Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його корить в погашення спричиненої умисними діями матеріальної шкоди в розмірі 165064 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.06.2012 року він прийняв на роботу продавцем продовольчих товарів відповідачку [PERSON] в магазин «Продукти», розташований в м .Миргород, вул .Воскресінська , 10 , який належить йому на підставі договору Оренди № 1 від 28 квітня 2009 року укладений між ним та приватним підприємцем [PERSON] . В цей же день з відповідачем був укладений контракт про прийняття на роботу, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність в формі і порядку передбаченому законодавством про працю. Одночасно з відповідачем був проведений відповідний інструктаж, ознайомлення її з конкретним робочим місцем, трудовими обов`язками, правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також іншими вимогами трудового законодавства, що регулюють порядок прийому на роботу і допущено до фактичного виконання своїх трудових обов`язків. В порушення вимог ст. 199 КЗпП України відповідач до праці відносилася халатно і недобросовістно, перевірки відповідності кількості товарно-матеріальних цінностей прийнятих нею на реалізацію та фактично реалізованих неодноразово виявляли недостачу і оскільки [PERSON] завжди негайно погашала недостачу сурових мір дисциплінарного впливу до неї не застосовувались. В березні 2017 року була встановлена остаточна нестача на суму 165064 грн. - відповідачка звільнилася з роботи і дала власноручно нею написану розписку, якою визнала факт нестачі вчиненої шляхом крадіжки. При цьому умовила його не звертатися до в правоохоронні органи, не розголошувати скоєне, зобов`язалася протягом місяця погасити борг. Просив суд поновити строк звернення до суду, оскільки відповідач постійно обіцяла відшкодувати, тому вважав, що строк пропущений з поважних причин. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] не визнала, вважала їх такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Зазначила, що під час укладання з нею контракту позивач не оформив наказ (розпорядження) про прийняття її на роботу, і з таким наказом (розпорядженням) її ніхто не ознайомлював. Вказала, що відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом або розпорядженням працедавця і повідомленням органів ДФС про прийняття працівника на роботу в порядку, визначеному КМУ. Повідомлення має подавати підприємець (позивач) до податкової за місцем обліку як платник ЄСВ за розробленою формою до початку роботи працівника згідно з укладеним договором. Лише в жовтні 2012 року позивач сплатив за неї ЄСВ як за найманого працівника та в травні 2014 року. За період з червня 2014 року по квітень 2018 року офіційно трудових відносин позивач не оформлював. Позивачем також не надано жодного допустимого та належного доказу, що в спірний період ( 27 березня 2017 року) вона належним чином була працевлаштована як працівник та перебувала в трудових відносинах. Добре знаючи, що вказані порушення тягнуть для позивача чималі фінансові санкції, позивач свідомо про це замовчує в позовній заяві, тому вона була змушена звернутися до Головного управління пенсійного фонду в Полтавській області, для отримання інформації та надання довідки. Крім того, трудова книжка до цього часу знаходиться у позивача, що суперечить ст. 47 КЗпП України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року № 58. Вважала невмотивованим посилання позивача на складений між ним та нею договору про повну матеріальну відповідальність, оскільки позивачем не були створені умови, які б забезпечували збереження матеріальних цінностей і належну роботу з ними. Лікеро-горільчані вироби зберігалися в підвальному приміщенні, яке не закривалося на замок та був вільний доступ третіх осіб (вантажників, інших працівників магазину). 27 березня 2017 року позивач виявив недостачу в неї та її напарниці [PERSON] в сумі 330128 грн. При цьому позивач акт ревізії товарно-матеріальних цінностей не складався, для ознайомлення ані їй а ні її напарниці не надавався. Оскільки вона ні грошей ні товарно-матеріальних цінностей не розкрадала, намагалася довести це позивачу, що вона не причетна до розкрадання. [PERSON] також заперечувала факт розкрадання. Позивач їх не слухав, забрав ключі, зачинив двері та почав їм погрожувати та примушувати написати розписку, що вони вкрали гроші та не випускав їх з магазину, поки вони під його диктовку не написали йому розписку. Вона сподівалась, що позивач звернеться в поліцію, правоохоронці проведуть розслідування та доведуть її невинуватість та невинуватість її напарниці [PERSON] . Позивач з невідомих причин до правоохоронних органів не звернувся, а звернувся до суду з позовом про стягнення з неї 165064 грн., як відшкодування шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов`язків і як доказ надав розписку яку вона написала під тиском і погрозами позивача. Позивач не вживав жодних заходів щодо встановлення причин недостачі, не довів які саме винні протиправні дії вона вчинила, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди. Також зазначила, що останнім пропущено строки позовної давності, для звернення до суду і підстави для поновлення їх вважала такими що не підлягають задоволенню. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 22 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено проведення судового засідання (а.с.33). В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. Суду пояснив, що прийом товару, виїмка грошей з каси відбувалося на довірі, а відповідачка виявилася крадійкою. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що її заставили написати ту розписку під тиском та погрозами. За весь час її роботи в цьому магазині товар приймали без накладних, актів виїмки коштів з каси все ґрунтувалося на довірі. Доступ до підвалу, де лежала частина товару мала не одна особа. В позовних вимогах просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Скворцова Л.В., що діє на підставі ордеру про надання правової допомоги (а.с.54) в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх безпідставністю. Суду зазначила, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу про те, що в магазині, власником якого є позивач виявили недостачу, що повинно було підтверджуватися відповідними актами. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача [PERSON] , а також дослідивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 01.06.2012 року [PERSON] згідно письмової заяви [PERSON] від 01.06.2012 року прийняв на роботу продавцем продовольчих товарів відповідачку в магазин «Продукти», розташований в м . Миргород, вул.Воскресінська, 10 , який належить йому на підставі договору Оренди № 1 від 28 квітня 2009 року укладений між ним та приватним підприємцем [PERSON] уклавши з нею контракт про прийняття на роботу (а.с.11,17-25) . В цей же день з відповідачем був укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність згідно якого працівник, який займає посаду продавець продовольчих товарів приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Дія Договору поширюється на весь період роботи з ввіреними Працівнику матеріальними цінностями Підприємства (а.с. 12). 02 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений безстроково трудовий договір (а.с.13). Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує заподіянням йому [PERSON] матеріальної шкоди, внаслідок виявленої в березні 2017 року нестачі коштів в розмірі 165064 грн. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третястатті 233 КЗпП України). Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам,організаціям їх працівниками» №14 від 29 грудня 1992 року виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29 грудня 1992 року під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Ст.130 КЗпП характеризує юридичний склад, тобто перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України). Згідно з ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно доч.1ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підтвердження обставин заподіляння йому матеріальної шкоди [PERSON] надав розписку [PERSON] від 27.03.2017 року про те, що остання вкрала 165063,99 гривень і зобов`язується повернути гроші [PERSON] (а.с.15). Розписка - це документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від установи чи приватної особи. Тобто підтверджує зобов`язання, певного боргу (отримання коштів і зобов`язання їх повернути у певний строк). Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач неналежно виконувала свої трудові обовязки, внаслідок чого магазину була завдана шкода, позивачем також не надано достатніх та належних доказів в підтвердження спричинення відповідачем прямої дійсної шкоди та її розміру. Поданий позивачем доказ, розписка [PERSON] , не може бути розцінений судом як такий, що містить визнання [PERSON] обставин справи, зокрема заподіяння матеріальної шкоди під час виконання своїх трудових обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Окрім зазначеної розписки [PERSON] не надав суду жодного доказу. Таким чином [PERSON] не довів, які дії [PERSON] були неправомірними, що цими діями було завдано шкоду [PERSON] , що між діями [PERSON] і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина останньої, а тому позов не підлягає до задоволенню. В силу вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed