Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

04 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою суду від 09 грудня 2020 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяви. 17 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунув недоліки первісної заяви. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 14 листопада 2015 рокуви конавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ним і відповідачем, актовий запис № 61. Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] Позивач зазначив, що відносини з дружиною поступово погіршувалися, він та відповідач не підтримують сімейні стосунки з серпня 2020 року, не ведуть сумісне господарство, мають різні погляди на життя, внаслідок чого виникали конфлікти, сварки, які призвели до втрати почуття любові та поваги один до одного, подальше спільне життя та збереження шлюбу він вважає неможливим, таким, що суперечить його інтересам та інтересам дитини. Крім того, позивач [PERSON] вказує на те, що в період шлюбу з відповідачем вони придбали рухоме майно, а саме: автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . Зазначений транспортний засіб зареєстрований за відповідачем [PERSON] та знаходиться в її користуванні. [PERSON] в позовній заяві посилався на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70, 71 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток. В зв`язку з наведеним, [PERSON] просив суд: - розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 14 листопада 2015 року виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 61; - стягнути з [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини ринкової вартості транспортного засобу марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] в розмірі 239 935,00 грн. Ухвалою суду від 14 січня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 21 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на спірний транспортний засіб. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року в задоволенні даної заяви [PERSON] відмовлено. 26 квітня 2021 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з відзивом, в обґрунтування якого посилалася на те, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково в частині розірвання шлюбу, решту вимог не визнає. Зазначає, що вона не заперечує, що спірний автомобіль придбаний ними в період шлюбу, однак сплатити грошову компенсацію за 1/2 частини спірного автомобіля вона немає можливості у зв`язку з її матеріальним становищем, крім того таку згоду вона не давала. В той же час, [PERSON] готова сама отримати таку компенсацію від позивача [PERSON] і передати автомобіль у власність останнього. 23 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій просив суд: - розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 14 листопада 2015 року виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 61; - визнати автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] ; - здійснити поділ спільного сумісного майна між [PERSON] і [PERSON] , виділивши у власність по 1/2 частини автомобіля марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . Відповідач [PERSON] відзиву на уточнено позовну заяву суду не подавала. Позивач [PERSON] та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника остання просила розглядати справу у її відсутність, вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в підготовче засідання не з`явилися, згідно заяви представника остання просила слухати справу без її участі, вимоги визнали в повному обсязі, не заперечували проти задоволення позову, просила розірвати шлюб, після розірвання шлюбу її прізвище залишити без змін. У відповідності до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В зв`язку з тим, що відповідач визнала позов, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 14 листопада 2015 року виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 61, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 14 листопада 2015 року. Сторони від даного шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 32 від 22 травня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 травня 2017 року. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог про розірвання шлюбу, суд застосовує наступні норми права. Згідно зі ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбні відносини з серпня 2020 року, не ведуть спільне господарство, позивач втратив почуття любові та поваги до дружини, спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливим, за таких обставин суд приходить до переконання, що подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, що мають істотне значення, і шлюб підлягає розірванню. У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В зв`язку з наведеним, [PERSON] має право надалі іменуватися прізвищем, яке їй було присвоєне у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами придбане рухоме майно, а саме: автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Сторони не заперечують того факту, що транспортний засіб знаходиться в користуванні відповідача [PERSON] . Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час придбання транспортного засобу марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , вони перебували в шлюбі, вели спільне господарство, займались спільним побутом та вклали спільні кошти. Суд приходить до висновку, що в силу статті 57 СК. України ні позивачем, ні відповідачем не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання одним із них спірного майна за особисті кошті. В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Встановлені у п. 25 Постанови Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спірного автомобіля, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини. Враховуючи те, що транспортний засіб марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код КМНSH81XDCU852404був набутий сторонами під час перебування в шлюбі та за спільні кошти та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за доцільне провести розподіл належного подружжю рухомого майна, виділивши [PERSON] і [PERSON] по 1/2 ідеальної частки марки Hyundai Santa Fe, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Щодо розподілу між сторонами судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] просив суд покласти судові витрати на нього, оскільки з відповідачем залишилася проживати дитина.

Outcome: approved