Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень, ( а.с. 37-38) просить визнати недійсним договору дарування 54/100 частки житлового будинку [ADDRESS], укладений 11 червня 1996 року, з тих підстав, що вона помилилася щодо природи правочину. Вважала, що укладала договір довічного утримання, а не договір дарування, оскільки її дочка [PERSON] запропонувала забезпечувати її доглядом та харчуванням, утриманням її будинку та земельної ділянки в належному стані. Спочатку дочка її доглядала, однак через деякий час перестала це робити, а доглядати її стала старша дочка. Договору дарування вона не читала, оскільки довіряла дочці. Вона з молодих років втратила слух. Про те, що вона уклала не договір довічного утримання, а договір дарування дізналася в жовтні 2013 року, коли люди прийшли купувати частину будинку. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона не хоче щоб частину будинку продавали до того моменту поки вона жива. Вона просить визнати недійсним договір дарування, оскільки все це брехня. Вона не дарувала будинку. Вона цього не хоче. Вона не хоче, щоб будинок був проданий. Представник позивачки [PERSON], дочка позивачки позов підтримала, пояснила, що коли укладався той договір, вона була відсутня в місті. Відповідачка зі своїм чоловіком підійшли до матері, щоб та подарувала будинок, а вони пообіцяли, що будуть її доглядати. Коло матері сестра прожила лише кілька років. Восени цього року матері стало відомо, що сестра свою половину будинку хоче продати. У нею з сестрою виник спір щодо догляду за матір'ю. Сестра не доглядає матір. Представники позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, пояснив, що оскільки позивачка не чує, вона помилилася щодо природи договору. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що в дев'яностих роках було побудовано будинок на дві половини. Вона добудовувала свою частину будинку сама і там проживала. В 1996 році мама вирішила подарувати їй частину будинку. Мама свідомо це робила. У нотаріуса перечитувала договір. При укладанні договору був присутній вже нині покійний рідний брат матері. При укладанні договору нотаріус запитував матір, де вона буде проживати, на що мама сказала, що буде проживати в своїй половині будинку. До 2001 року вона ( відповідачка) проживала в своїй частині будинку. Потім вона переїхала в село проживати до чоловіка. В будинку залишилася проживати її дочка. Дочка там проживала до 2006 року. Однак дочка там не змогла жити, бо між її сестрою [PERSON] і нею виникли сварки за літню кухню. В будинку проживають квартиранти. Вона проживає в селі та є інвалідом другої групи. Їй важко ходити. Взимку вона не може навіть вийти з будинку. Про те, що мама подарувала їй частину будинку знали всі сусіди та родичі. Вона не відмовляється від догляду за матір'ю та доглядає в межах своїх можливостей. Зараз її сестра не допускає до матері. Фактично між нею та сестрою постійно виникають конфлікти. І цим позовом її сестра [PERSON] хоче позбавити її власності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судами встановлено, що 11 червня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передала в дар, а [PERSON] отримала в дар 54/100 житлового будинку по [ADDRESS] Договір посвідчений державним нотаріусом Бердичівської держаної нотаріальної контори Оленюком Д.Я. та зареєстрований в реєстрі № 4-2155 ( а.с. 3). Відповідно до ст. 243 ЦК України 1963 року, чинного на момент укладання договору за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Таким чином, договір, що встановлює обов'язок обнародуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За положеннями ст. 56 ЦК України 1963року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 6 листопада 2009р. №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитані в судовому засіданні свідки позивачки дали наступні покази. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є головою правління Бердичівської територіальної організації глухих. [PERSON] перебуває на обліку в товаристві, як інвалід по слуху. [PERSON] раніше приходила сама до них в організацію, в читальному залі читала пресу. Десь два роки тому, зі слів позивачки дізналася, що вона уклала договір, згідно якого її менша дочка повинна за нею доглядати. Зроблений договір по догляду з однією дочкою, а доглядає інша. З відповідачкою вона не бачилась і не спілкувалась. На протязі того періоду як вона працює, з 2008 року, вона спілкувалась з позивачкою і її дочкою [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює сурдоперекладачем в товаристві глухих. [PERSON] десь в 2010 році розповідача, що її менша дочка не утримує та хоче договір ліквідувати договір. Раніше її доглядала менша дочка. Свідок [PERSON], голова товариства глухих з 1975 року, пояснила, що їй відомо, що в 1995 чи 1996 роках [PERSON] переписала частину будинку на свою дочку [PERSON]. Старша дочка [PERSON] не була присутня при укладанні договору. З 1996 року до товариства [PERSON] супроводжувала її дочка [PERSON]. [PERSON] казала, що її повинна буде утримувати дочка [PERSON]. Вважає, що при укладанні того договору мав би бути присутній представник товариства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] знає близько 20 років. Про договір дарування йому нічого не відомо. Свідок [PERSON], сусід позивачки пояснив, що він товаришував з сином [PERSON]. Йому відомо, те що [PERSON] доглядає свою матір [PERSON]. Про договір дарування йому нічого не відомо. Раніше, разом з [PERSON] проживали діти [PERSON]. Будинок на дві половини, в одній проживає [PERSON] з матір'ю, в іншій [PERSON]. Свідок [PERSON], сусідка позивачки пояснила, що вони з чоловіком більше товаришували з сином [PERSON]. Про договір дарування вона нічого не знає. З [PERSON] розмовляли, але про те, що мала її доглядати [PERSON], [PERSON] ніколи не говорила. Свідок [PERSON] пояснив, що товаришує з [PERSON], часто допомагав їй по господарству, робив ремонт. [PERSON] бачив кілька разів. Був свідком того, як [PERSON] показувала [PERSON] оголошення про продаж будинку. [PERSON] закричала, почала плакати. Вона спочатку подумала, що [PERSON] продає будинок, але та їй пояснила, що це не вона, а [PERSON] продає будинок, на що баба почала казати, що будинок її і вона не хоче його продавати. В ході розмов за столом [PERSON] була незадоволена тим, що поділивши будинок між дітьми, почалися сварки. Казала, що вона постійно з [PERSON], а [PERSON] не приїздить, не допомагає. Коли [PERSON] жила на квартирі біля матері проживали діти [PERSON] [PERSON] та [PERSON]. Хто жив в другій частині будинку він не знає. Свідки відповідача дали наступні покази. Свідок [PERSON], сусідка позивачки показала, що в 90-х роках [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] половину будинку. Про це їй відомо зі слів позивачки. [PERSON] проживала у своїй половині будинку десь до 2000 року. Свідок [PERSON] пояснила, що вона сусідка позивачки. [PERSON] брала кредит і будувала будинок на дві половини в 1990-х роках. Одну половину будинку позивачка подарувала [PERSON]. Про це їй відомо зі слів позивачки. Ще [PERSON] казала, що зараз хоче увесь будинок віддати старшій дочці [PERSON], оскільки у [PERSON] є будинок в селі. Свідок [PERSON] показала, що вона сусідка позивачки. Їй відомо, що у [PERSON] та [PERSON] постійно виникають конфлікти через те, що [PERSON] побудувала сарай. [PERSON] ще 17 років тому знала, що був укладений договір дарування. Про це їй відомо з розмов сусідів. Свідок [PERSON], нотаріус, який посвідчував договір пояснив, що угоду, людей він не пам'ятає, але ствердив, що якщо він посвідчив договір дарування, то наміри сторін були направлені на дарування. Їхня воля була перенесена на паперовий носій інформації. Якщо він посвідчив договір дарування, сторони хотіли саме укладання договору дарування. Оскільки позивачка глуха, він з позивачкою міг спілкуватись письмово, якщо вона письменна і може прочитати текст. Вона мала прочитати договір. Свідок [PERSON], дружина покійного рідного брата позивачки пояснила, що починаючи будівництво будинку, всі знали, що він будується на дві половини. І що в результаті одна половина буде дочці позивачки [PERSON], друга [PERSON]. На той час коли почав будуватися будинок [PERSON] вже побудувала одну кімнату. [PERSON] попросила її чоловіка піти з нею до нотаріуса та переоформити одну частину будинку на [PERSON], щоб вона була повноправним господарем її частини будинку. Це потрібно було і для того, щоб [PERSON] могла відкривати особові рахунки на сплату комунальних послуг вже на себе. Вони уклали договір дарування не примусово. Все життя дочки позивачки [PERSON] та [PERSON] ворогували. Вона не пам'ятає, щоб [PERSON] казала, що [PERSON] персонально мала її доглядати, якщо вона подарує їй будинок. Разом з тим, [PERSON] не відмовлялась і не відмовляється доглядати матір. Свідок [PERSON], подруга відповідачки, пояснила, що разом з відповідачкою лежала в лікарні. В травні червні та липні 2013 року вона приїжджала до [PERSON] додому. Там спілкувалася з матір'ю [PERSON], яка в той час у неї була. Та казала, що в неї дві дочки, і вона [PERSON] подарувала одну половину будинку, а другу половину другій дочці. Мати була всім задоволена. Свідок [PERSON], сусідка позивачки, пояснила, що будинок будували всі разом на дві половини з окремими входами. А потім кожна з дочок, [PERSON] і [PERSON] закінчувала свою половину. [PERSON] добудовувала вже коридор сама. Це було в 90 роках. Позивачка казала, що оформила договір дарування. Позивачка приходила до неї і сказала, що одну частину будинку подарувала дочці [PERSON]. В іншій залишилась проживати з [PERSON], але [PERSON] переїхала до матері десь три роки тому. Свідок [PERSON], сусідка позивачки в судовому засіданні пояснила, що позивачка брала кредит на будівництво будинку на дві половини. Потім дочки окремо добудовували кожна свою половину. [PERSON] добудовувала ще коридор. Всі сусіди говорили, що мати зробила договір дарування на [PERSON]. Всі казали, що саме договір дарування було укладено. Вона ні з позивачкою, ні з [PERSON] не сварився, в неї звичайні відносини з ними. Свідок [PERSON], сусідка позивачки пояснила, що з 1983 року знає сторін. В цій сім'ї були конфлікти. Спочатку за сарай, потім за будинок. [PERSON] претендує на [PERSON] частину будинку. Всі сусіди знали, що позивачка подарувала частину будинку [PERSON]. Мови про те що [PERSON] має доглядати матір за те, що та подарує їй будинок не було. Свідок [PERSON], пояснила, що вона працювала разом з [PERSON]. Зі слів [PERSON], з якою вона спілкувалася, їй відомо, що вона подарувала своїй дочці [PERSON] частину будинку. Вона не пам'ятає коли і за яких обставин [PERSON] їй казала, що подарувала будинок [PERSON]. Свідок [PERSON], пояснила, що від [PERSON] їй відомо, що вона подарувала частину будинку своїй дочці [PERSON]. Мови про те, що [PERSON] мала її доглядати за це не було. Будинок побудований на дві половини і свою половину [PERSON] вже добудовувала сама. З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що дочки позивачки [PERSON] і [PERSON] тривалий час конфліктують. Так, з висновків Бердичівського МВ, а також показів представника позивача [PERSON] та відповідачки вбачається, що між сестрами у вересні 2013 року виник конфлікт з приводу заселення [PERSON] в свою частину будинку квартирантів - циганів ( а.с. 83-84, 87). Також має місце конфлікт з приводу поділу земельної ділянки ( а.с. 84, 88 ). З висновку за результатами перевірки фактів по заяві [PERSON] від 03 жовтня 2013 року вбачається, що [PERSON] пояснювала, що її сестра [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] Однак квартири сестрі і матері знаходяться на одній неприватизованій земельній ділянці, будинок має спільне подвір'я. Сестра, не попередивши, заселила в свою квартиру циганів, які їй заважають ( а.с. 83) Інші письмові документи не є належними доказами, оскільки не спростовують та не підтверджують факту відсутності волі позивачки на укладання договору дарування частки будинку у 1996 році своїй дочці [PERSON]. Позивачка не розуміє мови знаків, а спілкується, читаючи написаний їй текст, або ж розуміє мову „по губах". У свої 80 років, без окулярів у судовому засіданні вона прочитала з кодексу права сторони, в ході судового засідання увесь час читала текст, щоб зрозуміти про що йде мова. Таким чином твердження позивачки, що вона текст договору підписала не читаючи, та те, що позивачка через свою ваду слуху могла не розуміти, який договір вона укладала майже 18 років тому є надуманим. Це при тому, що при укладанні договору був присутній її брат. Остання обставина підтверджена показами свідка [PERSON] та ніким з учасників не оспорена. Даючи пояснення в судовому засіданні, позивачка фактично наполягала на тому, що хоче все скасувати, бо все це не правда. Вона не хоче, щоб [PERSON] продавалася свою частину будинку. Бажає, щоб будинком та розпорядилася після її смерті. При цьому позивачка не наполягала на тому, що її дочка [PERSON] має доглядати за те, що отримала в частину будинку. Крім того, якщо позивачка вважала, що уклала договір довічного утримання, то обов'язок по догляду та утриманням виникає із моменту укладення такого договору. Проте остання звернулась до суду через 17 років після дарування будинку. При тому, що в судовому засіданні було встановлено, що з 2001 року відповідачка не проживає в будинку, а відтак не надавала періодичного догляду матері. Сам лише факт того, що позивачка проти того, щоб її дочка [PERSON] продала свою частину будинку не може свідчити про те, що укладаючи 17 років тому договір дарування вона помилилася щодо природи правочину. Суд зважає на ту обставину, що будинок будувався на дві половини. І завершувала будівництво своєї частки будинку [PERSON] самостійно. Про вказану обставину показали всі свідки - сусіди позивачки. Ця обставина не оспорена позивачкою Оцінюючи покази свідків, суд зазначає таке. Покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], працівників товариства глухих, в тій частині, що [PERSON] їм близько двох років тому розповідала, що уклала договір догляду з меншою дочкою, але її доглядає старша дочка і вона хоче цей договір розірвати, суд не бере за основу. Оскільки, як встановлено у судовому засіданні, починаючи з 2001 року [PERSON] не проживала в своїй частині будинку і не надавала матері регулярної допомоги по її догляду та утриманню. Протягом всього цього часу ніяких претензій до [PERSON] щодо обов'язку її доглядати [PERSON] не заявляла. При тому, що її інтереси були представлені тим же товариством глухих, а також її старшою дочкою [PERSON], яка останні три роки проживає з [PERSON], і якій достеменно було відомо, що [PERSON] не надавала регулярної допомоги матері і не здійснювала її догляд, як мало б бути згідно договору довічного утримання. Це при тому, що між сестрами протягом останні років тривали конфлікти. Фактично підставою для подачі позову став факт заселення відповідачкою квартирантів - циганів, та те, що відповідачка вирішила продати свою частку будинку, а це створює незручності для позивачки та її дочки [PERSON], оскільки будинок має спільне подвір'я. При цьому суд також зважає, що всі інші свідки, переважно сусіди позивачки не підтвердили того, що [PERSON] мала б доглядати матір за отримання від неї частки будинку. Всі знали про те, [PERSON] подарувала частину будинку своїй дочці [PERSON]. Таким чином, зважаючи на вік позивачки, на те, що з позивачкою проживає її старша дочка [PERSON], між сестрами існує конфлікт, оцінюючи листа позивачки від 26.10.2013, який представила в суд відповідачка і з якого вбачається, що позивачка ставила підписи на чистих аркушах, суд допускає вплив дочки [PERSON] на волю престарілої матері. Оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено того, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування частини будинку недійсним. Натомість досліджені в судовому засіданні докази, зокрема покази свідків підтверджують те, що, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала, що вона дарує частину будинку своїй дочці. Відтак позов безпідставний і не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.. 214 ЦПК України при винесенні рішення, суд вирішує питання щодо скасування заходів забезпечення позову. Зважаючи, що суд відмовляє в позові, після набрання рішенням чинності, слід скасувати заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на 54/100 частки будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], належної [PERSON], згідно ухвали Бердичівського міськрайсуду від 29 жовтня 2013 року.

Outcome: dismissed