Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

02.08.2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 05 квітня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем було укладено\~кредитний договір\~№ 0701/0407/88-212, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав споживчі цілі в кредит грошові кошти у розмірі 39500,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 04 квітня 2017 року та зі сплатою 14% річних. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитним договором, а 15 червня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за даним кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк». Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 11393,76 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 143\~163,48 грн,\~заборгованість за відсотками - 3\~163,99 грн., пеня 627,94 грн. Рішення суду перебувало на примусовому виконанні у Хортицькому ВДВС м. Запоріжжя ЗМУЮ та було фактично виконано 11.05.2016 року, після перерахування коштів відповідачем в рахунок погашення заборгованості. У зв`язку із цим, позивач має право вимагати від [PERSON] 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України та інфляційних втрат. Просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 3% річних в сумі 5500,58 грн. та інфляційні втрати в сумі 40\~196,13 грн., а всього стягнути 45\~696,71 грн. 28.08.2019 року суддя відкрив спрощене провадження по справі. 09.10.2019 року представник відповідача адвокат Черкашин І.І. подав до суду відзив на позов, в якому посилається на те, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором було фактично виконано 11.05.2016 року. Вказав на те, що до правовідносин з приводу виконання судових рішень не застосовуються положення ст.625 ЦК України. Крім того, заявив про застосування строків позовної давності, оскільки з моменту фактичного виконання рішення суду до моменту звернення банку із даним позовом пройшло більше трьох років, а тому позивач пропустив трирічний строк для звернення до суду. 04.11.2019 року представник позивача адвокат Ременюк Т.О. подала до суду письмові пояснення, в яких посилається на те, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Тому позивач має право нараховувати суми, передбачені статтею 625 ЦК України за період невиконання рішення суду. Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки ПАТ «Альфа-Банк» звертався із позовом до [PERSON] в січні 2018 року. В судовому засіданні представник позивача АТ «Альфа-Банк» адвокат Ременюк Т.О. просила позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Черкашин І.І. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Судом встановлено, що 05 квітня 2007 року між «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0701/0407/88-212, відповідно до якого, відповідачу надано кредит у сумі 39 500,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 04 квітня 2017 року зі сплатою 14 % річних. Відповідно до положень кредитного договору та графіку платежів, повернення коштів мало здійснюватися шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та процентами не пізніше 10 числа наступного місяця. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. А 15 червня 2012 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, відповідно до вищевказаних договорів, право вимоги за вищезазначеним кредитним договором належить ПАТ «Альфа-Банк». Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року у справі № 337/8007/14-ц, встановлено, що позичальник [PERSON] свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, в результаті чого станом на 29 жовтня 2014 року утворилась заборгованість за кредитом в сумі 10 760,22 дол. США, що еквівалентно 139 371,55 грн., за відсотками 244,28 дол. США, що еквівалентно 3 163,99 грн., за пенею 389,26 дол. США, що еквівалентно 627,94 грн. У зв`язку з чим Банк направив [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту, яка ним не виконана. Даним рішенням, яке набрало законної сили 31 березня 2015 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 0701/0407/88-212 від 05.04.2007 року. в розмірі 143 163 грн. 48 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 139 371 грн. 55 коп., заборгованості по відсоткам у сумі 3 163 грн. 99 коп., заборгованості по пені у сумі 627\~грн. 94 коп. Вказане судове рішення виконувалось в примусовому порядку Хортицьким ВДВС м. Запоріжжя, виконавче провадження ВП № 50340777, та відповідно до платіжного доручення № 38330253 від 11 травня 2016 року в межах даного виконавчого провадження [PERSON] сплатив на користь позивача 143 163\~грн. 48 коп. Представники сторін в судовому засіданні визнали факт того, що рішення суду було виконано 11.05.2016 року. У січні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за відсотками, яка утворилась станом на 01 грудня 2017 року в розмірі 2 525,70 доларів США. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову відмовлено. Позивач вважає, що внаслідок несвоєчасного виконання рішення, АТ «Альфа-Банк» має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України за період з 18.03.2015 по 23.03.2017 року. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд частково погоджується із доводами представника позивача в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на весь час прострочення виконання зобов`язання, а саме з дня ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості - 18.03.2015 року по день фактичного виконання рішення - 11.05.2016 року, оскільки вони ґрунтуються на законі. В судовому засіданні представник позивача не змогла пояснити та обґрунтувати чому позивач нарахував три проценти та інфляційні втрати до березня 2017 року, в той час як рішення було виконане 11.05.2016 року, тому стягнення суми за цей період є безпідставним. Суд не приймає доводи представника відповідача про те, що до правовідносин, що виникають з приводу виконання судових рішень не застосовується стаття 625 ЦК України. Так, представник відповідача посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України по справі №6-2759цс15. Разом з тим, у Постанові від 16 травня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду (Справа № 686/21962/15-ц Провадження № 14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) та від висновків, викладених у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних та інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання з 18.03.2015 року по 11.05.2016 року. Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування до позовних вимог позовної давності, суд виходить із наступного. До позовних вимог за даним позовом згідно ст.257 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю три роки. Про порушення свого права позивач дізнався з дня фактичного виконання [PERSON] рішення суду 11.05.2016 року. Із даним позовом АТ «Альфа-Банк» звернулось 02.08.2019 року, пропустивши трирічний строк позовної давності. Представник позивача вважає, що строк позовної давності перервався поданням 12.01.2018 року позивачем позову про стягнення відсотків за прострочення виконання зобов`язання. Суд не погоджується із доводами представника позивача, оскільки згідно ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. В січні 2018 року АТ «Альфа-Банк» не зверталось до суду із позовом про стягнення з [PERSON] сум, передбачених ст.625 ЦК України, а просило суд стягнути з нього заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Проценти за користування кредитом передбачені ст.1048 ЦК України, виникають з інших підстав, на відміну від ст.625 ЦК України, а тому не є частиною вимог, право на які має позивач за даним позовом. Той факт, що позивач невірно визначив правовідносини між сторонами по справі та заявив позовні вимоги, в задоволенні яких було відмовлено за безпідставністю, не свідчить про те, що позивач пред`являв позов до [PERSON] в частині вимог, на які має право, а тому строк позовної давності не перервався. У зв`язку із цим, суд вирішив, що позивач пропустив строк звернення до суду із вимогами про стягнення сум, передбачених ст.625 ЦК України, що у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed