Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним укладеним між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу об`єкта житлової нерухомості квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , позовні вимоги мотивований наступним. Позивач та [PERSON] (надалі відповідач-1) перебували у шлюбі з 27.09.1979 року. У 1990 році відповідач-1, маючи на меті придбати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вступив до Молодіжного житлово-будівельного кооперативу Незабудка. У період з 1990 по 1996 роки відповідачем-1, який перебував у шлюбі із позивачем, за спільні кошти повністю виплачено вартість зазначеної об`єкта житлової нерухомості, у зв`язку з чим відповідач-1 став власником зазначеної квартири. Таким чином, з моменту внесення повної вартості квартири [ADDRESS] , а саме з 1996 року відповідач-1, як член кооперативу, який виплатив повну вартість квартири, набув право власності на вказане нерухоме майно. Так, станом на 1996 рік, тобто на момент набуття права власності на квартиру відповідач-1 перебував із позивачем у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим, позивач на момент виплати повної вартості квартири кооперативу також отримала право власності на зазначене майно на праві спільної сумісної власності. 21.02.2007 шлюб між відповідачем-1 та позивачем розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова. Питання щодо розподілу майна подружжя, в тому числі квартири [ADDRESS] , ані у добровільному, ані у судовому порядку жодним з подружжя не вирішувався. Згодом 19.03.2014 відповідач-1 на підтвердження свого права власності отримав свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру, однак позивач вважає, що у зв`язку із тим, що дана квартира і придбана у зареєстрованому шлюбі між позивачем та відповідачем-1, дане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу у квартирі [ADDRESS] постійно проживали та продовжують проживати станом на теперішній час спільний син відповідача-1 та позивача - [PERSON] , його дружина, та онук позивача та відповідача-1. У вересні 2019 позивачеві від відповідача-1 стало відомо про те, що останній став жертвою шахрайських дій третіх осіб, внаслідок яких відповідач-1, маючи заборгованості по побутових кредитах у банку, діючи з метою розрахунку по зазначеним зобов`язанням, звернувся до адвоката- Каламайка Д.Ю. (надалі- відповідач-2) з метою отримання правової допомоги у зазначених питаннях. Після цього, довіряючи відповідачеві-2, який обіцяв допомогти у вирішенні питання щодо розрахунків по заборгованості, відповідач-1, будучи ошуканим, у травні 2019 року передав документи на квартиру. Відповідач-1 діючи у стані обману та відчуваючи довіру до дій адвоката, не ознайомившись зі змістом документа, підписав договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири. Таким чином, за начебто укладеного договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 останній отримав право на зазначений об`єкт нерухомості. Укладення такого роду правочину, як договір купівлі-продажу нерухомого майна, момент якого припадає на перебування позивача та відповідача-1 у зареєстрованому шлюбі, без позивача на такий правочин є незаконним, таким, що суперечить основним засадам цивільного та сімейного права, порушує права позивача, як співвласника нерухомого майна, а також та законні інтереси її сина [PERSON] , невістки [PERSON] та малолітнього онука [PERSON] , які постійно мешкають у зазначеній квартирі, є зареєстрованими за даною та не мають іншого житла для постійного проживання. 21.12.2019,\~відповідачем-2\~подав відзив\~на позов,\~у якому\~просив відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог,\~з огляду\~на наступне. Позивач стверджує, що відповідач-1 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру [INFO] . Тобто після 7 років після розірвання шлюбу між відповідачем-1 та позивачем. З моменту розірвання шлюбу і до моменту реєстрації права власності відповідачем-1 не виникло ніяких майнових спорів, тобто з того часу, як відповідач-1 зареєстрував особисто за собою право власності на спірну квартиру, позивач могла довідатися про порушення свого права. Це підтверджується тим, що як стверджує позивач, після розірвання шлюбу у спірній квартирі постійно проживали син та інші родичі позивача. Таким чином, якщо припустити, що позивач дійсно мала право спільної власності, то позивач могла довідатися про порушення своїх прав хоча б після реєстрації відповідачем-1 права власності за собою особисто у 2014 році. В будь-якому разі, трирічний строк позовної давності сплинув. Також, позивач зазначає, що вказане майно було придбане під час перебування у шлюбі, однак позивачем не надано жодного доказу на підтвердження зазначених тверджень. Позивач стверджує, що відповідач-1 у період з 1990 по 1996 роки за спільні кошти повністю виплатив вартість зазначеного об`єкта житлової нерухомості, на підтвердження чого була надана довідка, ЖБК Незабудка. Однак, вказана довідка не містить інформації про конкретні платежі та їх суми, тому не може підтвердити заявленого позивачем факту. 03.01.2020 відповідачем-1 було подано відзив на позовну заяву, у якій відповідач-1 визнає позовні вимоги та просить їх задовольнити з огляду на наступне. З 1990 року [PERSON] став членом Молодіжного житлово-будівельного еративу Незабудка метою вступу до якого було придбання [PERSON] житлової квартири [ADDRESS] , шляхом внесення періодичних внесків та поетапної виплати її вартості. У 1996 році відповідачем-1 було здійснено останній внесок та виплачена повна вартість яри, розташованої за вказаною вище адресою, внаслідок чого він отримав право власності на зазначений об`єкт житлової нерухомості. Відповідач-1 зауважив, що на момент вступу до МЖБК Незабудка у 1990 році, так і на момент виплати повної вартості він перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем, з якою вони протягом усього періоду мешкали разом, вели спільне господарство, працювали та в результаті спільної праці та проживання однією сім`єю, отримали фінансову можливість оплатити як перший внесок за квартиру на розрахунковий рахунок кооперативу, так і усі наступні періодичні внески, аж до повної виплати вартості квартири. Таким чином, [PERSON] підтверджує факт, що хоча членом кооперативу та платником усіх внесків документально був він, але вказані кошти були результатом ведення спільного господарства та праці як його, та і його на той час дружини [PERSON] . Виходячи з цього, [PERSON] повністю визнає те, що на момент виплати повної вартості квартири [ADDRESS] , що мало місце у 1996 році, право власності на вказану квартиру отримали як [PERSON] , та і [PERSON] . Стосовно обставин укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що мало місце 13.05.2019 між [PERSON] та [PERSON] , відповідач-1 зазначив наступне. Так, маючи декілька побутових кредитів та не маючи змоги їх погасити у повному обсязі, останній звернувся по допомогу до раніше невідомого адвоката Каламайко Д.Ю., який пообіцяв [PERSON] дати у борг грошові кошти у сумі 15000грн., допомогти у вирішенні питання із кредитами, а як гарантію повернення боргу попросив в останнього передати документи на квартиру, що йому належить. 13.05.2019 [PERSON] запросив до приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Остапенко Є.М., де запропонував офіційно затвердити їх домовленості угодою. [PERSON] , повністю і довіряючи діям та словам [PERSON] , враховуючи на його статус адвоката, довірився останньому, та не читаючи підписав усі документи, які були передані йому. Лише згодом, коли [PERSON] намагався повернути грошові кошти [PERSON] з метою повернення боргу та повернення собі документів на квартиру, йому стало відомо, він підписав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким передав право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна [PERSON] . У разі усвідомлення [PERSON] того, що він підписує саме договір купівлі-продажу квартири, останній би ніколи не погодився на це. Крім того, [PERSON] підтверджує той факт, що дійсно звернувся до Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області за фактом шахрайських дій збоку адвоката [PERSON] , який шляхом зловживання довірою [PERSON] , скориставшись його скрутним становищем, створив умови, за яких останній підписав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , не читаючи його, та вважаючи цей договір документом зовсім іншого юридичного змісту. За даним фактом дійсно було відкрите кримінальне провадження. Позивач, представник позивача у судовому засідання просили позов задовольнити з підстав викладених вище. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву у якій позов визнає у повному обсязі, просив його задовольнити, а також просив розглядати справу без його участі. Відповідач, [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Судом встановлено наступне. 27 вересня 1979 року, позивач та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Палаці одруження « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження, серія [NUMBER] , видане 27.09.1979. Відповідно до Довідки № 21 від 19.09.2019, що видана [PERSON] , в тому, що він дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , а також є членом кооперативу ЖБК «Незабудка» з 1990 року. Вартість квартири [ADDRESS] сплачена повністю у розмірі шістнадцяти мільйонів тринадцять тисяч сорок вісім крб. Перший пайовий внесок виплачений у 1990 році. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , видане 21.02.2007, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно статті 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд дійшов висновку, що вказане майно було придбане подружжям під час перебування у шлюбі, що не заперечується відповідачем-1. З огляду на вищезазначене, суд відхиляє доводи відповідача-2 стосовно недоведеності участі позивача у придбанні вищевказаного майна. Однак,відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №19211201 від 19.03.2014, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності від 19.03.2014. 13 травня 2019 року [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко\~Є.М. та зареєстровано в реєстрі за №1759. Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 41 Конституції України, статей 317, 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Щодо клопотання відповідача-2 про застосування строків позовної давності, суд вважає, що строк позовної давності до спірних правовідносин не застосовується, оскільки відсутні докази, що позивач [PERSON] знала, що було порушено її право спільної сумісної власності більше трьох років до звернення з позовом, і такі відсутні в матеріалах справи. Також суд відхиляє доводи відповідача-2 про те, що позивач після розірвання шлюбу могла знати про порушення її майнових прав, а тому в застосуванні строків позовної давності слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах). За приписами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України. Відповідно до положень статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Як визначено нормами статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивачем не надано належних та допустимих доказів підтверджуючих її право власності саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , тобто позивач не довела порушення своїх прав укладеним між відповідачами правочином. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Аналогічні роз`яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Встановивши, що позивач [PERSON] не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 13.05.2019 року, суд дійшов висновку про те, що вимоги щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем також задоволенню не підлягають. Зважаючи на викладене, позовну заяву залишити без задоволення, оскільки позивачем не вірно обрано спосіб захисту.

Outcome: dismissed