Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного казначейства України відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 068 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 30 вересня 2012 року старшим слідчим Варвинського РВ УМВС Дейнекою В.П. відносно нього було порушено кримінальну справу за ч.1 ст.190 КК України, а 08 жовтня 2012 року слідчим було винесено постанову про обрання [PERSON] запобіжного заходу - підписки про невиїзд, 15 жовтня 2012 року - постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого, а 17 лютого 2014 року - постанову про закриття кримінального провадження в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.358 КК України, обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд було скасовано. [PERSON] посилався, що з моменту порушення проти нього кримінальної справи і до моменту її закриття пройшов 1 рік 4 місяці і 17 днів, за даний період його життя перетворилося на суцільні допити в міліції та судові засідання, що порушувало нормальні життєві зв'язки та обмежувало можливість реалізувати свої права та інтереси щодо організації свого життя, чим позивачу було заподіяно моральної шкоди, яку він оцінював в розмірі 20 068 грн. Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2014 року позов задоволено, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 20 068 грн., судові витрати віднесено за рахунок держави. В апеляційній скарзі прокурор Чернігівської області просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт посилається, що Закон України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" надає право на відшкодування державою моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності лише у випадку її заподіяння. Всупереч зазначеному [PERSON] не надано будь-яких доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди прокуратурою області. За доводами апелянта, в рішенні не зазначено, в чому полягає завдана позивачу моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю прокуратури її заподіяно, з яких міркувань виходив суд, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується. Апелянт наголошує, що доводи позовної заяви про суцільні допити в міліції та порушення нормальніих життєвих зв'язків, обмеження можливості позивача реалізувати свої права та інтереси не відповідають дійсним обставинам справи, а тому ніяких моральних чи душевних страждань йому не могло бути заподіяно, у зв'язку з чим відсутні і підстави для відшкодування шкоди. [PERSON] в судове засідання до апеляційного суду не з»явився, заперечень на апеляційну скаргу не подавав, про час і місце судового розгляду справи належним чином сповіщений. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження по факту підроблення документу, апеляційний суд приходить до слідуючих висновків. Як встановлено апеляційним судом з матеріалів кримінального провадження, [PERSON], який 23 жовтня 2010 р. на автодорозі Київ-Харків керував транспортним засобом в стані алкогольного сп»яніння, постановою Варвинського районного суду від 2 грудня 2010 року визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КупАП та притягнутий до адміністративної відповідальності з накладеннням штрафу у розмірі 2550,00 грн. (а.с.7). Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах кримінального провадження міститься копія документів виконавчого провадження ВП № 23713055, з якого вбачається наступне. Постановою від 14 січня 2011 року старшого державного виконавця відділу ДВС Варвинського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 23713055 на примусове виконання постанови № 3-689 від 02.12.2010 р. Варвинського районного суду про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 2550 грн. на користь держави та боржникові наданий строк до 19 січня 2011 р. для добровільного виконання постанови (а.с.116-125). 30.06.2011 р. старшим державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв»язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення. Проте, в матеріалах виконавчого провадження нема ні оригіналу, ні належним чином завіреної копії банківського документу про сплату [PERSON] 2550,00 грн. штрафу на користь держави. Допитана в якості свідка державний виконавець Якименко Т.В. не пояснила причин відсутності у виконавчому провадженні цього банківського документа про сплату штрафу (а.с.126-129). Апеляційним судом з матеріалів кримінального провадження встановлено, що [PERSON] 14.12.2010 р. надав працівникові ДАІ Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області [PERSON] ніким не завірену та без дати копію повідомлення банку «Демарк» про сплату штрафу в сумі 2550 грн. та повернув тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом і отримав вилучене раніше в нього посвідчення водія (а.с. 8, 9, 18-20). Копія зазначеної квитанції визнана по кримінальній справі № 04/03022 речовим доказом та приєднана до матеріалів справи (а.с.15,16,17). Проте, як вбачається з листа банку «Демарк», [PERSON] в період з 01.01.2010 р. по 21.09.2012 р. проплат у розмірі 2550 грн. в установах банку «Демарк» не здійснював. Згідно довідки відділення банку «Демарк» у смт. Варва, [PERSON] у відділенні банку «Демарк» в смт. Варва в період з 2006 - 2012 р. не здійснював платіж до бюджету (штраф ДАІ). (а.с.11, 82). Постановою старшого слідчого СВ Варвинського РВ УМВС Дейнеки В.П. від 30 вересня 2012 року було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ч. 1 ст.190 КК України. Постановою від 08 жовтня 2012 року обрано [PERSON] міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд. Згідно постанови ст.слідчого Дейнеки В.П. від 15 жовтня 2012 року [PERSON] притягнуто в якості обвинуваченого, пред'явлено йому обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1ст.190 КК України, копію постанови направлено прокурору Варвинського району. Постановою ст.слідчого СВ Варвинського РВ УМВС Дейнеки В.П. від 19 жовтня 2012 року в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] по факту підроблення документа за ст.358 КК України відмовлено по ст. 6 п. 2 КК України - за відсутністю в його діях складів злочину (а.с.48). Згідно протоколу [PERSON] оголошено про закінчення досудового слідства та пред»явлені для ознайомлення матеріали кримінальної справи (а.с.60). 29 жовтня 2012 р. прокурором Варвинського району Чернігівської області затверджений обвинувальний висновок по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України та матеріали кримінальної справи направлені до Варвинського районного суду. Постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2012 кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, призначена до судового розгляду на 15 листопада 2012 р. о 9-00 год.(а.с.71). 13.11.2012 р. у кримінальній справі прокурором Варвинського району заявлений цивільний позов в інтересах держави до [PERSON] про відшкодування шкоди та стягнення на користь держави несплаченого штрафу у розмірі 2550 грн. (а.с.76-77). Як убачається з протоколу судового засідання від 15 листопада 2012 р., в ході судового розгляду кримінальної справи постановою прокурора Варвинського району від 03 грудня 2012 року [PERSON] змінено пред»явлене органом досудового слідства обвинувачення з ч. 1 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) на ч. 4 ст. 358 КК України - використання завідомо підробленого документа. (а.с. 93, 98-105). Постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2012 року кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ч. 4 ст. 358 КК України направлена прокурору Варвинського району для додаткового розслідування (а.с.106-107). Постановою начальника СВ Варвинського РВ УМВС Дейнека В.П. від 17 лютого 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012260100000031 від 27 грудня 2012 року, за ст.358 КК України закрито у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ст.358 КК України, а обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано (а.с. 143-145). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вже сам факт кримінального переслідування позивача протягом тривалого часу призвів до порушень його нормальних життєвих зв'язків та змусив вживати додаткові заходи щодо організації свого життя, вишукування адвокатів, терпіти щоденну морально-психологічну напругу, бути під обтяженням заборони вільного пересування, визначеного постановою слідчого про обрання запобіжного заходу. Проте, зважаючи на сукупність обставин цієї конкретної справи, з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Згідно ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1 ст.1, п.5 ст.3 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню моральна шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході крмінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 2 статті 2 вказаного Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Досліджуючи матеріали кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що у протоколі судового засідання від 15 листопада - 07 грудня 2012 р. зафіксовано пояснення [PERSON] наступного змісту: «я не виготовляв ніякої квитанції; я не сплачував цих коштів; мені не говорили, чи це дійсна квитанція». На запитання прокурора підсудний відповів: «Я давав гроші на сплату штрафу, але не пам»ятаю кому». На запитання судді підсудний відповів: «Я не пам»ятаю, хто мені дав квитанцію; я не знав, чи вона дійсна; я не пам»ятаю, чи мене викликали до виконавчой служби; був притягнутий до адміністративної відповідальності і знав про прийняте рішення». Отже, мали місце беззаперечний факт керування [PERSON] транспортним засобом у стані алкогольного сп»яніння та наявне судове рішення про визнання [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2550,00 грн., яке набрало законної сили і є преюдиціальним при вирішенні цієї справи. Як встановлено апеляційним судом з дослідженої цивільної справи та з матеріалів кримінального провадження, [PERSON], для отримання посвідчення водія, надав 14.12.2010 р. співробітнику Варвинського РВ УМВС в якості банківського документа аркуш білого паперу розміром 210 на 100 мм з копією друкованого тексту та рукописного напису про сплату 2550 грн. без дати касової операції та ця копія ніким не була завірена (а.с.15). Проте, надана позивачем спіробітнику міліції начеб-то копія платіжного документа не відповідає вимогам чинної станом на 2010 рік Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, і, у жодному разі, не може бути визнана платіжним банківським касовим документом. Відтак, перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом не здобуто жодного доказу, який би беззаперечно підтвердив оплату позивачем штрафу, накладеного судом за скоєне адміністративне правопорушення. Виходячи із сукупності обставин справи та досліджених доказів, апеляційний суд не може визнати достовірним фактом оплату позивачем стягнутого судовим рішенням штрафу і оплата штрафу, за відсутності належного банківського документа, як така викликає у суду великі сумніви. Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що обов'язок [PERSON] по виконанню судового рішення та сплаті штрафу в сумі 2550 грн. на користь держави залишився невиконаним. За таких обставин, саме конклюдентні дії [PERSON] і спричинили порушення кримінальної справи проти нього. Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частин другої-п'ятої статті 13 цього Кодексу. Сукупність досліджених доказів та обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що вимоги позивача про відшкодування державою моральної шкоди не грунтуються на положеннях ч. 4 ст. 13 ЦК України. Зокрема, матеріали справи не переконали суд у тому, що при здійсненні цивільних прав [PERSON] сумлінно додержувався моральних засад суспільства,- керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп»яніння; пред»являючи органам міліції для повернення посвідчення водія та державній виконавчій службі сумнівний платіжний документ про начебто сплачений штраф у розмірі 2550 грн. Зазначені обставини справи не були повністю досліджені та залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed