Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

07.05.2018 р. до Київського районного суду м.Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, на підставі ст. 180-182, 184 СК України, оскільки відповідач не надає допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Вказаний шлюб було зареєстровано 21.05.2005 р. у відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції ( актовий запис № 401). Від вказаного шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER]. 13.10.2010 р. рішенням Московського районного суду міста Харкова було прийнято рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Дитина постійно проживає з матір'ю - [PERSON] та її чоловіком - [PERSON], з яким позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з 12.11.2012 р. Відповідач не надає грошових коштів на утримання дитини та ухиляється від свого передбаченого законом обов'язку утримувати спільну дитину. Крім того, відповідач взагалі не цікавиться ані матеріальними потребами дочки, ані потребами пов'язаними з її інтелектуальним розвитком. Дитина навчається у 5 класі спеціалізованої економіко - правової школи І-ІП ступенів з поглибленим вивченням іноземної мови приватного вищого навчального закладу Харківського гуманітарного університету « Народна Українська академія». Вартість навчання у вказаному навчальному закладі за 2017-2018 навчальний рік складає загальну суму 27600 гривень на рік. Крім того, дитина, якій вже виповнилось повних 11 років, потребує додаткових матеріальних витрат, в тому числі на одяг та взуття, шкільне приладдя, які в теперішній час коштують значних коштів. Сімейного бюджету позивача та її чоловіка не вистачає на забезпечення гармонійного фізичного та інтелектуального розвитку дочки. Враховуючи вищевикладене, позивач вимушена звернутись до суду та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки - [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 15 цієї частини. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 25.05.2018 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, оскільки предмет позовних вимог не підпадає під обмеження, які визначені ч. 4 ст. 274 ЦПК України. В судове засідання позивач не з'явилась, до канцелярії суду 14.06.2018 р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та зазначила, що з відзивом на позов ознайомилась, з сумою, яка зазначена відповідачем - не згодна (а.с.45). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з доданими документами за місцем реєстрації, згідно зворотного повідомлення, вказані документи відповідач отримав 06.06.2018 р. (а.с.33). 13.06.2018 р. відповідач [PERSON] подав до суду відзив, в якому просить розглядати справу у його відсутності, позов задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 930 грн. щомісячно. У відзиві відповідач зазначив, що ,дійсно, перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, від якого у них народилась дочка - [PERSON] Рішенням Московського районного суду м. Харкова, від 13.10.2010 р. шлюб був розірваний. Після припинення шлюбу, [PERSON] проживає окремо від батька, разом з позивачкою. Одразу після розірвання шлюбу та до кінця 2015 року, за усною домовленістю з позивачкою, він добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання доньки. Гроші надавались по 5000 грн, 3000 грн з періодичністю місяць, по мірі виникнення необхідності. Гроші надавались як через бабусю так і власноруч. Кожен рік батько вітав свою дитину із святами, подарунки також були у грошовому вигляді. З 2016 року позивачка припинила звертатися з проханням надання грошових коштів на утримання доньки, та відповідач через бабусю передавав гроші тільки на свято. Увесь час, починаючи з дня народження дитини, він не припиняв її утримувати та матеріально забезпечувати. Постійно приймав участь у вихованні дитини , догляді за нею, намагаючись надати їй повноцінне батьківське піклування та турботу, щодня прикладав зусилля у вирішенні її повсякденних питань та проблем, не зважаючи на те, що спільно з нею не проживає, оскільки перебуває у розірваному шлюбі з позивачкою. Позивачка на теперішній час чинить перешкоди відповідачу у вихованні, у спілкуванні, у розвитку дитини. Починаючи з 2016 року позивачка не надає дитину батьку. Таким чином, позивачка намагається обґрунтовувати свої вимоги тими обставинами, які не відповідають дійсності, є неправдивими та прикро образливими для відповідача як батька, оскільки він намагаюся всіляко надавати допомогу в утриманні своєї доньки, приймати участь у її вихованні та навчанні. Про те, що дитину було переведено до спеціалізованої економіко-правової школи І-ІП ступенів з поглибленим вивченням іноземної мови приватного вищого навчального закладу Харківського гуманітарного університету «Народна Українська академія», де навчання коштує 2300 грн. щомісячно відповідачу відомо не було. Також зазначив, що на теперішній час відповідач не працює, неофіційні доходи, які він отримує на даний час є незначними і не дають можливості сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 3000 грн. щомісячно. Свого житла відповідач не має та мешкає у цивільної дружини. Від другого шлюбу має неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач неофіційно кожен місяць надаю їй грошову допомогу у розмірі 800 грн. та додатково, за необхідністю, купую їй одяг та інше. Також, відповідач звертає увагу на те ,що з 29.05.2018 р. та по теперішній час відповідач знаходиться в «Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова » з діагнозом закритий перелом II-V плеснової кістки правої стопи зі зміщенням, інфікована рана правої гомілки. 06.06.2018 р. йому була зроблена складна операція на правій нозі. Та на протязі 3-4 місяців, я він зможе працювати. Таким чином, захворювання не дає можливості на теперішній час ефективно працювати та отримувати доходи, оскільки багато часу я витрачаю на лікування. Позивачкою не надано жодного доказу про те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти в розмірі 3000 грн. на дитину щомісячно. Таким чином, відповідач не погоджується з приводу визначеного позивачем розміру аліментів у твердій грошовій сумі, у розмірі 3000 грн. щомісячно, який є необґрунтовано завеликий виходячи з його матеріального становища та стану його здоров'я, наявності на утриманні неповнолітньої доньки, а тому враховуючи такі обставини обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів у твердій грошовій сумі буде становити 930 грн. щомісячно на неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 23.05.2006 р. народилась [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управлінням юстиції м.Харків 09.06.2006 р. (а.с.15). Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13.10.2010 р. позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 21.05.2005 р. у Відділі РАЦС Московського районного управління юстиції, актовий запис №401. 12.11.2011 р. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів 12.11.2011 року зроблено відповідний актовий запис №1991 (а.с.14). [PERSON] працює в ТОВ «МАКСНЕТ» на посаді менеджера з 03.08.2017 р.. Нарахований дохід за період з січня по квітень 2018 року становить 16 000 грн. (а.с.17). З 23.11.2017 р. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи №04-11-12/2347-17 від 23.11.2017 р. (а.с.19). [PERSON] навчається в спеціалізованій економіко-правовій школі І-ІІІ ступенів з поглиленим вивченням іноземної мови приватного вищого навчального закладу Харківського гуманітарного університету «Народна Українська академія». Вартість навчання, згідно договору №231/2-16 на навчання в спеціалізованій економіко-правовій школі І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням іноземної мови ХГУ «НУА» від 01.11.2016 р., становить 21 600 грн. на рік і, при умові, що оплата проводиться протягом навчального року, тобто за 12 місяців, починаючи з 1 вересня по 31 серпня, становить відповідно 1800 грн. на місяць (а.с.20). Згідно додаткової угоди до Договору №231/2-16 від 01.11.2016 р. на навчання в спеціалізованій економіко-правовій школі І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням іноземної мови ХГУ «НУА» школяра [PERSON], розмір оплати за навчання збільшено на 500 грн. на місяць, починаючи з 01.02.2017 р. Загальна вартість навчання за 2016-2017 навчальний рік, відповідно до п.1 даної угоди, складає 25 100 грн. (а.с.22). У 2018 році вартість навчання [PERSON], становить: 01.01. 2018 р. - 31.01.2018 р. - 2300 грн.; 01.02. 2018 р. - 27.02.2018 р. - 2300 грн.; 01.03. 2018 р. - 31.03.2018 р. - 2300 грн.; 01.04. 2018 р. - 30.04.2018 р. - 2300 грн.; 01.05. 2018 р. - 31.05.2018 р. - 2300 грн.; а всього 11 500 грн., які сплачені позивачем, що підтверджується квитанціями ХГІ «НУА» до прибуткових касових ордерів (а.с.23,24). Таким чином, суд вважає встановленим, що дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Між сторонами не досягнуто домовленості про порядок та розмір утримання дитини. Відповідно до ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов'язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст..6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід'ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст..180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 181 Сімейного Кодексу України у разі відсутності домовленості між сторонами щодо обрання способу виконання обов'язку утримувати дитину, питання щодо стягнення аліментів і визначення їх розміру вирішується судом. Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку. Відповідно до ч. 1,2 ст. 179 ЦПК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідноі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом приймаються до уваги доводи відповідача про наявність у нього неповнолітньої дитини від іншого шлюбу. Так, відповідно до наданого свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби ХМУЮ, [INFO] народилась [PERSON], батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.43). Також, згідно повідомлення №18/188 від 08.06.2018 р. виданого КЗОЗ «ХМКЛШНМД ім.. проф. О.І. Мещанінова, [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні №1 з 29.05.2018 р. по теперішній час, з діагнозом закритий перелом II-V плеснової кістки правої стопи зі зміщенням, інфікована рана правої гомілки (а.с.42). Зі змісту ч.1 ст.184 СК України вбачається, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що зазначається у приписах постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"(п. 17). Заперечуючи проти розміру аліментів, які просить стягнути позивач, відповідач посилається на неможливість сплати такого розміру аліментів у зв'язку з тим, що він не працює, неофіційні доходи є незначними та сума аліментів у 3000 грн. на місяць перевищуватиме його доходи за такий же період. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] є працездатною особою; як він вказує - не працює. Доказів щодо свого майнового стану, рівня отримуваних доходів або інших обставин, що унеможливлюватимуть сплату аліментів відповідачем не надано. Згідно до ст. 184 СК України суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, обраним позивачем. Відповідно Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2018 року становить 1860 грн. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти в розмірі, що буде відповідати, як інтересам дитей, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує, відповідно до ст. 182 СК України, матеріальне становище платника аліментів, той факт, що відповідач перебуває в працездатному віці, і може працювати, не обтяжений турботами щодо утримання непрацездатних батьків, має неповнолітню доньку від другого шлюбу, а також з урахуванням обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей та визнання частково відповідачем позовних вимог, вважає, що аліменти в розмірі 1800 грн. щомісячно на утримання дитини, є сумою, що відповідає обов'язку батька дитини забезпечити частину витрат на її утримання, з урахуванням мінімальних життєвих потреб дитини і матеріального стану відповідача. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно є достатнім та не буде порушувати майнові права дітей. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягання з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1800 грн. щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача стягуються судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial