Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з листопада 2010 року [PERSON] за попередньою домовленістю з власниками 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , почала проживати у зазначеному будинку та вести звичайні витрати з підтримання його технічного та санітарного стану. Незважаючи на те, що власникам належала 1/2 частина будинку, позивач фактично користувалась усім будинком та належними до нього господарсько-побутовими будівлями, опалювала будинок, обробляла огород, оплачувала наявні в будинку комунальні послуги. 02 квітня 2015 року [PERSON] уклала з вказаними особами договір дарування частки житлового будинку. У квітні 2016 року позивач зареєструвала місце свого проживання у зазначеному будинку. З листопада 2010 року [PERSON] відкрито безперервно користується усім спірним будинком для власного та членів своєї сім`ї проживання, зареєстрована у ньому, від власного імені уклала договори на надання комунальних послуг та щомісячно їх оплачує, здійснює необхідні дії для підтримання належного санітарно-технічного стану будинку та всі інші повноваження власника. Жодна особа ніколи не висловлювала ніяких заперечень відносно зазначених дій позивачки та ніколи не претендувала на займану [PERSON] 1/2 частку будинку. З метою вселення до спірного будинку позивачка вважає себе повноправним власником домоволодіння, яким відкрито та безперервно володіє з цього часу. Інших осіб, які б претендували на вищезазначене нерухоме майно до цього часу не виявилося, правомірність заволодіння [PERSON] спірним нерухомим майном ніким не оспорюється. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позов із зазначених у ньому підстав. [PERSON] також повідомила, що власника другої половини будинку [PERSON] вона особисто не знає, з чуток їй відомо, що він поїхав до Москви, там потрапив під потяг і загинув. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв, відзиву чи клопотань до суду не надходило, причина неявки суду не відома. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Згідно копії договору дарування частки житлового будинку від 02 квітня 2015 року, посвідченого Чернишовим С.С., приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу, [PERSON] належить право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . БДарувальниками цієї частки є [PERSON] і [PERSON] . Згідно відповіді ОКВП «Дніпро-Кіровоград» від 18.03.2021 року № 121/21/0 наданої на адвокатський запит, за адресою: [ADDRESS] особовий рахунок [NUMBER] переоформлений на ім`я [PERSON] відповідно до договору дарування від 02.04.2015 року НАМ 932433, кількість осіб 1. Згідно архівної довідки № 766 від 02.06.2021 року, право власності на будинок по [ADDRESS] за архівними даними КП «ОМБТІ» належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.09.1986 року посвідчене Ніколаєнко Н.М. державним нотаріусом Другої Олександрійської державної нотаріальної контори р№3216 на 1/3 частку та договору дарування від 10.03.1987 року посвідчений Бендеровою Л.А. старшим державним нотаріусом Першої Олександрійської державної нотаріальної контори р№1-342 на 1/6 частку. [PERSON] на підставі договору дарування від 02.04.2015 року посвідчений Чернишовим С.С. приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу р№323 на 1/2 частку. Назва провулку Косіора змінена на провулок Тихий згідно розпорядження № р-28-з від 19.02.2016 року. Відомості цієї довідки відповідають матеріалам витребуваної судом копії інвентаризаційної справи на будинок, який є предметом спору. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права позивачка має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у неї відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" володіння є добросовісним, зокрема якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Пунктом 11 вказаної постанови Пленуму судам роз`яснено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. У постанові від 19.09.2018р., по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи встановлені у справі обставини, зазначені вище норми права, правові висновки Верховного суду, Верховного суду України та усталену судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовна заява задоволенню не підлягає. За таких обставин суд констатує відсутність передбаченої ч. 1 ст. 344 ЦПК ознаки добросовісності заволодіння, оскільки позивачу було відомо про те, що власним другої половини будинку є [PERSON] . Будь-яких доказів, які б вказували на припинення права власності [PERSON] на зазначений будинок суду не надано. За таких обставин один лише сплив строку давності володіння чужим майном, на який вказує позивач у позовній заяві, не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю. Окрім цього, позивач звернулась з позовом про визнання права власності до Олександрійської міської ради, яка не є власником спірного майна і, яка не є учасником правовідносин, що є предметом спору. Водночас, суд на підставі матеріалів інвентаризаційної справи БТІ встановив, що власником другої половини будинку є [PERSON] . Також у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] помер, позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у нього спадкоємців та відкриття спадкової справи, про витребування таких доказів позитивная також не клопотав, а тому відсутні підстави вважати Олександрійську міську раду належним відповідачем. Водночас, власник другої частини будинку [PERSON] не був залучений до участі у справі, як відповідач. Отже, позов поданий до неналежного відповідача, що також є самостійною підставою для відмови у задоволені позову. Враховуючи вищезазначені обставини, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed