної банківської (фінансової) установи, де відкрито рахунок та здійснюється обслуговування такого рахунку. 3) рішення про арешт (блокування, обмеження користування) коштами приймає банківська (фінансова) установа, яка здійснює обслуговування такого рахунку на підставі постанови державного виконавця. Виключно до повноважень посадових осіб банківської установи належить вирішення питання про виконання чи відмови у виконанні постанови державного виконавця. Ч.3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений чіткий та зрозумілий алгоритм дій для співробітників банку при отриманні та обробці постанови про арешт коштів: «Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.» З наведених норм права вбачається, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження коштів на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами факт порушення прав чи законних інтересів позивача саме визначеним позовом відповідачем, зокрема те, що саме державний виконавець, всупереч вимогам чинного законодавства, прийняв рішення щодо фактичного арешту коштів боржника, які обліковуються на відповідному рахунку. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про визнання незаконною чи скасування постанови №48441541 від 28.01.2021 року, що вказує на необґрунтованість вимог про зняття арешту з коштів, оскільки згадана постанова є законною та чинною. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій по справі 756/1927/15-ц, провадження №61-14725ск20, дійшов висновку, що на банк покладено обов`язок щодо визначення статусу на якому обліковуються (розміщуються) відповідні кошти. У випадку, якщо рахунок має спеціальний чи обмеженим режимом використання, то постанова виконавця з відповідним обґрунтуванням повертається без виконання. Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №756/1927/16-ц, провадження №61-10611св20. Відомостей про повернення банком вказаної вище постанови державного виконавця матеріали справи не містять. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене суд вважає вимоги позову необґрунтованими, оскільки під час судового розгляду не встановлено порушення прав та законних інтересів позивачки як власника майна, які б були допущені саме визначеним позовом відповідачем та які б підлягали судовому захисту. Так, з матеріалів справи вбачається, що посадовими особами відповідача здійснювались виконавчі дії у межах виконавчого провадження про виконання рішення суду про стягнення коштів на користь інших осіб, які не є учасниками цієї цивільної справи, обтяження здійснено на підставі постанови державного виконавця, чинність якої у позові під сумнів не ставиться. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту її інтересів не може вважатись ефективним з огляду на приписи чинного законодавства та судову практику Верховного Суду, однак детально спростувати правове обґрунтування позову суд не має можливості з огляду на неналежний склад учасників цього спору та неконкретизованість і суперечливість формулювань позову, ухилення позивачки від участі в судовому розгляді. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивачка всупереч вимогам ст.ст.12,13,81 ЦПК України не довела позовні вимоги належними і допустимими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає, а відтак позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав недоведеності та неналежності кола осіб, що повинні приймати участь в розгляді справи.

Outcome: dismissed