Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] 12.02.2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за яким просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 17 329 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000 грн., судові витрати. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 11 жовтня 2013 року у квартирі №110 (будівельний номер квартири 2/11/3), власником якої є [PERSON] , був прорив труби опалювання, унаслідок якого відбулось залиття квартири позивача - [ADDRESS] . Зокрема в гардеробній намокла стеля, ліва стіна, обмокли шпалери, а також було затікання полу; у кухні відбулось часткове затікання стелі, робочої стіни; в спальні - замокання правої стіни, частково відшарування шпалер, а також замокання ламінату та меблі, що там знаходиться; у вітальні - часткове замокання стелі, а також затікання полу. Вказувала, що 14.10.2013 року інженером ОСББ «Пальміра» [PERSON] було складено акт візуального обстеження. У подальшому, 03.12.2013 року, головним інженером ОСББ «Пальміра» [PERSON] було проведено візуальне обстеження її квартири та встановлено, що у спальній кімнаті на стіні та плінтусі проглядаються сліди цвілі, що є слідством затоплення, яке сталось 11.10.2013 року. За фактом даного обстеження також був складений акт. Вказувала, що від затоплення ліжко у спільній кімнаті набухло та розшатувалось, ремонту не підлягало. Відповідач у добровільному порядку відновив стіни та стелю, однак відшкодувати заміну ламінату та ліжка відмовився. Зазначила, що нею 26.05.2013 року було придбано ліжко та дві тумбочки, вартістю 10 600 грн., вартість ламінату, плінтусу та фурнітури склала 6729 грн.. Вважає, що завдана матеріальна шкода у розмірі 17 329 грн. підлягає відшкодуванню саме відповідачем. Також вважає, що унаслідок залиття її квартири їй було завдано моральні страждання, яку оцінили у розмірі 10 000 грн.. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Івченко В.Б.. Ухвалою суду від 13.03.2014 року провадження у справі було відкрито. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Погрібного С.О. у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Івченко В.Б.. Ухвалою суду 29.03.2016р. справу прийнято до провадження с. Погрібного С.О .. З 07.12.2017 року по 03.04.2018 року матеріали цивільної справи були перебували в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою відповідача на ухвалу суду від 13.03.2014 року про відкриття провадження по справі. У зв`язку з призначення судді Погрібного С.О. на посаді судді Верховного суду указом Президента України від 14.12.2017 року, було здійснено повторний авторозподіл справи та згідно протоколу від 06.04.2018 року остання була розподілена на суддю Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 10.05.2018 року справу було прийнято до провадження. Ухвалою суду від 14.05.2019 року позов [PERSON] було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою відповідача. Постановою Одеського апеляційного суду від 15.01.2020 року ухвалу суду 1ї інстанції від 14.05.2019 року було скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду 1ї інстанції. Матеріали цивільної справи були передані головуючій судді 04.02.2020 року та призначені до розгляду на 19.03.2020 року. Розгляд справи 19.03.2020 року, 10.06.2020 року відкладався через неявку сторін. На електронну пошту суду 17.07.2020 року надійшла уточнена позовна заява від представника позивача - Стогнія О.В. , яку представник просив прийняти до розгляду. У судове засіданні 20.07.2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому, на електронну пошту суду 17.07.2020 року надійшло клопотання про відкладення засідання від представника позивача Стогнія О.В. , згідно якої вказував на його зайнятість в іншому судовому засіданні. Між тим, на підтвердження викладеного представником позивача будь-яких доказів не надано, у зв`язку з чим суд вважає причину неявки неповажною та клопотання щодо відкладення залишає без задоволення. Також,на електронну пошту суду 20.07.2020 року надійшла заява представника відповідача [PERSON] з проханням залишити уточнений позов [PERSON] від 16.07.2020 без розгляду. Ухвалою суду, повний текст якої складено 23.07.2020р., уточнений позов представника Стогнія О.В. , поданий в інтересах [PERSON] , від 17.07.2020 року було повернуто заявнику. Розгляд справи відкладено на 12.11.2020 року. У судове засідання 12.11.2020 року з`явився представник відповідача - [PERSON] .. Судом було оголошено про надходження до суду клопотання представника позивача - адв. Стогній О.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебування адвоката на лікування. Також про подання 04.08.2020 представником позивача уточненої позовної заяви [PERSON] .. Представник відповідача заперечував проти прийняття до розгляду уточненої позовної заяви, поданої представником позивача, посилаючись на те, що підготовче провадження у справі було закрито 19.11.2018 року та стороною позивача пропущені строки на вчинення такої процесуальної дії. Ухвалою суду від 16.11.2020 року уточнену позовну заяву [PERSON] від 04.08.2020 року було залишено без розгляду. Розгляд справи було відкладено на 08.12.2020 року із зобов`язанням представника позивача надати до суду докази на підтвердження причин неявки. Розгляд справи 08.12.2020 року був відкладений на 31.03.2021 року у зв`язку з хворобою представника відповідача та подання ним відповідного клопотання. У судовому засіданні 31.03.2021 року були присутні представники сторін : позивача - адв. Стогній О.В. та відповідача - [PERSON] .. Суд протокольно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача щодо повернення розгляду справи на стадію підготовчого провадження. Представник позивача - адв. Стогній О.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача - адв. [PERSON] заперечував проти вимог та просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Предметом позовних вимог є стягнення шкоди в результаті залиття квартири. Позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2010 року, реєстраційний номер договору 140. Квартира позивача розташована на 8 поверсі будинку. 11 жовтня 2013 року відбулося залиття квартири позивачки, про що представником ОСББ «Пальміра» - інженером [PERSON] 14.10.2013 року у присутності позивачки та свідка [PERSON] було складено акт візуального обстеження приміщення квартири №[NUMBER] , що знаходиться на 11 поверсі. В акті зазначено про фіксування слідів залиття в наступних кімнатах: в гардеробній - намокла стеля, ліва стіна, обмокли шпалери, а також було затікання полу; у кухні відбулось часткове затікання стелі, робочої стіни; в спальні - замокання правої стіни, частково відшарування шпалер, а також замокання ламінату та меблі, що там знаходиться; у вітальні - часткове замокання стелі, а також затікання полу. Також зазначено, що затоплення відбулось 11.10.2013 року з квартири будівельний номер квартири 2/11/3 , де був прорив труби опалювання. 03.12.2013 року головним інженером ОСББ «Пальміра» [PERSON] було проведено візуальне обстеження квартири позивача та у присутності позивача та інженера ОСББ [PERSON] було складено відповідний акт, в якому зазначено, що в спальній кімнаті на стіні та плінтусі проглядаються сліди цвілі, що є слідством затоплення, яке сталось 11.10.2013 року. Власником вказаної квартири будівельний номер квартири 2/11/3 (на теперішній час № 110 ) є відповідач [PERSON] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «ОМБТІ та РОН» від 08.02.2011 року (а.с.40). Вказана квартира знаходиться на 11 поверсі будинку. Звертаючись до суду з дійсним позовом позивачка просила, зокрема, відшкодувати їй вартість придбаної меблі - ліжка та двох тумб - 10600 грн. та вартості ламінату, плінтусу та фурнітури - 6729 грн., які вона придбала у зв`язку з пошкодженням унаслідок залиття 11.10.2013р.. На підтвердження понесених нею витрат надала до суду копію товарного чеку від 26.05.2013 року на суму 10 600 грн. (а.с.15) та накладної від 03-04.05.2013 року (а.с.16). Також просила відшкодувати завдані їй моральні страждання, які полягали у тому, що внаслідок залиття квартири їй довелося змінити спосіб життя, оскільки через те, що в квартирі з`явилась цвіль у неї почались приступи астми та вона вимушена була витрачати кошти на дорого вартісне лікування, їй довелось змінити місце проживання (а саме переїхати жити до сина в м. Київ до остаточного ремонту її квартири). Розмір моральних страждань оцінила у розмірі 10 000 грн.. Як вбачається з пояснень представника відповідача та письмових заперечень [PERSON] від 19.08.2014 року (а.с.32-40), останні заперечують факт завдання збитків позивачу. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень ст.. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно положень ст. 151 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов`язані забезпечити його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Положеннями ст. ст. 319, 321 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить. Частиною 3 статі 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди. Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно положень ст.. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Відповідно ч. 1 до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У рамках цивільної справи була проведена судова будівельно-технічна експертиза, призначена згідно ухвали суду від 08.09.2014 року. Згідно висновку судової будівельної-технічної експертизи, складеної 24.02.2015 року експертами ОНДІСЕ (а.с.78-80, т.1), причиною затоплення квартири позивачки зазначено : проникнення води через міжповерхові перекриття у результаті проходження дюбеля в стіну труби, що призвело до порушення цілісності трубопроводу системи опалення квартири [ADDRESS] . Вартість ремонтно-відновлювальних робіт у квартири позивача згідно висновку була визначена у розмірі 23 036 грн.. Між тим, суд не приймає як достеменний та беззаперечний доказ вини відповідача у залитті квартири позивача даний висновок експертизи, оскільки причина залиття, визначена у висновку, є відмінною від тієї, що зазначена в акті. Також не зрозуміло хто саме встромив дюбель в стіну труби, та в яку саме трубу та якої квартири. Окрім того, Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207 (далі - Правила), передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). В додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття. Між тим, з акту від 14.10.2013 року не вбачається, що при залитті 10.11.2013 року була оглянута квартира відповідача чи що відповідач відмовився у наданні доступи до квартири. Вказаний акт був складений через декілька днів після залиття. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку , що акт від 14.10.2013 року не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, в ньому не зазначені конкретні причини залиття квартири та особи, які допустили таке залиття, інші необхідні для такого документа реквізити. Тому цей акт не може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди. Також згідно ухвали суду від 15.08.2016 року по справі була проведена судова товарознавча експертиза, висновок якої було складено експертами ОНДІСЕ 21.12.2016 року (а.с.161-164, т.1). Згідно даного висновку від 21.12.2016 року, ринкова вартість ліжка т.м. «Corsine» модель «Claudia», із урахуванням знижки, станом на момент проведення експертизи складає 15 016, 95 грн.. Між тим, згідно даного висновку експерта вартість меблі становить більше вартості, заявленої позивачем. Окрім того, матеріали справи не містять доказів щодо пошкодження меблі позивачки унаслідок залиття квартири позивача 11.10.2013 року. Про вказані пошкодження не зазначено в актах від 14.10.2013 року та від 03.12.2013 року. Оцінюючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність та розмір завданої їй шкоди в результаті залиття належної на праві власності квартири саме в сумі 17 329 грн., а також причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та самим фактом залиття квартири, протиправності дій та вини відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що за розглядом справи на знайшов свого підтвердження склад деліктного правопорушення відповідача в завданні збитків позивача, а тому в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд відмовляє. Утім, матеріали справи не містять і жодного доказу, щоб свідчив про заподіяння відповідачем позивачу моральних страждань. Суд вбачає, що твердження позивача про те, що через виникнення цвілі після залиття квартири у неї зявилась астма, не є відповідають дійсності. Згідно матеріалів справи, залиття квартири відбулося в 2013 року, а наданні позивачем копії медичних документів із діагнозом астма датовані раніше на два роки (2010 рік). Доказів того, що позивачка вимушена була переїхати жити до сина унаслідок даного залиття та змінити її спосіб життя , матеріали справи також не містять. З огляду на викладене, позивачем не доведено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та в цій частині позову також відмовляє. Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed