Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач (далі - Банк) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (Відповідач) про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 07 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №80/МК-07, відповідно до умов якого Відповідач отримав кредит у сумі 99500,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 16,00 % річних, з кінцевим терміном повернення 01.12.2017 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку нежилу будівлю [ADDRESS] . Відповідач, в порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання за договором виконав частково. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.12.2012 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежитлове приміщення, що розташовано за адресою [ADDRESS] . Посилаючись на положення ст.34 Закону України «Про іпотеку», просив передати в управління АТ КБ «ПриватБанк» нерухомість, щодо якої 06.12.2012 р. ухвалене рішення, яке змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 травня 2013 року по справі №0541/4486/2012 про звернення стягнення на предмет іпотеки: нежилу будівлю, що знаходиться: [ADDRESS] , а саме: основні будівлі (літери А-1, Б-1, Д-1), прибудови (літера А-1-1, А-2-1, уборну В-1, сараї Г-1, Е-1, ворота №1) загальною площею 266,30 кв.м., на період до його реалізації, або повного виконання умов кредитного договору № 80МК-07 від 07 грудня 2007 року. Зобов`язати [PERSON] на період до реалізації вказаного предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору № 80МК-07 від 07 грудня 2007 року повністю вивільнити від будь - яких осіб та їх майна предмет іпотеки, нежилу будівлю, а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача Лапшова Є.Ф., яка діє на підставі довіреності, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідачка [PERSON] до суду надала заяву про відкладення розгляду справи, через перебуванні її на лікуванні в іншому місці, ніяких підтверджень про це суду не надала, що свідчить про безпідставне затягування розгляду справи, тому суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за її відсутності, на підставі наявних матеріалів, доказів та письмового відзиву. Представник відповідачки [PERSON] , до суду надала заяву, згідно з якою просила розгляд справи провести у її відсутність, в позові відмовити. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.06.2017р. позов задоволено. 14.09.2017р. відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.10.2017р. скасовано заочне рішення, розгляд справи призначено до розгляду. Згідно з розпорядженням керівника апарату суду від 18.01.2018р., у зв`язку з неможливістю продовження розгляду справ суддею призначено повторний автоматизований розподіл справи. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.01.2018р. головуючим суддею у справі [PERSON] , заявлено самовідвід по справі. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи, дана справа розподілена судді Шишиліну О.Г. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.01.2018р. прийнято вказаний позов, призначено справу до судового розгляду. 21.02.2018р. представник відповідача надав до суду відзив на позов, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.04.2018р. припинено процедуру врегулювання спору за участю судді, справу передано до канцелярії суду для визначення складу суду. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.04.2018р., дана справа розподілена судді Курбановій Н.М. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.06.2018 року справу призначено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 21.01.2020 року, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що у позивача під час виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, виникли проблеми, пов`язані із неможливістю доступу до предмету іпотеки, належної підготовки документації за відсутності доступу до майна. Із-за відсутності права доступу до предмета іпотеки, наявності рішення суду про виселення, фактичної протидії щодо виконання рішення суду з боку іпотекодавця, не допуск потенційних покупців до предмету іпотеки до огляду, за кредитним договором збільшення рівня заборгованості. В даній ситуації, з метою поліпшення платіжної дисципліни, по можливості, передання в оренду до моменту реалізації, з зарахуванням орендних платежів в рахунок погашення кредиту й оплати комунальних платежів, та можливості якнайскорішої підготовки майна до реалізації, найбільш прийнятним з боку положень Закону України "Про іпотеку" є передача предмета іпотеки позивачу в управління на період до реалізації. Зазначив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки кредитний та іпотечний договори діють до повного виконання відповідачем зобов`язання, позовні вимоги просив задовольнити. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного. З рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.12.2012 р., яке було змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18.05.2013 р. в частині звернення стягнення і визначення суми заборгованості, яке набрало законної сили 18 травня 2013 року вбачається, що 07 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 80/МК-07. Виконання зобов`язань за даним договором було забезпечене іпотечним договором від 07 грудня 2007 року, згідно з яким предметом іпотеки є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №80/МК-07 від 07 грудня 2007 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та [PERSON] , яка утворилася станом на 6 червня 2012 року у розмірі 154925,84 доларів США і 179371 гривні 35 копійок, що складається із заборгованості за кредитом 94536,15 доларів США, за процентами за користування кредитом 60389,69 доларів США, пені 179371 гривень 35 копійок, звернуто стягнення на предмет іпотеки: нежилу будівлю, що знаходиться: [ADDRESS] , а саме: основні будівлі (літери А-1, Б-1, Д-1), прибудови (літера А-1-1, А-2-1, уборну В-1, сараї Г-1, Е-1, ворота №1) загальною площею 266,30 кв.