Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулася в Кіровський районний суд м. Кіровограда із позовною заявою, якою просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Однак, на сьогодні в будинку зареєстрована відповідач, який є її колишнім чоловіком. Відповідач у вказаній квартирі не проживає з серпня 2016 року, його особистих речей немає. Вона не може в повній мірі розпорядитися своєю власністю, що обмежує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в її особисте життя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 липня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 18). Згідно ухвали від 18 жовтня 2017 року, за клопотанням представника відповідача, провадження у справі № 404/3908/17 (номер провадження 2/404/2542/17 ) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку - зупинено до набрання законної сили судового рішення по справі, яка розглядається Кіровським районним судом м. Кіровограда в порядку цивільного судочинства №404/4311/17 (номер провадження 2/404/2679/17) за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без шлюбу та поділ спільного майна подружжя (суддя Панфілова А.В.) (а.с. 36-37). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 жовтня 2019 року, яка набрало законної сили 29 жовтня 2019 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без шлюбу та поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду. Відповідно до ст. 254 ЦПК України, провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу. З дня поновлення провадження у справі перебіг процесуальних строків продовжується. Провадження у справі продовжується зі стадії, на якій його було зупинено. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 жовтня 2019 року поновлено провадження в справі. Продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. Призначено підготовче засідання та 20 листопада 2019 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду (а.с. 50-51, 64). В судове засідання позивач, через канцелярію суду, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач також подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався (а.с. 47). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2011 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12.08.1995 року Кіровським райвідділом реєстрації актів громадського стану м. Кіровограда, актовий запис №719 (а.с. 60-61). Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року (а.с. 4-5, 6). У квартирі [ADDRESS] , із 14.09.2003 року зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 11, 16). З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернулась до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, який без поважної причини не проживає у цьому житлі понад один рік. Звертаючись із таким позовом позивач визнавала, що відповідач вселився до житла, яке є її власністю, як член сім`ї. Законність вселення та проживання відповідача у даному житлі позивач не оспорює. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Об`єктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення визначеною власником житлової площею. Власник житла і член його сім`ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім`ї, покладається обов`язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік. Доказами які б підтверджували не проживання відповідача за місцем його реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідача у місці реєстрації. Позивач надала до суду, як доказ відсутності відповідача за місцем реєстрації, акт від 20.06.2017 року (а.с. 13). З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати причини не проживання відповідача за зазначеною адресою неповажними, та відповідно таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за даною адресою з підстав, що він більше року там не проживає, однак, будучи зареєстрованим за вказаною адресою створює перешкоди власнику (позивачу) в користуванні даним житлом на власний розсуд, відтак позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Судові витрати вважати по фактично понесеним стороною позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved