Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22 квітня 2005 року, видане Головним Управлінням житлового забезпечення КМДА. Окрім нього в даній квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] з 2006 року. З відповідачкою він перебував у шлюбі з 03 вересня 2005 року до 09 січня 2014 року, проживали у спірній квартирі з жовтня 2005 року до грудня 2009 року, а з січня 2010 року вони разом проживали за адресою [ADDRESS]. З грудня 2013 року відповідачка проживає за адресою [ADDRESS], отже відповідачка більше ніж 6 місяців не проживає в його квартирі [ADDRESS], він сплачує комунальні послуги, а відповідачка понад три роки не користується квартирою і не сплачує комунальні послуги, а тому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житлом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримв та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка та її представник [PERSON] який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 27.01. 2014 року позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. Відповідачка заперечуючи проти задоволення позову, пояснила, що позивач створює перешкоди у проживанні в спірній квартирі, змінив вхідні замки, на даний час позивач здає квартиру в оренду, вона змушена винаймати житло з неповнолітніми дітьми, оскільки іншого житла не має і станом на сьогоднішній день має дійсні наміри проживати в спірній квартирі. За порушенням свого права вона зверталася і до органів Дарницького РУ ГУ МВС України у м. Києві, згідно заяви № 6445 від 17.02. 2014 року, а також залишила заяву у ТОВ «Ковальська - Житлосервіс» від 18.11. 2013 року про не зняття її з реєстраційного обліку, крім того вона ставить весь час перед позивачем про вирішення питання житла та реєстрації неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO], які на даний час нігде не зареєстровані, а позивач згоди на реєстрацію дітей у спірну квартиру не дає, і з цього приводу розглядаються різні спори між ними у судовому порядку. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником спірної квартири [ADDRESS] і це його право не оспорюється відповідачкою в розрізі даного спору. За довідкою ТОВ «Ковальська- Житлосервіс» № 100 (форма №3) від 03.02.2010 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач та відповідачка [PERSON] з 2006 року ( а.с.9). За нормою ч.1 ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою з 03.09. 2005 року до 09.01. 2014 року. У 2006 році відповідачка [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі зі згоди позивача як член її сім'ї. З пояснень позивача встановлено, і не заперечується відповідачкою, що вони проживали у спірній квартирі з жовтня 2005 року до грудня 2009 року, а з січня 2010 року переїхали в двохкімнатну квартиру батьків позивача за адресою у [ADDRESS], а спірну квартиру за обоюдною домовленістю тимчасово передали в оренду. 09 січня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.6). З грудня 2013 року відповідачка з неповнолітніми дітьми винаймає квартиру за адресою у [ADDRESS] відповідач залишився проживати у [ADDRESS] оскільки відповідно до договору найму ( оренди) від 16.08. 2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON] спірна квартира на даний час перебуває в оренді, вказаний факт не заперечується позивачем, пояснюючи це тим, що він особисто для відповідачки з дітьми винайняв житло і сплачує кошти за його утримання. За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін Разом з тим, позивач обгрунтовує позовні вимоги положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення та члени його родини можуть бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування жилим приміщенням в разі їхньої відсутності на спірній жилій площі більше шести місяців без поважних причин. Отже, вимоги зазначених норм закону не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки дані норми регулюють питання щодо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду, до якого спірна квартира не належить. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР та з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідачки в спірній квартирі з 2010 року без поважних причин, оскільки акт працівників ТОВ « Ковальська - Житлосервіс» лише констатували відсутність відповідача в квартирі під час її обстеження, що підтверджує той факт, що спірна квартира перебуває в оренді. Крім того, у довідці № 16 від 28.01. 2014 року виданій ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» також зазначено, що відповідачка в спірній квартирі не проживає з 2010 року по теперішній час, однак за яких обставин відповідачка залишила квартиру, в довідці не зазначено. Разом з тим, у розпорядженні ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» знаходиться письмова заява відповідачки [PERSON] яка прийнята та зареєстрована за вх. № 339 від 18.11. 2013 року, що вказує на перешкоди у користуванні спірною квартирою. Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Outcome: dismissed