Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 20.12.2013 року по 23.11.2015 року відповідач [PERSON] займала посаду директора у належному ТОВ «ТК Економ плюс» магазині № 58, розташованому у м. Києві, вул. Героїв Сталінграду, 65 а. У вказаному магазині відсутні посади завідувача відділу, секції або аналогічні за змістом посади. Згідно із результатами інвентаризації матеріальних цінностей, проведеної 02.11.2015 року, у магазині № 58 було виявлено недостачу товарно - матеріальних цінностей на загальну суму 18603,35 грн. Відповідач, займаючи посаду директора магазину, несла відповідальність, що передбачено розділом 4 посадової інструкції, з якою була ознайомлена 20.12.2013 року, а саме: директор магазину несе відповідальність за збереження товарно - матеріальних цінностей, які знаходяться на реалізації, та за належний контроль наявності товару на полицях та у складських приміщеннях магазину. Згідно із пунктами 6,9,10,13,18,20,21 розділу 2 посадової інструкції до посадових обов'язків відповідача входило виконання робіт безпосередньо пов'язаних із зберіганням, обробкою, продажем ( відпуском). Перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей: управління поточною діяльністю магазину, спрямованою на доведення товарів до споживача із найменшими затратами; здійснення контролю раціонального використання матеріальних, фінансових та трудових ресурсів; контроль викладення та належної наявності товару на полицях магазину; контроль прийому та складування наявного товару та такого, що ввозиться до магазину; прийом та звіряння грошових коштів; здійснення розрахунків із постачальниками матеріально - технічних цінностей; забезпечення обліку товарно-матеріальних цінностей; здійснення контролю за прийманням, зберіганням, відпуском та кількісним oбліком матеріальних цінностей (в тому числі товару). Жодних повідомлень про загрозу знищення та/або зникнення товарно-матеріальних цінностей у магазині та/або про недостатність умов, необхідних для забезпечення повного збереження дорученого майна, відповідач на адресу ТОВ «ТК Економ плюс» не подавала. Недостача товарно-матеріальних цінностей у магазині № 58, встановлена інвентаризацією 02 листопада 2015 року, є результатом невиконання відповідачам зазначених обов'язків. 20 грудня 2013 року між ТОВ «ТК Економ плюс» і відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Посада, яку займала відповідач, виконувані нею роботи за цією посадою дозволяють ТОВ «ТК Економ плюс» відповідно вимог чинного законодавства України укладати із нею договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Сам договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність директора магазину від 20.12.2013 року укладено між сторонами і в межах та на підставі чинного законодавства України, договір є чинним повному обсязі. 23 листопада 2015 року відповідача було звільнено за власним бажанням на підставі наказу. Втім, звільнення працівника не припиняє обов'язку відшкодувати заподіяну підприємству шкоду. За відомостями актів контрольної перевірки інвентаризації цінностей від 02.11.2015 року розмір матеріальної шкоди, завданої відповідачем ТОВ «ТК Економ плюс», в результаті неналежного виконання її посадових обов'язків, у вигляді недостачі товарно-матеріальних цінностей складає 18 603,35 грн. 00 коп. Наказ про проведення інвентаризації було підписано та доведено до відома 30.10.2015 року, але фактично на інвентаризації були присутні працівники магазину та представники ТОВ «ТК Економ плюс», відповідач від підпису акту інвентаризації відмовилася. Оскільки в добровільному порядку вирішити спір виявило неможливим, позивач просив в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 37210,00 грн. та судові витрати у справі в розмірі 1600,00 грн. Також, позивач заявив клопотання про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом мотивуючи тим, що за результатами інвентаризації представником позивача 27.01.2016 року було подано звернення до ВКР Оболонського УП про те, що [PERSON] працюючи на посаді директора магазину № 58 у м. Києві, привласнила кошти. Звернення було зареєстровано в ЕРДР, однак на теперішній час відповіді за наслідками проведеної перевірки фактів порушення вимог чинного законодавства не надійшло. В зв'язку з тим, що позивачем не отримано відповіді за результатами перевірки, був пропущений строк звернення з позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди. Позивачем було вжито неодноразові спроби добровільного погашення матеріальних збитків, працівниками підприємства були проведені бесіди з відповідачем та її місцем проживання, відповідач неодноразово обіцяла добровільно погасити матеріальні збитки та постійно переносила терміни. Через віддаленість місця реєстрації відповідача та адреси позивача часовий проміжок між відвідинами був розтягнутий, у зв'язку з чим було пропущено строк подачі заяви. Частково суму збитків було погашено відповідачем, але суму в розмірі 18603,35 грн. не повернуто. 26.06.2017 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, з урахуванням того, що представник позивача в судове засідання повторно не з'явився та усунення до розгляду справи по суті встановлених недоліків виявилось неможливим, з урахуванням ч.4 ст.10 ЦПК України, позивачу було надано строк для усунення недоліків позову, а саме: уточнення розміру позовних вимог та подання до суду доказів, які підтверджують обставини викладені у позовні заяві в підтвердження вимог. 09.08.2017 року судом отримано позовну заяву, в якій позивач просив в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 18603,35 грн. та судові витрати у справі в розмірі 1600,00 грн., з додатками: наказ про прийняття на роботу [PERSON], наказ про припинення трудового договору з [PERSON] та відомості щодо повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом оголошення в пресі. В судовому засіданні 23.08.2017 року представник позивача, за довіреністю у справі, Юртаєв Ю.О. позовну заяву від 09.08.2017 року підтримав в повному обсязі та просив надати час для подання до суду доказів, а саме: відомостей про сплату відповідачем частини суми збитків і їх розмір та відомості щодо розгляду питання в рамках кримінального провадження. В судове засідання, призначене на 28.09.2017 року представник позивача не з'явився, причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлена в порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України, причини неявки суд не повідомила. Суд, враховуючи заяву представника позивача, за довіреністю у справі, Цибулевської С.О. щодо розгляду справи без участі представників ТОВ «ТК Економ плюс», суд прийшов до висновку, про розгляд справи без участі сторін на підставі наявних у ній доказах. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Щодо клопотання позивача про поновлення строку для звернення до суду з даним позовом суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року (із змінами і доповненнями) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 25.03.2017 року, що підтверджується відбитком штампа на конверті (а.с. 48), а про порушення своїх прав дізнався 02.11.2015 року, а саме після виявленої недостачі товарно-матеріальних цінностей у магазині № 58, яка є результатом невиконання відповідачам своїх обов'язків, що будо встановлено інвентаризацією, отже позивач звернувся до суду з порушенням встановлено строку в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначає, що 27.01.2016 року було подано звернення до ВКР Оболонського УП про те, що [PERSON], працюючи на посаді директора магазину № 58 у м. Києві, привласнила кошти. Звернення було зареєстровано в ЕРДР, однак на теперішній час відповіді за наслідками проведеної перевірки фактів порушення вимог чинного законодавства не надійшло. Також, позивачем було вжито неодноразові спроби добровільного погашення матеріальних збитків, працівниками підприємства були проведені бесіди з відповідачем та її місцем проживання, відповідач неодноразово обіцяла добровільно погасити матеріальні збитки та постійно переносила терміни. Частково суму збитків було погашено відповідачем, але суму в розмірі 18603,35 грн. не повернуто. Так, з матеріалів справи ( а.с. 5) вбачається, що 28.01.2016 року Оболонським управлінням поліції ГУНП в м. Києві в ЄРДР за № 12016100050000854 за ч. 1 ст. 191 КК України, було зареєстровано звернення від 27.01.2016 року про те, що гр. [PERSON], [INFO], мешканка [ADDRESS], яка працюючи на посаді директора магазину за адресою: м. Київ, пр.-кт Г. Сталінграда,65-а, привласнила грошові кошти в сумі 49624 грн. Дата скоєння правопорушення 25.12.2015 року. Відповідно до ч.2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред?явлений у кримінальному процесі, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Однак, позивачем не надано до суду доказів щодо подання позивачем у кримінальному провадженні позову щодо відшкодування шкоди завданої працівником та залишення даного позову без розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Однак, позивачем не надано до суду доказів про вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання нею обов'язку щодо відшкодування збитків завданих підприємству, які були виявлені інвентаризацією 02.11.2015 року та сплатою нею частини розміру завданих збитків. Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позов, підстав для його поновлення суд не вбачає. Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, з матеріалів справи вбачається, що 10.03.2006 року було проведено державну реєстрацію юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна Компанія «Економ Плюс» ( а.с. 6), юридична адреса місцезнаходження якої: м. Запоріжжя, вул.. Грязнова, 10-А, засновник [PERSON], з 01.06.2016 року тимчасово виконуючи обов'язки керівника Замч Наталія Геннадіївна. Згідно із копією паспорта та копії особової картки працівника ( а.с. 7,8,10), відповідач [PERSON], [INFO], з 02.12.2009 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а згідно із відомостями адресно - довідкового підрозділу ТО ДМС України в Київські області ( а.с. 51) знята з реєстраційного обліку 28.10.2016 року за рішенням суду. Наказом керівника ТОВ «ТК Економ плюс» від 20.12.2013 року ( а.с. 83), відповідача [PERSON] було прийнято на роботу на посаду директора магазину. 20.12.2013 року між ТОВ «ТК Економ плюс» та [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність ( а.с. 11), відповідно до якого відповідач, займаючи посаду директора безпосередньо пов'язану з зберіганням, обробкою, продажем ( відпуском), перевозкою чи застосуванням у процесі виробництва переданих їй цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за не забезпечення збереження переданих їй підприємством матеріальних цінностей. В зв'язку з чим зобов'язана: дбайливо ставиться до переданих їй для зберігання чи інших цілей матеріальних цінностей підприємства та приймати усі можливі міри для запобігання збитків; своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства про всі обставини, які погрожують забезпеченню збереження переданих їй матеріальних цінностей, у випадку невиконання даної вимоги працівник не може посилатися на відсутність своєї вини при настанні збитків; вести облік, складати та надавати в установленому порядку товарно - грошові та інші звіти про рух та залишки переданих їй матеріальних цінностей; приймати участь у інвентаризації матеріальних цінностей переданий їй. Згідно із посадовою інструкцією директора магазина( а.с. 12-13), з якою відповідач [PERSON] була ознайомлена під підпис 20.12.2013 року, у розділі IV зазначено, що директор магазину несе відповідальність, крім іншого, за збереження товарно - матеріальних цінностей, які знаходяться на реалізації, та за належний контроль наявності товару на полицях і у складських приміщеннях магазину. Згідно із пунктами 6,9,10,13,18,20,21 розділу 2 посадової інструкції до посадових обов'язків відповідача, крім іншого, входило: управління поточною діяльністю торгівельного обслуговування спрямованої на доведення товарів до споживачів з найменшими затратами; контроль за викладенням та належною наявністю товару на полицях ввіреного магазину; контроль прийому та складування ввезеного та наявного товару у магазині; приймання та звірка грошових коштів в присутності чергового співробітника охорони, продавця, який працював на касі, з подальшим активуванням операцій; проведення розрахунків з постачальниками матеріально - технічних цінностей; забезпечення організації обліку товарно - матеріальних цінностей та надання звітності щодо об'ємів виробничих продаж Генеральному директору Компанії; здійснення матеріально - технічного забезпечення ввіреного магазину та проведення поточних ремонтів матеріально - технічної бази. 02.11.2015 року у магазині № 58 «ТК Економ плюс» було проведено контрольну перевірку інвентаризації цінностей та складені відповідні акти ( а.с. 27-47). Однак, до даних актів контрольної перевірки інвентаризації цінностей позивачем не додано відомості про результати інвентаризації ( Додаток № 3 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно - матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року № 69, зареєстрованої в міністерстві юстиції України 26.08.1994 року за № 202/412) та встановлено розмір збитків завданих відповідачем [PERSON]. Наказом керівника ТОВ «ТК Економ плюс» від 23.11.2015 року ( а.с. 84) відповідач [PERSON] була звільнена на підставі ст. 38 КЗпПУ ( за власним бажанням). Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належить недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв'язку з виконанням нею трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Позивачем не доведено, що відповідачем було отримано матеріальні цінності, яких при звіті (інвентаризації) виявилась їх менша кількість. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності. Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов'язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов'язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. У порушення вимог закону позивачем не доведено вину відповідача в заподіянні підприємству майнової шкоди, не вказано ступінь її вини та пропорційну їй частку загальної шкоди, не зазначено, в якій конкретно обстановці було заподіяно нею шкоду, не надано доказів того, що в магазині № 58 ТОВ «ТК Економ Плюс» були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей та нормальну роботу з ними. Позивач, обгрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що відповідач, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність, працюючи на посаді директора, порушила певні пункти посадової інструкції, що призвело до нестачі товарно-матеріальних цінностей. Частиною 2 ст.131 КЗпП покладено на працівників обов'язок бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів щодо запобігання шкоді. Проте за межами робочого часу працівник звільняється від виконання не тільки трудового обов'язку виконувати роботу відповідно до трудового договору, а й від виконання абсолютної більшості інших трудових обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. Тому працівник не може нести відповідальність за несхоронність майна, яке йому передали для зберігання, використання в процесі роботи або з іншою метою, у період після закінчення робочого часу і до його початку. Як вбачається, з актів перевірки інвентаризації вони складені 02.11.2015 року о 23:59:59 год., при цьому позивачем не надано доказів щодо меж робочого часу відповідача на посаді директора магазину № 58. Відповідно до ст. 138 КЗпП, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Також, позивач посилається не те, що відповідач частково сплатила завдану матеріальну шкоду, однак жодних доказів в підтвердження даних обставин до суду не надано. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадку, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.3 ч.1 ст.134 КЗпП). У п.10 положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, також зазначено, що робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Позивачем надано до суду копію витягу з ЄРДР ( а.с. 5), з якого вбачається, що 28.01.2016 року Оболонським управлінням поліції ГУНП в м. Києві в ЄРДР за № 12016100050000854 щодо гр. [PERSON] було зареєстровано звернення за ч. 1 ст. 191 КК України. Відповідальність працівника за п.3 ч.1 ст.134 КЗпП виникає за умови, що злочинний характер його діянь підтверджено у встановленому порядку вироком суду. Однак, позивачем не надано вироку суду про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 191 КК України, з доказами, які підтверджують, що вчинення працівником протиправних дій встановлено у порядку кримінального судочинства. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки не доведений належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 88 ЦК України, в разі задоволення вимог позивача йому компенсуються за рахунок відповідача судові витрати. Однак, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed