Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про припинення права власності на майно у зв`язку з його знищенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО, [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина земельної ділянки 0,0654 га, що по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на прийняття спадщини за законом від 03 березня 2016 року після смерті [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 17 листопада 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотарвальної контори, Палажченку В.І . на праві власності належить Ѕ частина земельної ділянки 0,0654 га, що по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2006 року. Цільове призначена такої земельної ділянки - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва (обслуговування житлового будинку та господарських споруд). Ними з`ясовано, що на цій земельній ділянці згідно відомостей Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєстрований житловий будинок, власниками якого є: [PERSON] - на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 1997 року, 22/50 - [PERSON] - на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 06 травня 2006 року, 3/50 - [PERSON] - на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1989 року. Вони вважають, що у зазначеному будинку більше 20 років тому сталася пожежа, внаслдіок якої даний будинок було знищено вогнем по всій його площі, й він не підлягає реконструкції, тобто фактично знищений. Вони як власники земельної ділянки мають намір здісниити будівництво нового будинку, проте реєстрація в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» вказаного будинку унеможливлює проведення нового будівництва. Вважає, що право власності на будинок припиняється у разі його знищення, що узгоджується п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України, та просить судовим рішенням припинити право власності на це майно щодо померлої [PERSON] й відповідачів [PERSON] , [PERSON] , та зобов`язати КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» скасувати державну реєстрацію права власності на таке нерухоме майно відповідно до ч.1 ст. 349 ЦК України щодо власників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Верес М.М., діючий на підставі ордерів адвоката про надання правової допомоги від 13 листопада 2019 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином -рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). Звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності з підтриманням позовних вимог. Відповідачі в судове засідання не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про припинення права власності на майно у зв`язку з його знищенням, вважаючи себе власниками земельної ділянки 0,0654 га, що по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Суд, дотримуючись об`єктивності й неупередженості сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України). Під час підготовчого судового засідання та початку розгляду справи по суті за участі представника позивачів, який є фахівцем у галузі права - адвокатом, жодного клопотання щодо витребування доказів не завлялось. Позивач доказів на твердження своєї правової позиції не надав, до суду із заявою про витребування спадкової справи не звертався, навіть при дослідженні копій документів, які знаходяться у провадженні даної справи, долучені позивачем як додатки до позовної заяви, їх оригінали не надані, не надані також правовстановлюючі документи на майно щодо кожного співвласника, а саме - [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , а тому суд був позбавлений можливості реалізувати обов`язок звірення поданих копій документів з оригіналами, оскільки суд приймає рішення на підставі поданих оригіналів документів, а не їх копій, які не забезпечені їх відповідності з оригіналами. Суд вважає, що обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній справі (категорії спадкових справ в частині вимог [PERSON] ), можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі, а за відсутності дослідчення якої, й у тому числі відсутності правовстановлюючих документів на майно іншого співвласника - [PERSON] , суд позбавлений можливості вирішити об`єктивно спір та за наслідками якого постановити обгрунтоване та законне рішення щодо задоволення позову. Зважаючи на таку обставину - відсутності забезпечення суду оригіналами правовстановлюючих документів на майно - земельної ділянки щодо якої позивачі ввадають себе власниками та спірного будинку, який є предметом спору, суд не зміг встановити осіб, які є їх дісними власниками, тобто останні не довели свій стасус власності щодо такого майна. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Водночас, зважаючи на предмет спору, враховуючи припущення, оскільки правовстановлюючі документи суду не буди надані в оригіналі, про те, що позивачі є власниками земельної ділянки, проте останні не є власниками спірного будинку щодо якого просять припинити права власності, а тому такі вимоги, й з цієї підстави не можуть буди задоволеними. Окрім того, надавши правову оцінку позовним вимогам, з урахуванням суб`єктивного складу відповідачів, прохальна частина вимоги містить вимогу щодо майна померлої [PERSON] , при цьому позивач вважає, що її спадкоємцем щодо такого майна - спірного будинку є [PERSON] , проте матеріали справи містять довідку нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В.І. від 03 грудня 2015 року про те, що спадкова справа хоча й заведена на підставі заяви [PERSON] , проте у зв`язку із відсутністю належного підтвердження підстав для закликання до спадкування відповідно до п.4.2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, [PERSON] було запропоновано звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю не пенше як п`ять років до часу відкриття спадщини (а.с.14), проте рішення про встановлення такого факту матеріали справи не містять, й у ході її розгляду не були доповненими, а тому позиція позивача, що остання є спадкоємцем померлої [PERSON] , за відсутності наданих суду належних та допустимих доказів, наразі є недоведеною. Відповідно, зважаючи на це суд вбачає частково невірно обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту порушеного права, тобто без встановлення вказаного факту, видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, позивач [PERSON] не може вважатися спадкоємицею [PERSON] (а.с.14), водночас за цим позовом така вимога відсутня. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставною для відмови у задоволенні позовних вимог. Недоведеною підставою позову слугує й копія довідки-характеристики на спірний будинок, на який позивач посилається як на основий доказ, щодо якого позивач вважає, що він зруйнований, водночас копія такого документу містить чітку інформацію про те, що будинок «не зруйнований», а «будинок знаходиться в напівзруйнованому стані» (а.с. 17), й зважаючи на її дату - проведення огляду та дослідження будинку посадовими особами КМБТІ - 17.04.2006 року (а.с. 15-20), суд критично оцінює такий доказ, зважаючи на його строк. З-поміж іншого, вирішуючи даний спір суд прийшов й до висновку про те, що беззаперечні докази того, що будинок повністю знищений відсутні, а неможливість розпоряджатись земельною ділянкою, на якій знаходяться залишки об`єкту нерухомості, не можуть бути визнані підставою для примусового припинення права власності іншого співвласника будівлі, й відсутність відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру, - є також підставою для відмови у задоволенні позову. Так, за змістом статі 349 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, право власності на знищене майно може бути припинено тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру, проте позивачем не доведено, що співвласники - відповідачі - співвласники бужинку звертались із заявою про припинення їх частки у праві спільної власності. А для примусового припинення права особи на частку у спільному майні позивачем не дотримано вимоги законодавства щодо компенсації вартості майна інших співвласників. Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Верховний Суд, вирішуючи аналогічний спір (постанова від 17.01.2019 року № 708/254/18), дійшов висновку, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру, водночас матеріали даної справи таких доказів не містять. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Зважаючи на наслідки розгляду справи, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати поклаласти на позивача. Нп підставі вищевикладеного, ст. 349 ЦК України,п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України,

Outcome: dismissed