Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

[PERSON] народилася [INFO] в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області, 13 березня 1991 року уклала шлюб в Луговській селищній раді м. Лобня Московської області, який було розірвано 18 січня 1992 року. Заявляючи, що з народження до вересня 1993 року весь час проживала в с. Вищеольчедаїв колишнього Мурованокуриловецького району, а з вересня 1993 року - в с. Курашівці колишнього Мурованокуриловецького район, що паспорт громадянина колишнього СРСР втратила, паспорт громадянина України або іншої держави ніколи не отримувала, в квітні 2019 року Мурованокуриловецький РС УДМС відмовив їй в документуванні паспортом з рекомендацією звернутися до суду для встановлення особи, - [PERSON] (в її інтересах адвокат Солоненко Б.М.) 02 березня 2021 року звернулася до суду із заявою, в якій просить: - встановити факт, що вона дійсно є [PERSON] , [INFO] , яка народилася в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області, а також - встановити факт, що вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Як зазначено у заяві, від встановлення юридичних фактів залежить виникнення особистих майнових прав заявника (офіційне працевлаштування, оформлення права на належне майно, тощо), а метою встановлення юридичних фактів у заяві названо встановлення належності заявника до громадянства України. Ухвалою від 05 березня 2021 року (а.с. 30) відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкрите судове засідання. В судовому засіданні 29 березня 2021 року заявник підтримала свою заяву і пояснила, що вона народилася та постійно проживала в с. Вищеольчедаїв, закінчила там школу, з 1989 року до 1990 року навчалася в ПТУ № 14 в м. Києві, а з 1990 року до лютого 1991 року працювала в сільській поліклініці. В березні 1991 року вона одружилася в Московській області і своє дошлюбне прізвище [PERSON] змінила на прізвище чоловіка [PERSON] . Подружнє життя не складалося, а тому в липні 1991 року вона повернулася додому в с. Вищеольчедаїв і жила там до 1993 року (з 1993 року - у с. Курашівці Мурованокуриловецького району). В лютому 1992 року вона виїжджала до Росії для оформлення розірвання шлюбу. Всі її особисті документи залишилися в колишнього чоловіка, а в Україні вона проживає без документів. Кілька разів зверталася за оформленням документів, але кожного разу отримувала відмову, в тому числі останній раз у квітні 2019 року. Представник заявника - адвокат Солоненко Богдан Миколайович (а.с. 19-25) додатково пояснив, що поданими до суду письмовими доказами, а також поясненнями свідків доводяться обставини, про які повідомила суду [PERSON] . Оскільки у відмові органу УДМС рекомендовано звернутися до суду для встановлення особи, просить задовольнити таку вимогу. Крім того, вважає за необхідності для доведення факту громадянства України встановити факт проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня та 23 листопада 1991 року. Представник заінтересованої особи - Управління ДМС України у Вінницькій області - Скляр Олег Володимирович (а.с. 42), який бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, вимоги [PERSON] не визнав, пославшись на обставини викладені ним у відзиві (а.с. 34-39). Зокрема зауважив, що із поданих заявником доказів не доводиться факт проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня та 23 листопада 1991 року. В ході судового розгляду справи були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] спочатку суду розповіла, що на початку 1991 року [PERSON] виїхала в Москву на роботу, там познайомилася із [PERSON] , одружилася з ним, а в с. Вищеольчедаїв зробила весілля. Також заявила, що знає, що [PERSON] прожила з чоловіком «пару місяців», а потім приїхала додому. Такий факт їй добре відомий, оскільки вона пов`язує його зі своїм весіллям, яке було в жовтні 1992 року, і на якому [PERSON] була присутня. В кінці допиту свідок заявила, що не пам`ятає в яких місяцях та в яких числах мали місце події з життя [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона жила навпроти [PERSON] і пам`ятає, як та восени 1990 року познайомилася з військовим [PERSON] , який був, як і багато інших, залучений до збирання урожаю. Також їй відомо, що [PERSON] на початку 1991 року поїхала до свого знайомого в [PERSON] , скоро там з ним одружилася, але прожила з ним приблизно рік і на початку 1992 року повернулася вже додому. У 1993 році вона перейшла жити у с. Курашівці. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що вони проживають у с. Курашівці по-сусідству із [PERSON] , куди вона переїхала у 1993 році. З її слів знають, що її дошлюбне прізвище [PERSON] і що вона була одружена в Росії, а в Україну повернулася без документів. Всі свідки заявили, що знали батьків заявника: [PERSON] та [PERSON] . Крім того, судом було досліджено письмові докази, які надала суду заявник та її представник. Так, відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 6) [INFO] в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області народилася [PERSON] , і її батьками були [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення серії [NUMBER] , виданого Луговською селищною радою м. Лобня Московської області (копія на а.с. 7, переклад на а.с. 8-9) [PERSON] 13 березня 1991 року зареєструвала шлюб із [PERSON] , та після реєстрації шлюбу прийняла прізвище « [PERSON] ». У цьому ж документі мається відмітка про отримання [PERSON] 06 липня 1991 року у Любнянському ВВС Московської області паспорта серії [NUMBER] . Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18 січня 1992 року, виданим Луговською селищною радою м. Лобня Московської області (копія на а.с. 10, переклад на а.с. 11-12), доводиться факт, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу колишній дружині залишено прізвище « [PERSON] ». На ствердження доводів заявник подала до суду також: - довідку Вищеольчедаївської сільської ради № 1101 від 24.09.2020 (а.с. 13), відповідно до якої [PERSON] проживала в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області з 1972 року до 1993 року; - довідку Курашовецької сільської ради № 145 від 20.02.2019 (а.с. 14) із фотокарткою заявника, відповідно до якої [PERSON] постійно проживає в с. Курашівці Мурованокуриловецького району з 1993 року та нікуди з нього не виїжджала; - витяг із книги обліку трудового стажу і заробітку працівника КСП «Урожай» с. Курашівці (а.с. 15), відповідно до якого [PERSON] працювала у цьому господарстві з 1995 року до 1999 року; - витяг із погосподарської книги по домогосподарству [PERSON] (а.с. 16) за 1986-1990 роки, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] була дочкою голови сім`ї, у 1989 році закінчила 10 класів місцевої середньої школи, а 09.10.1989 році вибула на навчання у Київ. Крім того, ця довідка від руки доповнена записом «1991 г.», і в графі, що стосується [PERSON] , дописано « [PERSON] поліклініка». На ствердження підстав та мети звернення до суду із заявою про встановлення юридичних фактів заявник подала до суду відмову Мурованокуриловецького РС УДМС України у Вінницькій області від 02 квітня 2019 року (а.с. 17-18) у документуванні [PERSON] паспортом громадянина України. Підставою для відмови названо неможливість підтвердити видачу свідоцтва про розірвання шлюбу та недостатність свідоцтва про народження для встановлення особи, а також рекомендовано звернутися до суду для встановлення особи. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши в сукупності всі докази, суд прийшов до наступного висновку: Відповідно до частин 1 і 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина 1 ст. 315 ЦПК України містить перелік справ про встановлення фактів, які розглядає суд. Серед цього переліку відсутні справи про встановлення факту тотожності особи та про встановлення факту проживання на території України станом на певну дату. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Звертаючись до суду, [PERSON] просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: про те, що вона є [PERSON] , яка народилася [INFO] в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області. Правова мета встановлення факту, що має юридичне значення, полягає у тому, щоб у судовому порядку встановити певні життєві обставини (фактичні події), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Суд встановлює особу за паспортом громадянина України або за іншими документами, що посвідчують особу або підтверджують її спеціальний статус. Заявник на ствердження своєї особи надала суду довідку Курашовецької сільської ради № 145 від 20.02.2019 (а.с. 14) зі своєю фотокарткою, в якій зазначено, що [PERSON] постійно проживає в с. Курашівці Мурованокуриловецького району з 1993 року та нікуди з нього не виїжджала. Проте законом не передбачено наявність фотографії особи на довідці про місце проживання особи, а тому така довідка не є належним та допустимим доказом в контексті положень статей 77 та 78 ЦПК України як підстава для задоволення вимог заявника про встановлення її особи. Така позиція суду узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у складі Колегії суддів Другої судової палати КЦС від 22 грудня 2020 року у справі № 278/1412/19, відповідно до якої судами не може бути встановлена тотожність особи, що зображена на фотографії, оскільки з такої обставини не виникають, не змінюються, не припиняються особисті або майнові права фізичної особи. Щодо вимоги заявника про встановлення факту проживання на території України в певний час, суд враховує наступне: Як зазначалося вище, ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З указаного вбачається, що до таких юридичних фактів можна віднести факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з цими нормами громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. З метою організації виконання Закону України "Про громадянство України" Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі в тексті рішення Порядок № 215). Абзацом першим пункту 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. Так, підпунктом «а» пункту 7 Порядку № 215 передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України. Згідно з пунктом 9 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Доказами у цивільному процесуальному праві визнаються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи положення ст. 81 ЦПК України, заявник у цій справі зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, подати такі докази. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У цій справі [PERSON] доводить факт проживання на території України станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року 1) довідкою Вищеольчедаївської сільської ради № 1101 від 24.09.2020 (а.с. 13), в якій зазначено, що [PERSON] проживала в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області з 1972 року до 1993 року; 2) витягом із погосподарської книги по домогосподарству [PERSON] (а.с. 16) за 1986-1990 роки, у якій міститься запис, що в 1991 році [PERSON] , працювала у Вищеольчедаївській поліклініці; 3) показаннями в цьому судовому засіданні свідків. Суд такі докази вважає неналежними, недостовірними та недостатніми аби дійти висновку про факт проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Так, довідка Вищеольчедаївської сільської ради № 1101 від 24.09.2020 (а.с. 13) та витяг із погосподарської книги по домогосподарству [PERSON] (а.с. 16), який також виданий заявнику Вищеольчедаївською сільською радою (печатка юридичної особи і підпис посадової особи сільської ради) суперечать один одному. Зокрема, в довідці стверджується, що [PERSON] проживала в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області з 1972 року до 1993 року, а у витягу мається інформація про те, що з 09 жовтня 1989 року [PERSON] вибула на навчання у м. Київ, а інформації про її повернення у с. Вищеольчедаїв до кінця 1990 року нема. Одночасно, суд не йме віри достовірності запису, що міститься у цьому витягу з погосподарської книги щодо роботи [PERSON] в 1991 році у Вищеольчедаївській поліклініці. По-перше, цей запис стосується року, який не повинен охоплюватися записами у поданій виписці за 1986-1990 роки; по-друге, цей запис за 1991 рік зроблено до запису про вибуття [PERSON] з погосподарського номеру у 1989 році, хоча всі інші записи мають логічну хронологію за датою їх вчинення; по-третє, заявник не довела належним доказом - трудовою книжкою чи відповідними наказами - факт роботи в поліклініці. Крім того, заявник не подала жодного доказу про реєстрацію свого місця проживання в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району в будь-який період свого проживання там. Щодо показань свідків, то суд вважає, що вони не містили достовірної інформації про факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року. Так, свідок [PERSON] ствердно та впевнено назвала лише факт проживання заявника на території України станом на жовтень 1992 року (дата, коди у свідка було весілля). Щодо такого факту у 1991 році, свідок відповідала або ухильно, або без вказівки конкретних дат (місяців), а в кінці допиту заявила, що вона не може пам`ятати таких фактів через минування стількох років. Предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених свідком відомостей можна обґрунтовано поставити під сумнів. Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 296/289/19. Свідок [PERSON] з впевненістю (після кількох уточнюючих запитань адвоката) ствердила суду, що заявник після одруження і аж до розлучення жила в Росії (тобто з березня 1991 року до лютого 1992 року), а в с. Вищеольчедаїв приїжджала лише довідатися до батьків. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] суд не може визнати належними та допустимими, оскільки вони стосуються подій з 1993 року, а про події до цього періоду вказані свідки знають лише зі слів самої [PERSON] . Отже, подані заявником докази для підтвердження факту її проживання на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) на території України, є неналежними (показання свідків [PERSON] та [PERSON] , витяг із книги обліку трудового стажу по КСП «Урожай» с. Курашівці), недопустимими (доказ у витягу з погосподарської книги про роботу в с. Вищеольчедаїв у 1991 році), недостовірними (довідка Вищеольчедаївської сільської ради від 24.09.2020 № 1101, показання свідків [PERSON] та [PERSON] ). Самі пояснення в судовому засіданні заявника також не узгоджуються із текстом заяви та наданими нею ж доказами. Зокрема, в своїх поясненнях суду заявник заявила суду, що в травні 1991 року вона лежала в лікарні в Росії, а після того відразу поїхала в Україну. В тексті заяви зазначено, що [PERSON] відразу після одруження (березень 1991 року) повернулася в Україну. У свідоцтві про укладення шлюбу (а.с. 7) мається відмітка Лобнянського ВВС Московської області про те, що 06 липня 1991 року [PERSON] було видано паспорт на прізвище, отримане у шлюбі. За таких суперечливих, неналежних, недопустимих та недостовірних доказів, суд прийшов до висновку про недостатність доказів, які б у своїй сукупності дали суду змогу дійти висновку про факт проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року. Крім того, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено законні підстави в`їзду та перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, а [PERSON] всупереч цим вимогам не була у встановленому порядку зареєстрована в Україні, про що свідчать подані нею довідки Вищеольчедаївської та Курашовецької сільських рад (а.с. 13, 14).

Outcome: dismissed