Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На обґрунтування позову зазначила, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі до 20 листопада 2013 року. Вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею. Між нею та відповідачем не було спорів щодо місця проживання дитини. Відповідач життям сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні. Син не пам'ятає батька і не має до нього ніяких почуттів. Відповідач під час спілкування з нею не питає про сина, про його життя. В січні 2015 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON]. Син проживає разом з ними. Між нею, сином та чоловіком склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, його повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Син вважає [PERSON] своїм батьком і називає його татом. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, яка з кожним місяцем збільшується. Відповідач перешкоджає належному розвитку дитини, ігнорує прохання про надання його дозволу для відпочинку сина за кордоном. Відповідач не був позбавлений інформації стосовно місця проживання її та сина, вона не перешкоджала відповідачу приймати участь у вихованні сина. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримувала заявлений позов, надала пояснення, аналогічні його обґрунтуванню, просила задовольнити позов. Також пояснила суду, що вона та відповідач проживали разом з 2006 року по 2009 рік у квартирі її батьків за адресою: [ADDRESS]. У 2009 році вона поїхала разом з сином проживати до м. Чернігів, де знаходилася її мати. Вони з матірью орендували житло в Чернігові, а з 2011 року вона стала підтримувати фактичні шлюбні відносини з [PERSON], у 2015 році вони зареєстрували шлюб, [INFO] в них народився син [PERSON]. Весь час син [PERSON] проживав разом з нею. З 2014 року вони проживають у належному їй житловому будинку, розташованому у с. Андріївка Чернігівського району Чернігівської області. З 2009 року відповідач не спілкувався із сином, не надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. У лютому 2016 року рішенням суду з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON], у березні 2016 року вона направила виконавчий лист до виконавчої служби. На теперішній час відповідач має заборгованість по аліментам в розмірі 3000 грн. До 2016 року вона не зверталася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, бо не потребувала допомоги. Останній раз відповідач бачив сина п'ять років тому назад, його не цікавить життя дитини, він не дарить сину подарунки на дні народження та свята. Вона вважає, що відповідач повинний приїздити за місцем мешкання дитини, якщо хоче спілкуватися з сином, а вона возити дитину до м. Кам'янське для спілкування з відповідачем не може. Син [PERSON] не бажає бачити відповідача, називає татом її теперішнього чоловіка [PERSON], який бажає всиновити дитину. У січні 2017 року вони з чоловіком та дітьми хотіли поїхати на відпочинок до Туреччини, в зв'язку з чим у грудні 2016 року вона направила відповідачу за адресою: [ADDRESS] рекомендований лист з проханням надати дозвіл для виїзду сина [PERSON] за кордон, але відповіді так і не отримала. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримував, просив прийняти до уваги висновок органу опіки та піклування - Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та задовольнити позо. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення аналогічні письмовим запереченням проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Також пояснив суду, що вони з позивачем спільно проживали в квартирі її батьків в м. Кам'янське до 2008 року. У 2009 році позивач поїхала до м. Чернігів. Коли сину виповнилося 4 роки, позивач, на його, відповідача, прохання привезла сина до м. Кам'янське, і дитина пробула у нього 8 днів. Потім позивач забрала сина, хоча він просив залишитися, просив ще привезти його до нього. Після цього він сина більше не бачив. Він не знав, де проживає позивач разом з сином, тому не міг приїжджати до нього. Він надавав позивачу нотаріально посвідчені дозволи на виїзд сина за кордон для відпочинку, перший раз на 1 рік, потім на 3 роки. По пошті ніяких листів позивача про надання дозволу на виїзд сина за кордон ні він, ні його батьки не отримували. Після розірвання шлюбу з позивачем, він погашав їх спільні кредити. Позивач не зверталася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання сина. Коли вона приїздила з сином до м. Кам'янське, він купляв дитині одяг. Під час спілкування з позивачем у соціальних мережах він просив її надати можливість поспілкуватися з сином, просив, щоб син подзвонив йому по телефону. Він хотв щоб або позивач привезла дитину до нього, або він поїхав до сина. Однак позивач казала, що син не хоче його бачити і аліменти їй не потрібні. У січні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON], в березні було ухвалено рішення. Він сам відніс рішення суду на роботу, спочатку з нього стягували 50% заробітної плати щомісячно до погашення заборгованості, що виникла, поки справа перебували в суді, а потім стали стягувати по 25% щомісячно. Заборгованості по аліментам він не має. Середньомісячний розмір його заробітної плати складає 4000 грн.. Адреса відповідача та сина йому стала відома на початку 2016 року з позовної заяви. Він спілкувався з позивачем відносно участі у вихованні сина та спілкуванні з ним. Проте їм не вдалося домовитися, бо позивач казала, що дитина тільки її. З часу як позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів та до надання виконавчого листа до виконання дійсно утворилася заборгованість по аліментам. Він просив позивача надати йому номер її карткового рахунку, щоб він міг самостійно надсилати їй аліменти, поки не буде виданий виконавчий лист, але вона відмовилася. В нього було враження, що позивач навмисно бажає утворення заборгованості. Він проти всиновлення його дитини чоловіком позивача, бо в дитини є батько. Він будь коли надасть згоду позивачу на виїзд дитини за кордон для відпочинку. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні підтримував заявлений позов, просив його задовольнити та пояснив, що з 2013 року він проживає разом з позивачем та її сином [PERSON], піклується про нього та виховує його. Відповідач з дитиною не спілкується, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. У 2015 році вони зверталися до відповідача з усним проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а в 2016 році направляли листа, але відповіді не отримали. Представник Органу опіки та піклування - Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Органу опіки та піклування, а також висновок про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Представник Органу опіки та піклування - адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Органу опіки та піклування, а також висновок про недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності представників третіх осіб. Вислухавши позивача, відповідача, третю особу [PERSON], вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2006 року по 20 листопада 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7-8) та рішенням Дніпровського районного суду м. дніпродзержинська від 20 листопада 2013 року про розірвання шлюбу (а.с. 9-10). Сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, в якому батьком дитини вказаний [PERSON] (а.с.6). Після припинення сімейно-шлюбних відносин малолітній син [PERSON] залишився на вихованні позивача [PERSON], і в теперішній час вони поживають за адресою: [ADDRESS], що не заперечується сторонами у справі. Згідно довідки Андріївської ЗОШ І-ІІІ ступенів Чернігівського району Чернігівської області № 72 від 30 вересня 2016 року (а.с. 16), [PERSON] з 2013 року навчається у зазначеному навчальному закладі. В своїй позовній заяві та в судовому засіданні позивач стверджувала, що відповідач повністю відсторонився від виконання своїх батьківських обов'язків, не приймає участі у вихованні малолітнього сина [PERSON], не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, має заборгованість по аліментам, його не цікавлять життя та інтереси дитини, при тому, що вона ніяких перешкод відповідачу для виконання ним своїх батьківських обов'язків не чинила. Проте такі твердження позивача не підтверджуються дослідженими у судовому засідання доказами. В судовому засіданні не доведено, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та матеріального утримання свого малолітнього сина [PERSON]. Як встановлено в судовому засіданні відповідач виявляв бажання бачитися та спілкуватися із дитиною, але не міг цього робити через віддаленість місця проживання позивача та дитини та через те, що йому до 2016 року не було відоме фактичне місце проживання дитини бо позивач не повідомляла його про це. Згідно пояснень позивача у 2012 року вона фактично створила сім'ю з [PERSON], з яким у 2015 році зареєструвала шлюб, і з яким має сина [PERSON]. Вона бажає, щоб її чоловік всиновив її з відповідачем сина [PERSON], оскільки з 2012 року її чоловік піклується про [PERSON] та виховує його. До 2016 року вона не потребувала від відповідача матеріальної допомоги на утримання дитини, тому з позовом про стягнення аліментів звернулася тільки у лютому 2016 році. Як вбачається із довідки держаного виконавця Дніпровського відділу ДВС м. Дніпродзержинська від 18 серпня 2016 року, виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] був виданий Чернігівським районним судом 17 червня 2016 року, і заборгованість по аліментам була нарахована державним виконавцем лише за період з 01 лютого по 30 квітня 2016 року в сумі 2976,90 грн, тобто за той період часу, коли виконавчий лист навіть не був виданий судом для примусового виконання. Згідно довідки ТОВ "Спецтехостанстка" № 124 від 09 березня 2017 року (а.с. 35), де працює відповідач, з нього у серпні та у вересні 2016 року стягувалися аліменти в розмірі 50% його заробітної плати до погашення заборгованості по аліментам, з жовтня 2016 року щомісячно стягуються аліменти в розмірі 25% його заробітної плати. При ухваленні рішення суд не приймає до уваги Висновок щодо доцільності позбавлення батьківський прав [PERSON], підготовлений Чернігівською районною державною адміністрацією Чернігівської області (а.с. 56), оскільки батько дитини на засідання вказаного органу опіки та піклування не запрошувався, а посилання у висновку на наявність заборгованості по аліментам чи на свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов'язків відносно дитини не відповідають дійсності. Згідно висновку органу опіки та піклування - адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради від 15 червня 2017 року вих. № 6-11/461 (а.с. 65), є недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки батько дитини працює, за місцем роботи характеризується позитивно, заборгованості по сплаті аліментів не має, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відчуває відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, але внаслідок об'єктивних причин позбавлений можливості цим займатися. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до свого малолітнього сина, а обмеження його участі у вихованні дитини пов'язано з тим, що позивач разом з дитиною проживає на значній відстані від місця мешкання відповідача, що ускладнює батьку дитини спілкуватися з сином та приймати участь у його житті, навчанні та розвитку. Не доведено в судовому засіданні і те, що відповідач не давав дозволу на виїзд сина за межі України разом з позивачем. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належним умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З урахуванням того, що в судовому засіданні не доведено ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до свого малолітнього сина [PERSON], у суду відсутні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав.

Outcome: dismissed