м., що належить [PERSON] . Реалізації предмету іпотеки провести шляхом надання права Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» продажу вказаної нежилої будівлі з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також особою-покупцем, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В решті рішення залишено без змін. Як встановлено рішеннями судів, виконавчий лист, виданий на підставі рішення від 10.07.2009р. у розмірі 795329,99грн., знаходився в провадження Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ та постановою від 09.04.2012р. повернуто стягувачу, оскільки Банк не залишив за собою непродане майно боржника(а.с. 4-5, 42-47, том 2, а.с. 45-54). З п. 6 договору застави від 07.12.2007р., укладеного між сторонами вбачається, що в забезпечення виконавцем заставодавцем зобов`язань за кредитним договором заставодавець надав в заставу вітрину скляну для кондитерських виробів, 2006р.в., заставна вартість 451,00грн., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (том 2, а.с. 41-43 ). З договору іпотеки від 07.12.2007р., укладеного між сторонами вбачається, що питання передання іпотечного майна в управління Банку, відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про іпотеку», сторонами передбачено та врегульовано не було. Відповідно до п. п. 6, 16 вказаного договору, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку нежитлову будівля,що розташована за адресою: [ADDRESS] ,цільове призначення предмету іпотеки: крамниця. Іпотекодавець має право користуватися предметом іпотеки виключно за його цільовим призначенням(том 2, а.с. 45-46). Згідно з листом №30.1.0.0/2 від 17.02.2016 р. ПАТ КБ «Приватбанк» направляв на адресу [PERSON] вимогу про добровільне звільнення від власних речей, вивільнення та передачу нежитлової будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно дост. 34 Закону України «Про іпотеку», в управління Банку (а.с. 6, 7). Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна, згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. З аналізу наведених правових норм вбачається, що передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону. Управління майном закріплене главою 70 ЦК України як окремий вид договірних зобов`язань. Так, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителю) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача) (ч. 1 ст. 1029 ЦК України). Цивільним кодексом України встановлено вичерпний перелік підстав виникнення відносин з управління майном, зокрема останнє може виникати із закону або договору управління майном. При цьому договір укладається за наявності волевиявлення власника майна. У разі не виявлення волі власника з причин, від нього незалежних, управління майном може виникати на підставі юридичного складу: адміністративного акту про створення управління (рішення суду, іншого компетентного органу) і договору, укладеного з управителем, що безпосередньо породжує управління майном. Таким чином, закріплений у цивільному законодавстві інститут управління майном передбачає договір як безпосередню підставу виникнення управління майном. З вищенаведеної правової норми витікає, що рішення суду про передачу майна в управління має містити умови, на яких таке управління здійснюється. Згідно з ч. 3 ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється діяльність у сфері матеріального виробництва, торгівлі (за винятком реалізації пам`ятних, ювілейних і інвестиційних монет) та страхування, крім виконання функцій страхового посередника. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 229/1005/16-ц суд дійшов висновку про те, що вирішуючи питання про наявність підстав для передачі в управління іпотекодержателю предмету іпотеки, судам належить встановлювати наявність передбачених статтею 34 Закону України «Про іпотеку» підстав, а також враховувати особливості конкретного об`єкту нерухомого майна, яке є предметом іпотеки (квартира, нежитлові приміщення, цілісний майновий комплекс тощо), і в залежності від того вирішувати, чи можливе використання предмету іпотеки в тих цілях, які визначені законом, а саме: з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання нерухомого майна. Судом встановлено, що в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки - нежитлову будівлю звернуто стягнення в судовому порядку та рішення суду не виконано, однак позивачем не надано ніяких доказів по зверненню даного рішення до виконання, процедури його примусового виконання, зазначено лише про неможливість доступу до предмету іпотеки, на підтвердження чого жодних доказів суду не надано. Суд також не погоджується з посиланням сторони відповідача на положення ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки вона зупиняє право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, в той час коли при передачі майна в управління, продажу майна не відбувається. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як встановлено з договору іпотеки від 07.12.2007р., укладеного між сторонами, строк дії договору встановлений до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всім додатковим угодам до нього. Таким чином, оскільки основне зобов`язання не виконано, про що сторони не заперечували, кредитний та іпотечний договори діють, строк позовної давності зі зверненням до суду з позовом позивачем не пропущено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналізуючи вищевикладене, суд з урахуванням того, що позивачем не доведено наявність передбачених частиною першою статті 34 Закону України «Про іпотеку» підстав для передачі в управління позивачу об`єкту іпотеки, який позбавлений права здійснювати діяльність у сфері торгівлі, а іпотечне нерухоме майно є за своїм цільовим призначенням крамницею, не зазначено умов, на яких управління майном буде здійснюватися, приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed