Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

05 травня 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому просять: визнати їх основними квартиронаймачами квартири [ADDRESS] ; зобов`язати виконавчий комітет Смілянської міської ради Черкаської області виключити квартиру [ADDRESS] , з числа службових, шляхом внесення відповідних змін до рішення від 06 листопада 1997 року №945 виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області, виключивши відомості щодо віднесення зазначеної квартири до переліку службових. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що за рішенням адміністрації та профспілкового комітету Шевченківського державного підприємства перевезення вантажів та пасажирів Одеської залізниці [PERSON] надано дозвіл на вселення та реєстрацію проживання в службовій квартирі [ADDRESS] . 07 липня 2004 року в зазначену службову квартиру останній вселився та зареєстрував своє місце проживання. 01 жовтня 2005 року між позивачами укладено шлюб, під час якого в них народилося двоє дітей. Позивач [PERSON] з 07 липня 2004 року, а після укладення шлюбу з [PERSON] , з 01 жовтня 2005 року сім`єю з неповнолітніми дітьми постійно та безперервно проживають в зазначені службовій квартирі. Правовий режим квартири - «службова», в якій проживає сім`я позивачів існує за відсутності організації, у відданні якої ця квартира перебуває. Статус квартири не дає можливість позивачам скористатися правом на приватизацію. Так, з моменту введення в експлуатацію і станом до 25 жовтня 2001 року багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] , перебував на балансі Шевченківського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №5 Служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Одеської залізниці. Рішенням виконавчого комітету від 06 листопада 1997 року №945 та протоколу №1 від 27 листопада 1997 року засідання виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області затверджено спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету Шевченківського державного підприємства перевезення вантажів та пасажирів Одеської залізниці, квартирі [ADDRESS] , встановлений правовий режим «службова». При цьому, сім`ї працівників залізниці в складі трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 26 грудня 1997 року видано ордер №001365 на вселення в зазначену службову квартиру. Сім`я вселилася та зареєструвала проживання. 25 жовтня 2001 року Одеська залізниця та виконавчий комітет Смілянської міської ради уклали угоду про безкоштовну передачу з балансу залізниці на баланс ради до комунальної власності житловий будинок [ADDRESS] , в якому знаходиться зазначена службова квартира. Даний будинок був прийнятий на баланс Смілянського комунального підприємства «Наш дім». В зв`язку з виробничою необхідністю [PERSON] та [PERSON] як спеціалістів з організації перевезень пасажирів на залізниці направлено працювати в апарат управління Одеської залізниці. 06 березня 2004 року квартиронаймачі [PERSON] та [PERSON] виселилися із зазначеної службової квартири та переїхали на постійне місце проживання до м. Одеса та 03 липня 2004 року знялися з місця реєстрації в ній. В період з 01 вересня 1999 року по 30 червня 2004 року позивач [PERSON] навчався в Дніпропетровському університеті залізничного транспорту, по завершенню якого направлений на роботу до Вагонного депо ст. ім. Т.Шевченка Одеської залізниці, відповідно до наказу №98 від 02 серпня 2004 року. За рішенням адміністрації та профспілкового комітету Шевченківського ДП перевезення вантажів та пасажирів Одеської залізниці [PERSON] , як молодому спеціалісту, надано дозвіл на вселення, реєстрацію та проживання в зазначеній службовій квартирі. Крім того, позивач [PERSON] в період з 01 вересня 2001 року по 30 червня 2006 року навчалася в Дніпропетровському університеті залізничного транспорту, по завершення якого направлена на роботу до Вагонного депо ст.ім.Т.Шевченка Одеської залізниці, наказ від 02 серпня 2006 року, де працює по даний час. За вказаних обставини, на думку позивачів, на законній підставі в зазначеній службовій квартирі офіційно зареєстровані та постійно проживають сім`єю позивачі та їх діти. Виконавчий комітет Смілянської міської ради на запит позивачів повідомив, що інформація щодо передачі у 2001 року Службою будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Одеської залізниці у комунальну власність [ADDRESS] у виконавчому комітету відсутня. При цьому, відповідачем повідомлено, що рішенням виконавчого комітету від 06 листопада 1997 року №945, квартирі [ADDRESS] було надано статус службової. Статус службового житла не змінювався, рішення виконавчого комітету не приймалося. Внаслідок реорганізації залізниці та утворення АТ «Українська залізниця» Службу будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Одеської залізниці ліквідовано. Крім того, ліквідовано Шевченківське будівельно-монтажне експлуатаційне управління №5 Одеської залізниці та створено «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівельних споруд» виробничого структурного підрозділу «Знам`янське територіальне управління» АТ «Українська залізниця». На балансі новоствореного Виробничого підрозділу Шевченківська дирекція залізничних перевезень АТ «Укрзалізниця» відсутні об`єкти соціальної інфраструктури права власності, а юридичної особи - Шевченківське будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд №5 Одеської залізниці на балансі якого до 25 жовтня 2001 року перебував будинок, в якому зазначеній квартирі встановлено правовий режим «службова» не існує. Рішенням Черкаського господарського суду від 05 вересня 2019 року та 17 вересня 2019 року по справі №925/600/14 СКП «Наш дім» визнано банкрутом та на даний час знаходить в процесі ліквідації. Квартира [ADDRESS] вважається «службовою» без відповідних правових підстав, оскільки на даний час не існує організації, яка може звернутися до відповідача з клопотанням про виключення квартири із числа службових. Статус квартири, в якій проживають позивачі із неповнолітніми дітьми, діє за відсутності організації, у відданні якої перебуває дана квартира. Позивачі на законній правовій підставі зареєстровані та постійно проживають разом з дітьми в зазначеній службовій квартирі, утримують помешкання, зробили капітальний ремонт, сплачують комунальні послуги та внески на утримання будинку і прибудинкової території ОСББ «Еверест Сміла». За обставин, що склались, на думку позивачів, здійснюється втручання відповідача у їх право мирне володіння житлом. Правовий режим квартири позбавляє позивачів права мати житло в постійному користуванні, а в подальшому реалізувати своє право на приватизацію житла, в зв`язку з чим вони звернулися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 17 травня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі, відповідачу роз`яснено право на подання до суду відзиву на позовну заяву, позивачам - відповіді на відзив, а третім особам - письмових пояснень щодо позову та відзиву. У встановлений судом строк, 04 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача виконавчого комітету Смілянської міської ради на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Зазначає, що рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради №945 від 06 листопада 1997 року [PERSON] , бригадиру колії, молодому спеціалісту, надано трикімнатну службову квартиру (признати її службовою) [ADDRESS] . Склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , дочка - [PERSON] . На підставі даного рішення [PERSON] 26 грудня 1997 року було видано ордер на жиле приміщення квартиру [ADDRESS] . В дану квартиру вона заселилася з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] . В позовній заяві позивач [PERSON] вказує, що в зазначену службову квартиру він вселився 07 липня 2004 року і зареєстрував своє місце проживанні в ній. З його слів він нібито вселився в службову квартиру за рішенням адміністрації та профспілкового комітету Шевченківського ДП перевезення вантажів та пасажирів Одеської залізниці, однак будь-яких доказів, що підтверджують викладені обставини у матеріалах справи відсутні. Основним квартиронаймачем службової квартири [ADDRESS] на даний час обліковується [PERSON] АТ «Українська залізниця», ні її структурні підрозділи (правонаступники Шевченківського відділку Одеської залізниці) з клопотанням про виділення службової квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не зверталися. Позивачі не зверталися з заявою про передачу їм вказаної квартири у користування. Крім того, АТ «Українська залізниця» або його структурні підрозділи (правонаступники Шевченківського відділку Одеської залізниці) з клопотанням до виконавчого комітету про виключення квартири [ADDRESS] , з числа службових, не зверталися, а відповідно відсутній спір про право, а звернення до суду є передчасним та суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язати спір. 06 липня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Шпака В.М. на відзив відповідача, в якому зазначені обставини, які є аналогічними обставинам, що викладені у позовній заяві. Крім того, представник позивачів зазначив, що правову позицію відповідача сторона позивача заперечує, оскільки вбачаються всі підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 06 липня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із заявами, в яких просять розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та наполягають на їх задоволенні. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Шпак В.М. у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Представник Смілянської міської ради Черкаської області Зайвенко Л.М. у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, в якій просила розгляд справи провести без її участі у відповідності до вимог законодавства та ухвали судове рішення за наявними в матеріалах справи документами, з урахуванням завдань та основних засад цивільного судочинства. При цьому, 03 вересня 2021 року представник відповідача надала до суду письмові пояснення, відповідно до яких, у комунальну власність передано саме будинок [ADDRESS] , який прийнято на баланс СКП «Наш дім», а не квартиру [ADDRESS] у даному будинку. З тверджень позивача [PERSON] та матеріалів справи вбачається, що він вселився до спірної квартири не будучи у трудових відносинах з підприємством, що суперечить п.2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37. Докази, що підтверджують вселення в службову квартиру в матеріалах справи відсутні, при цьому дирекція не надавала дозвіл на вселення [PERSON] до спірної квартири та не укладала договір її найму у період з 06 листопада 1997 року по даний час. Наявність або відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала, чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їх у цьому. Реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на користування службовою квартирою. Крім того, представником позивача надано рішення про виключення з числа службових спірної квартири, яким також вирішено просити виконавчий комітет Смілянської міської ради своїм рішення виключити спірну квартиру із числа службових, а також клопотання на ім`я голови Смілянського міського виконавчого комітету народних депутатів про виключення із числа службових спірної квартири та закріплення її за [PERSON] . Однак, зазначені документи до виконавчого комітету Смілянської міської ради не надходили. Станом на 26 липня 2021 року статус службового житла даної квартири не змінювався, рішення виконавчого комітету не приймалося. Відмітки про надходження чи вручення виконавчому комітету вказаних клопотань немає. На даний час основним квартиронаймачем службової квартири [ADDRESS] , обліковується [PERSON] . Представник третьої особи АТ «Українська залізниця» у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, не заперечує проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, в якій просила розгляд справи провести без її участі та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Приймаючи до уваги, що позивачі [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися та звернулися з заявами про розгляд справи без їх участі, при цьому не забезпечили участь свого представника - адвоката Шпака В.М. у під час розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести без участі представника позивачів. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію сторін та третіх осіб, яка викладена в їх заявах про розгляд справи без їх участі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з листа №369 за 1997 рік Шевченківського відділку Одеської залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України адресованого голові Смілянського виконавчого комітету Котькало О.Б., керівництво і терком профспілки Шевченківського відділку залізниці просить перевести в розряд службових, згідно листа ПЧ-9 №309 від 01 вересня 1997 року, квартиру [ADDRESS] , для надання в подальшому її молодим спеціалістам (сім`ї) направлений в Шевченківську дистанцію колії (а.с.76). Згідно виписки з протоколу №17 спільного засідання адміністрації та профкому Шевченківської дистанції колії від 05 вересня 1997 року, вирішено виділену службову квартиру [ADDRESS] , на Шевченківську дистанцію шляху, виділити молодому спеціалісту бригадиру шляху [PERSON] . Квартира 3-х кімнатна, житловою площею 39,8 кв.м. Склад сім`ї 3 чоловіки. На даний час проживає по [ADDRESS] . Вона та члени її сім`ї приватної власності не мають. При отриманні житла з квартирного обліку зняти (а.с.75). Відповідно до архівного витягу з протоколу №11 засідання виконкому Смілянської міської ради народних депутатів від 27 листопада 1997 року та рішення №945 виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів від 06 листопада 1997 року «Про надання громадянам квартир в житлових будинках [ADDRESS] , [ADDRESS] та у звільненому житловому фонді», вирішено затвердити спільні рішення адміністрації та профкомів підприємства (організацій) міста та надати: по Шевченківській дистанції колії пр. №17 від 05 вересня 1997 року, [PERSON] , бригадиру колії, молодому спеціалісту, трикімнатну квартиру (признати її службовою) квартиру [ADDRESS] . Склад сім`ї - три особи: чоловік [PERSON] , дочка - [PERSON] (а.с.39). За змістом ст.118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно ч.1 ст.122 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Відповідно до ст.119,121 ЖК України, перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, а також порядок надання службових жилих приміщень, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. В свою чергу, постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37 затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, п.32 якого до вказаного переліку віднесено і працівників підприємств та організацій залізничного транспорту загального користування на час їх перебування у трудових відносинах із зазначеними підприємствами та організаціями. Також вказаною постановою затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі - Положення). Пунктом 2 Положення встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. Відповідно до п.3 Положення, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Згідно п.5 Положення, облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових (п.5 Положення). Відповідно до п.21 Положення, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Згідно п.22 Положення, ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. Відповідно до п.23 Положення, при вселенні в надане службове жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Як вбачається з ордеру на житлове приміщення №001365, виданого 26 грудня 1997 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Сміла [PERSON] з сім`єю на 3 особи на право зайняття жилого приміщення житловою площею 39,8 кв.м., яка складається з 3 кімнат за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , донька - [PERSON] . Термін дії ордеру продовжено до 16 листопада 1999 року (а.с.51). На вказаному ордері наявна помітка - «службовий». Згідно п.6 Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Аналізуючи наведене вище вбачається, що жиле приміщення підлягає виключенню з числа службових за наявності однієї з двох умов: 1) якщо відпала потреба в такому його використанні; 2) у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Крім цього, законодавчо перелік підстав за яких така потреба може відпасти не визначений, а тому при вирішенні питання про наявність умов за яких відпадає потреба у використанні житла як службового слід керуватись роз`ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2013, і до таких умов можна віднести: 1) скорочення посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов`язки. Жодну з наведених умов не покладено в обґрунтування правової підстави позову. Законодавством передбачено, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне клопотання підприємства, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки згідно законодавства прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових. Сама лише подача підприємством клопотання про виключення житла зі складу службового не передбачає обов`язку адміністрації приймати позитивне рішення з цього питання. Вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком виконавчого комітету відповідної ради. Прийняття рішення про виключення квартири зі складу службових відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень. Як вбачається з спільного рішення керівництва і територіального комітету Шевченківського державного підприємства з перевезення вантажів та пасажирів Одеської залізниці №26 від 17 листопада 1999 року «Про виключення зі списків службових квартири [ADDRESS] », вирішено: 1. Виключити з числа службових квартиру [ADDRESS] , яку займає квартиронаймач [PERSON] , яка проживає в цій квартирі з сім`єю в складі трьох осіб. 2. Просити виконком Смілянської міської ради своїм рішенням виключити дану квартиру із числа службових (а.с.123). 07 грудня 1999 року начальником Шевченківського державного підприємства з перевезення вантажів та пасажирів і головою територіального комітету профсоюзу складено лист за №1074, який адресований голові Смілянського міського виконавчого комітету ради народних депутатів, відповідно до якого, Шевченківське державне підприємство з перевезення вантажів і пасажирів та територіальний комітет, на підставі клопотання Шевченківської дистанції колії, просить виключити з числа службових 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , та закріпити її за [PERSON] (а.с.124). Разом з тим, будь-яких доказів направлення вищевказаного листа на адресу виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів або вручення його особисто уповноваженій особі виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів, матеріали справи не містять. Відповідно до листа №112/09-12 від 27 липня 2021 року головного спеціаліста сектору обліку, приватизації житла виконавчого комітету міської ради, спільне рішення керівництва і територіального комітету Шевченківського державного підприємства по перевезенню вантажів і пасажирів Одеської залізниці №26 від 17 листопада 1999 року та від 09 грудня 1999 року, в яких заявлено клопотання про виключення квартири [ADDRESS] із числа службових до виконавчого комітету Смілянської міської ради не надходили. Станом на 26 липня 2021 року статус службового житла даної квартири не змінювався, рішення виконавчого комітету не примчалося. На даний час основним квартиронаймачем службової квартири [ADDRESS] обліковується [PERSON] , [INFO] (а.с.144). Крім того, листом №1342/03-52 від 01 вересня 2020 року виконавчий комітет Смілянської міської ради повідомлено адвоката Шпака В.М. про те, що рішенням виконавчого комітету від 06 листопада 1997 року №945 квартирі [ADDRESS] , було надано статус службової та видано ордер на службове житло [PERSON] з складом сім`ї 3 особи: чоловік - [PERSON] та дочка - [PERSON] . Станом на 28 серпня 2020 року статус службового житла не змінювався, рішення виконавчого комітету не приймалось (а.с.40). Відповідно до ст.1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», цей Закон регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», об`єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема, цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій (далі - цілісні майнові комплекси підприємств), їх структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єкти незавершеного будівництва); об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом. Відповідно до ст.3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом. Так, 23 жовтня 2001 року між Одеською залізницею та виконавчим комітетом Смілянської міської ради укладена угода, відповідно до якої, будинок [ADDRESS] , передано з балансу залізниці на баланс ради до комунальної власності. Рада зобов`язується, зокрема, прийняти до комунальної власності житловий будинок [ADDRESS] на баланс Смілянського ВЖРЕУ (а.с.36-37). Відповідно до листа №30 від 02 червня 2021 року Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», працівниками Смілянського відділку КП Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації, інвентаризаційна справа на квартиру [ADDRESS] не заводилася, інформація станом на 01 січня 2013 року про зареєстроване право власності відсутня (а.с.98). Як вбачається з копії паспорта серії [NUMBER] , виданого Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 21 липня 1997 року на ім`я [PERSON] , остання в період часу з 12 листопада 1999 року по 06 червня 2004 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 17 березня 2004 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.47-50). Відповідно до ордера на жиле приміщення №6463 серії ПР виданого Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради [PERSON] із сім`єю з 3 осіб на право на заняття приміщення жилою площею 39,3 кв.м., що складається з 3 кімнат за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] (а.с.108). Згідно свідоцтва про право власності на житло, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 09 квітня 2004 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.109). Відповідно до відомостей №33-271179-ф/л, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 09 грудня 2020 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 17 березня 2004 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.110). Разом з тим, суд звертає увагу, що главою 3 «Користування службовими жилими приміщеннями» ЖК УРСР та Положенням, не передбачено застосування до правовідносин, які склалися внаслідок користування службовим жилим приміщення, положень ст.107 ЖК УРСР. При цьому, сам по собі факт реалізації квартиронаймачами квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] свого права, передбаченого Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в іншому населеному пункті, та зміну у добровільному порядку свого місця реєстрації, не є підставою для позбавлення їх статусу квартиронаймачів вказаної квартири, не позбавляє їх права на законних підстава, у відповідності до виданого їм ордеру, користуватися нею. Крім того, будь-яких доказів відмови квартиронаймачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від користування вказаною квартирою, матеріали справи не містять. Згідно п.28 Положення, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї службове жиле приміщення зберігається за ними у випадках і в строки, вказані в статті 71 Житлового кодексу УРСР. Відповідно до ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Згідно ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно п.34 Положення, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Однак, доказів виселення квартиронаймача [PERSON] , якій надано право на зайняття квартири [ADDRESS] , разом з членами її сім`ї, з даної квартири, або визнання їх такими, що втратили право користування нею, матеріали справи не містять та позивачами не надано. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що квартиронаймачами квартири [ADDRESS] , з 26 грудня 1997 року по даний час є [PERSON] , та члени її сім`ї: чоловік - [PERSON] та донька - [PERSON] , до складу якої ні позивач [PERSON] , ні позивач [PERSON] не входять, та вказана квартира до даного часу має статус службової. Як стверджує позивач [PERSON] у позовній заяві, за рішенням адміністрації та профспілкового комітету Шевченківського державного підприємства перевезення вантажів та пасажирів Одеської залізниці йому надано дозвіл на вселення та реєстрацію проживання в службовій квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, позивачами не надано вищевказаного рішення, внаслідок чого вищевказані доводи позивача [PERSON] є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Крім того, згідно листа №Ц-6-88/3561-21 від 14 липня 2021 року АТ «Укрзалізниця», за інформацією, наданою виробничим підрозділом Шевченківська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Одеська залізниця», дирекція не надавала дозвіл на вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] та не укладала договорів найму цієї квартири у період з 06 листопада 1997 року по теперішній час (а.с.138). Як вбачається з копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 06 листопада 2007 року на ім`я позивача [PERSON] , останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 07 липня 2004 року (а.с.13-14). Відповідно до копії трудової книжки, заповненої на ім`я [PERSON] , розпочав свою трудову діяльність в АТ «Укрзалізниця» 02 серпня 2004 року, а закінчив її 16 квітня 2014 року за власним бажанням (а.с.27-31). З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] 07 липня 2004 року не міг бути вселеним до службової квартири [ADDRESS] та зареєстрований в ній саме на підставі рішення адміністрацією та профспілковим комітетом Шевченківського державного підприємства перевезення вантажів та пасажирів Одеської залізниці, оскільки не перебував у трудових відносинах як з вказаним підприємством, так і з будь-яким іншим. Згідно п.27 Положення, наймач службового жилого приміщення вправі проживати в ньому разом з членами своєї сім`ї. Наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним службове жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] вселився до квартири [ADDRESS] , та зареєстрував у ній своє місце проживання виключно з письмової згоди квартиронаймачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як інша особа, а не як квартиронаймач. Крім того, як вбачається з паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 25 жовтня 2005 року на ім`я позивача [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , при цьому за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована не була (а.с.15-16). Відповідно до довідки №30, виданої ОСББ «Еверест-Сміла», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї, зокрема, дружина - [PERSON] (а.с.44). При цьому, будь-яких доказів надання письмової згоди квартиронаймачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на вселення позивача [PERSON] до квартири [ADDRESS] , або будь-якої іншої законної підстави, зокрема, ордеру на жиле приміщення або договору найму, її проживання у вказаній службовій квартирі, матеріали справи не містять та позивачами не додані. Як вбачається з позовної заяви, позивачі [PERSON] та [PERSON] стверджують, що вони утримують помешкання, зробили капітальний ремонт, сплачують комунальні послуги та внески на утримання будинку і прибудинкової території ОСББ «Еверест Сміла». Згідно довідки №39 від 03 вересня 2020 року управителя ОСББ «Еверест-Сміла», виданої [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , станом на 03 вересня 2020 року заборгованість по квартирній платі відсутня (а.с.45). Однак, з вищевказаної довідки неможливо встановити, яким сплачується квартина плата, позивачами або наймачами квартири, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Будь-яких інших доказів, які підтверджують вищевказане твердження позивачів, матеріали справи не містять. При цьому, відповідно до довідки №942 від 17 червня 2021 року КП «Смілакомунтеплоенерго», особовий рахунок за адресою: квартира [ADDRESS] , згідно електронної бази даних споживачів теплової енергії в КП «Смілакомунтеплоенерго» обліковується за [PERSON] (а.с.94). Крім того, згідно листа №2261/01-10 від 02 липня 2021 року КП «ВодГео», абонентом за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , який має особовий рахунок [NUMBER] (а.с.96). Таким чином, вищевказані доводи позивачів [PERSON] та [PERSON] про те, що вони утримують помешкання, зробили капітальний ремонт, сплачують комунальні послуги та внески на утримання будинку і прибудинкової території ОСББ «Еверест Сміла», є недоведеними, в зв`язку з чим не приймаються судом до уваги. З врахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що ордер на жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] , позивачі не отримувати, договір найму вказаного жилого приміщення позивачами не укладався, суд приходить до висновку, що вони не є основними квартиронаймачами вказаної квартири та не можуть бути визнані такими у судовому порядку. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. У відповідності до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за рішенням відповідних рад, квартири зі статусом службових можуть бути переведені до державного житлового фонду, після чого громадяни України отримують можливості постійно користуватися ними та приватизувати їх. Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом. Як стверджують позивачі [PERSON] та [PERSON] у позовній заяві, правовий режим квартири позбавляє їх права мати житло в постійному користуванні, а в подальшому реалізувати своє право на приватизацію житла. Однак, будь-яких доказів, які свідчать про наявність підстав для приватизації позивачами квартири [ADDRESS] , позивачами не надано та матеріали справи не містять. Крім того, згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Однак, відповідно до ст.19 Конституції України, органи та посадові особи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, має бути дотримано розумного балансу між наданими повноваженнями та свободою розсуду (дискрецією) при прийнятті рішення під час реалізації цих повноважень. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 14 травня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках №360/536/17-а, адміністративне провадження №К/9901/16975/18 (ЄДРСРУ № 89251080) вказав, що застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні. В такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника. Однак, як встановлено під час судового розгляду, рішення про відмову у виключенні квартири із переліку службових відповідачем не приймалося, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення відсутні. Однак, суд звертає увагу, що, відповідно до вимог п.6 Положення, виключення квартири з числа службових здійснюється рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, а не шляхом внесення відповідних змін до раніше прийнятого рішення, яким такій квартирі було надано статус службової. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року у справі №914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства (постанова ВС у справі № 904/792/18 від 20 лютого 2019 року). Однак, позивачами не надано жодних доказів, які свідчать про порушення їх прав та інтересів відповідачем, які підлягали б захисту в судовому порядку. Суд звертає увагу, що виключення квартири [ADDRESS] , навіть за умов відсутності на даний час організації, за клопотанням якої квартирі встановлено статус службової, а також організації, яка наділена повноваженнями на звернення до відповідача з клопотанням про виключення квартири із числа службових, не породжує для позивачів жодних правових наслідків, оскільки вони не є наймачами даної квартири. Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими, в зв`язку з чим задоволенню не підлягають у повному обсязі. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, понесені позивачами судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача на їх користь не підлягають.

Outcome: dismissed