Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (з урахуванням уточнень), в якому просить зобов'язати [PERSON], власника 7/15 частин домобудівлі по [ADDRESS], знести прибудовану веранду до її частини домобудівлі та організувати вихід згідно рішення суду від 25.09.1991 року. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області [PERSON] відмовлено у визнанні права власності на самочинно збудовані гараж літ. «Б» та веранду «літ. а3» по [ADDRESS] Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.08.2016 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області залишено без змін. Питання про знесення самовільно побудованої веранди вирішено не було. До теперішнього часу самовільно побудована будівля не знесена. Вимог від міської ради щодо знесення самовільно побудованих будівлі не було. Відповідачем самочинно, з порушенням будівельно-санітарних норм, була побудована веранда на межі земельних ділянок, без відповідного узгодження, в результаті чого було порушено природній рельєф місцевості, від чого утворюються застій поверхневих вод, що призводить до просадки ґрунту та пошкодження домоволодіння позивача. Вважає такі дії відповідача протиправними. Крім того, зазначає про необхідність організувати вихід з домобудівлі відповідача згідно рішення суду від 25.09.1991р., яке до теперішнього часу не виконано. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити у повному обсязі. Зазначили, що факт самовільного будівництва веранди підтверджується відповідними письмовими доказами та встановлений у справі №2-239/11, однак судом відмовлено у задоволенні позову в цій частині з підстав відсутності у позивача права на звернення із таким позовом, та наявності повноважень на звернення із таким позовом органу місцевого самоврядування. При цьому, як вбачається із постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р., право на звернення до суду із таким позовом мають і особи, права яких порушені. Побудована веранда шкодить будинку позивача. Також представники позивача зазначили, що відповідачем не виконано приписів рішення Ізмаїльського міськнарсуду від 25.09.1991р., яким визначено організувати вихід з домоволодіння на [ADDRESS]. Державним виконавцем було встановлено невиконання вказаного припису судового рішення, однак незважаючи на це, до теперішнього часу вказані дії не вчинено та зазначене судове рішення не виконано. В судовому засіданні представник відповідач позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову мотивуючи тим, що рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже приймалося судом. Також зазначив, що рішення Ізмаїльського міськнарсуду суду від 25.09.1991р. не стосується відповідача, має приписи рекомендаційного характеру щодо організації виходу із будинку та стосуються лише попереднього власника будинку. Крім того, представник відповідача наголосив на пропуску позивачем строку позовної давності по вказаним позовним вимогам. Представник третьої особи залишив вирішення вказаного спору на розсуд суду. Ухвалою суду від 19.07.2017р. провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Ізмаїльська міська рада Одеської області, в частині знесення самовільно побудованої споруди (веранди) закрито. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськнарсуду від 25.09.1991 року по справі №2-1024-91 відповідно до висновку технічної експертизи від 17.06.1991 року, зокрема, було визнано за [PERSON] право власності на 7/15 частин домоволодіння по [ADDRESS] та виділено земельну ділянку площею 233 кв.м. без надлишків з виходом на вул.Трипольського, 4. Також зазначено про необхідність здійснення робіт по обладнанню в приміщенні 7 дверного пройому за рахунок [PERSON] Як встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.09.2015р. року по справі №2-239/11, відповідно до договору дарування від 01.11.1994р. [PERSON] подарував [PERSON] 8/15 частин незакінченого будівництвом будинку по [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування частини незакінченого будівництвом будинку від 03.11.1999р. [PERSON] подарувала [PERSON] 7/15 частин незакінченого будівництвом будинку по [ADDRESS]. Вказані обставини відповідно до приписів ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування. Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п.9 ч.3 с.129 Конституції України, є обов'язковість рішень суду. Згідно із ч.1 ст.14 ЦК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Рішення суду від 25.09.1991р. на даний момент є чинним та є обов'язковим для виконання. Обов'язковість виконання рішення суду також гарантується встановленням відповідальності за його невиконання. Кримінальна відповідальність передбачена у ст.382 КК за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно приписів ст.5 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Суд не відноситься до переліку органів, на які покладаються обов'язки щодо забезпечення примусового виконання рішень суду. Законодавство, яким регламентувалося примусове виконання судових рішень змінювалося з момент ухвалення рішення Ізмаїльського міськнарсуду від 25.09.1991 року, проте весь час передбачало необхідність вчинення певних дій з боку заінтересованої особи шляхом звернення до відповідного органу, що наділений повноваженнями на організацію примусового виконання судових рішень. На час ухвалення судового рішення по справі, порядок примусового виконання судових рішень встановлений та регламентований Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, вирішуючи позовні вимоги в частині зобов'язання [PERSON] організувати вихід згідно рішення суду від 25.09.1991 року, суд доходить висновку, що це фактично не нова вимога, а вимога примусового виконання рішення суду, окремий порядок якого передбачений законодавством України. Суд не може прийняти рішення про зобов'язання виконати інше судове рішення. Судове рішення, яке набрало законної сили та досліджені ним обставини не потребують додаткового дослідження, оцінки в рамках іншої справи та іншого судового рішення. Таке судове рішення не потребує та не може підтверджуватися та дублюватися іншим судовим рішенням. Таким чином, позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав, що направлений на виконання іншого судового рішення, подавши нові позовні вимоги щодо зобов'язання виконати судове рішення, замість дотримання передбаченої законодавством процедури примусового виконання судових рішень. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо зобов'язання [PERSON] вчинити певні дії, а саме виконати рішення суду від 25.09.1991р. задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

Outcome: dismissed