Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 18.07.1992 року вони зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу у подружжя неповнолітніх дітей немає. Спільне життя з відповідачем не склалося, вони не зійшлися характерами. На даний час шлюб фактично розпався. В подальшому даний шлюб зберігати не доцільно. Позивач вимоги позову підтримав, вказавши , що проживають з дружиною в одному будинку, не має наміру створювати іншу сім'ю, але бажає шлюб розірвати, так як не бажає знаходитись у шлюбі з [PERSON]. Відповідач вимоги позову не визнала, просила у задоволенні відмовити, посилаючись на те, що небажання чоловіка продовжувати шлюб носить тимчасовий характер. Обставини справи, встановлені судом. 18.07.1992 року Гусятинською сільською радою Чемеровецького району Хмельницької області ( актовий запис № 8 ), між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, та останньою змінено прізвище на «[PERSON]». Від даного шлюбу сторони мають: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду сторонам надавався строк для примирення. Шлюб - це добровільний, рівноправний, сімейний союз жінки та чоловіка спрямований на створення сім'ї та зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї, як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз, не може мати місце. Принцип добровільності шлюбу закріплений у ст. 51 Конституції України у відповідності до якого шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Між тим, у відповідності до вимог ст. 112 СК України, суд повинен з'ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу , та прийняти рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Свідок [PERSON], що приходиться дочкою [PERSON] та [PERSON] показала, що її батьки тривалий час перебувають у шлюбі, про те останнім часом батько не бажає спілкуватися з мамою, інколи виникають невеликі сімейні сварки. Вона заперечує проти розірвання шлюбу батьків, оскільки вважає, що бажання батька розірвати шлюб носить тимчасовий характер. Тимчасовий розлад в сім'ї і конфлікти між подружжям, викликані випадковими причинами, а також необґрунтоване серйозними доказами небажання одного з подружжя продовжувати шлюб не можуть вважатися достатніми підставами для розірвання шлюбу. За п.11 ч.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. Судом встановлено, що сторони подружні стосунки підтримують, небажання позивача у подальшому знаходитись у зареєстрованому шлюбі серйозними доказами не підтверджено, а тому, підстав, передбачених ст.112 СК України для розірвання шлюбу, суд не вбачає. Враховуючи вище викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed