Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про витребування із незаконного володіння [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 111830, номерний знак [NUMBER] та мопед марки Yamaha Axis, номерний знак [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17 травня 2011 року нею було придбано та зареєстровано на її ім`я автомобіль марки ВАЗ 111830, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] та 06 листопада 2013 року мопед марки Yamaha Axis, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Дані транспортні засоби були придбані за власні кошти, тому є її приватною власністю. Відповідач незаконно заволодів належними їй транспортними засобами, в результаті чого 05 листопада 2018 року звернулась в органи поліції із відповідним повідомленням про злочин. Згідно довідки територіального сервісного центру 5642 РСЦ МВС в Рівненській області МВС України від 06.07.2018, згідно з автоматизованими базами даних НАІС, РПС територіального центру №5642 РСЦ МВС в Рівненській області за громадянином [PERSON] транспортні засоби не реєструвались. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мацей А.М., відмовився давати пояснення, посилаючись на ст.63Конституції України, зокрема на запитання зі сторони відповідача. Пояснив, що майно було придбано у шлюбі, доказом, що купувалось за особисті кошти [PERSON] є те, що майно зареєстровано на [PERSON] , отже придбано за її кошти, письмові докази всі долучені до справи, наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідач та його представник-адвокат Мельник Т.В., позовні вимоги не визнали, пояснили, що майно придбано у шлюбі, в якому сторони по справі перебували з 1998 року по 2017 рік та за спільні кошти, відносно мопеда відповідачу взагалі не відомо про його існування та у його володінні його немає. Просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 1998 року по 2017 рік, даний факт ніким не оспорюється. Згідно довідки №31/17/5642-ЗО від 10.02.2018, виданої начальником ТСЦ №5642 РСЦ в Рівненській області за громадянкою [PERSON] 17 травня 2011 року було зареєстровано автомобіль марки ВАЗ 111830, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] та 06 листопада 2013 року мопед марки Yamaha Axis, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] (а.с.5). Згідно ч.1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Визначаючи майно автомобіль марки ВАЗ 111830, номерний знак [NUMBER] та мопед марки Yamaha Axis, номерний знак [NUMBER] як їй належне, позивач вказує, що воно придбане за власні кошти. За змістом статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Також особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, предметом доказування у вказаному позові є факт та підстави набуття права власності на речі, які позивач вважає особистою приватною власністю та обставини вибуття з володіння позивача належних їй речей. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Тобто майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування, якщо позивач надасть докази, а саме підтвердження право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Позивачем не надано доказів на доведення факту набуття майна у приватну власність, належність майна саме їй відповідно до норм ст. 57 СК України, а також вибуття такого майна з її володіння поза її волі. Таким чином, жодний доказ, наданий позивачем, не підтверджує наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги позивача щодо підтвердження права власності на витребуване майно, щодо факту вибуття майна з її володіння поза її волі, щодо наявності майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що будь яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, сам факт реєстрації транспортних засобів на ім`я позивача не свідчить про придбання за власні кошти, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного рухомого майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, через їх необґрунтованість та недоведеність. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України витрати понесенні позивачем під час розгляду справи необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed