Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю прокуратури. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2013 року задоволено її позовні вимоги про відібрання дитини у [PERSON] та [PERSON], проте дане рішення досі не виконано. Позивач неодноразово зверталась зі скаргами на дії прокуратури. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2017 року скарга на бездіяльність прокурора була задоволена, визнана протиправною бездіяльність прокурора та зобов'язано останнього розглянути звернення позивача, подані в рамках кримінального провадження № 42014100100000327 в порядку ст.308 КПК України. Проте відповідді щодо виконання ухвали слідчого судді від 28.07.2017 року не надано. У зв'язку з зазначеними чисельними порушеннями прав та бездіяльністю органів досудового розслідування у позивача погіршився загальний стан здоров'я, порушився сон, прискорилось серцебиття, почалися проблеми зі здоров'ям, почастішали головні болі, почалася депресія, апатія. Внаслідок цього позивачу створено морально-психологічні перешкоди у продовженні активного громадського життя, порушились стосунки з оточуючими людьми в результаті нервового перенапруження, хронічного стресу та глибоких переживань. У зв'язку з цим, позивач на підставі ст. ст. 16, 23, 1174 ЦК України просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 99 200,20 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали, просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник Прокуратури проти задоволення позовних вимог заперечував. Вказав, що службовими особами дотримано прав позивача, надано відповідді на всі скарги, вжито всіх можливих заходів на виконання ухвали слідчого судді. Крім того, зазначено, що позивачем жодними доказами не підтверджено наявність спричиненої моральної шкоди нібито завданої бездіяльністю прокуратури. Відповідач Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомленим, свого представника до суду не направив, суд розглянув справу у його відсутність. Разом з тим ДКС України направила до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечувала, зазначивши, що позивачем не доведено, що погіршення стану здоров'я сталося саме через неправомірні дії прокуратури. Також вказано на те, що відсутні підстави, передбачені положеннями ст. 1174 ЦК України для задоволення позовних вимог, оскільки підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу, який не доведений позивачем. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON] про відібрання дитини у [PERSON] та [PERSON] та передання її матері. За заявою [PERSON] прокуратурою Шевченківського району м. Києва 31.07.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за № 42014100100000327 за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. За результатами досудового розслідування 05.08.2017 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Під час здійснення кримінального провадження ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2017 року зобов'язано прокурора розглянути скаргу представника потерпілої [PERSON] на бездіяльність прокурора. У подальшому, враховуючи положення ст. 308 КПК України та ст. 17 Закону України «Про прокуратуру», прокуратурою м. Києва копію скарги було направлено до керівнику КМП № 10 для розгляду відповідно до вимог КПК України. Таким чином, твердження позивача про наявність бездіяльності посадових осіб прокуратури щодо невиконання ними процесуальних обов»язків, а також невиконання вказаної ухвали слідчого судді є безпідставними, оскільки спростовуються вищевикладеним. Крім того, слід зазначити, що вказані твердження позивача є також безпідставними, оскільки не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказані твердження можуть бути розглянуті в порядку кримінально-процесуального кодексу. Обґрунтовуючи позов позивач посилається на положення ст. 23 ЦК України як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обо'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що позивачу діями або бездіяльністю відповідачів було завдано моральну шкоду. Посилання позивача на бездіяльність органів прокуратури щодо невиконання вказаної ухвали слідчого судді є безпідставними, оскільки реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, адже не є порушенням прав позивача. Сам по собі факт неприйняття прокуратурою процесуального рішення, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов'язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст.1166, 1167, 1176 ЦК потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов'язком позивача. Крім того право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб, зазначених органів. Факт неправомірності дій працівників органів досудового слідства на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди. Разом із тим, позивачем не надано жодного судового рішення, яким встановлено незаконна бездіяльність чи неправомірність дій працівників органів прокуратури. Крім того, позивачем не надано належних та достатніх доказів щодо протиправності дій ДКС України та Прокурора м. Києва, внаслідок яких позивачу завдана моральна шкода. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями або бездіяльністю відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed