Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що [INFO] помер батько сторін по справі, [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Після смерті батька сторони прийняли спадщину та стали співвласниками даної квартири. Вона, позивачка, володіє часткою у спільному з відповідачем майні, яка складає 50 % від вартості всього майна, тобто частка якого становить 1/2 від всієї вартості квартири. Вказує, що розмір частки кожного співвласника житлової квартири, у відповідності до технічного паспорту на квартиру, не дає можливість виділити в натурі приміщення (кімнату) для володіння та користування, оскільки неможливо зробити окремий вхід в квартиру. Відповідач являється співвласником 1/3 частки квартири з 18 квітня 2000 року, а 1/2 частки з 09.12.2010 року, однак відповідач не проживає та не проживав в даній квартирі. Також будучи співвласником квартири відповідач ніколи не приймав участі в утриманні спірної квартири, однак претендує на вартісну частку в ній. Вказує, що вона зробила ремонт в квартирі, встановила автономне опалення, чим суттєво збільшила ринкову вартість квартири. 06 березня 2014 року спеціалістом [PERSON] їй був наданий висновок експертного дослідження з будівельно-технічних питань за №43 с/к у відповідності до якого ринкова вартість квартири [ADDRESS], становить 245 345 грн., вартість ремонтно-будівельних робіт та матеріалів, які вкладені в ремонт складає 52 556 грн. Спільне володіння та користування майном є неможливе, оскільки хоча сторони є членами однієї сім`ї, як брат та сестра, але не проживають спільно та не ведуть спільного господарства , також між ними існують неприязні відносини. Вказує, що відповідач має окреме житло в [ADDRESS] тому має де проживати. Просить суд припинити право спільної власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Присудити на користь [PERSON] грошову компенсацію на належну йому 1/2 частку квартири [ADDRESS] у розмірі 96394,5 грн. 50 коп. з депозитного рахунку Коломийського міськрайонного суду, на який буде внесено [PERSON] грошову суму коштів, що становить ринкову вартість частки [PERSON] Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за сплачений судовий збір в розмірі 963,95 грн., витрати на проведення ринкової оцінки нерухомого майна в розмірі 4 000 грн. та 1 500 грн. витрат за надання правової допомоги. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вказав, що є власником 1/2 спірної квартири, отже має повне право проживати в спірній квартирі на рівних з позивачкою як повноправний власник. Суд, заслухавши пояснення позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позовних вимогах слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні [INFO] помер батько сторін по справі , [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] сторони прийняли спадщину та стали співвласниками даної квартири. Позивачка, є власником 1/2 спірної квартири. Відповідно відповідач являється співвласником 1/2 частки спірної квартири, що підтверджується довідкою Коломийського ОКПІ міжрайонне бюро технічної інвентаризації від 16.04.2014 року (а.с.68). Тобто сторони по справі є власниками спірної квартири по 1/2 частки у кожного, даний факт сторонами не оспорюється. У відповідності до ч. ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, тобто законодавець встановив ряд умов при яких може бути припинено право власності особи на частку у спільному майні і суд повинен давати оцінку в сукупності всім перерахованим умовам, а однією з ганарнтій права особи, яку позбавляють права власності втсноавлена вимога про внесення позивачем вартості частки у спільному майні на депозитний рахунок суду. Однак, позивачка цього на час вирішення справи не зробила. Так, п/п 3 ч.1 ст.365 ЦК України визначено наявність неможливості користування спільним володінням майном сторонами. Так, в матеріалах справа є письмові клопотання,долучені відповідачем по справі, в яких він вимагає від комунальних служб відключення спірної квартири від електроенергії, газо- та водопостачання, що саме по собі, за відсутності боргів по оплаті за використані енергоносії, є неприпустимим і свідчить про наявність неприязних відносин між сторонами, однак недостатньо для того,щоб позбавити відповідача належної йому 1/2 частки в спірній квартирі. П/п 4 ч.1 ст.365 визначено однією з підстав , щодо припинення права власності особи,що такі дії не завдадуть істотної шкоди інтересам співвласника. Однак як свідчать пояснення обох сторін, жодна з них не бажає поступатись,і вважає себе власником своєї частки, тобто добровільний поділ квартири є неможливим. Припинення власності любої з сторін спору, завдасть істотної шкоди інтересам цієї сторони, оскільки сторони мають по 1/2 частки в спірній квартирі. П/п 1 та 2 ч.1 ст.365 ЦК України визначають можливість позбавлення права особи на частку у спільному майні, якщо частка є незначною, не може бути виділена в натурі і річ є неподільною. За клопотанням позивачки було призначено судову будівельно-технічну експертизу, у відповідності до висновку якої вартість спірної квартири є 357060 грн., однак виділити в натурі співвласнику 1/2 ідеальної частини в спірній квартирі [ADDRESS] неможливо в звязку з тим,належна йому частина загальної площі квартири не відповідає будівельним нормам і правилам влаштування повноцінної однокімнатної квартири. Крім цього, згідно матеріалів справи частка обох сторін є - 1/2 , тобто сторони мають рівні частки в майні, а незначна частка є оцінювальним поняттям і при вирішенні спору суд повинен виходити із співвідношення вартості всього майна і часток кожного. У відповідності до ст.212 ЦПК України, суд оцінює висновок експерта на загальних підставах, як любий інший доказ, який надійшов до суду від сторін по справі. Таким чином, у відповідності до п/п 1 та 2, ч.1 ст.365 ЦК України спірне майно не підпадає під можливість вирішення справи щодо припинення права на власність будь-якої з сторін даного позову. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastWest Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Таким чином, Єввропейський Суд зазначає про неможливість позбавлення будь якої з сторін у праві власності , а втручання (позбавлення) особи майна можливе тільки у випадках на потреби загальних інтересів суспільства. Судом було надано запит у Реєстраційну службу Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківської області щодо підтвердження наявності у власності відповідача [PERSON] квартири по [ADDRESS], на що отримано відповідь, що дана квартира у власності відповідача відсутня, тобто дане твердження позивачки є непідтвердженим (а.с.96-97). Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено,що між сторонами існує спір щодо спірної квартири, який слухався Коломийським міськрайонним судом за позовом відповідача до позивачки про усунення перешкод в користувіанні квартирою,вселення та визначення порядку користування квартирою, за наслідками розгляду якого було винесено рішення від 3 вересня 2014 року, яким позовні вимоги відповідача були задоволені частково та зобов`язано позивачку [PERSON] не чинити відповідачу [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]. Дане рішення було залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2014 року і набрало законної сили. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки у сторін по справі є рівні частки в спірній квартирі (по 1/2), спірна квартира є неподільна, то відповідно жодна з сторін не має незначної частки, як того вимагає в сукупності вимог ст.365 ЦК України, відповідно в позовних вимогах слід відмовити. Крім цього, оскільки позивачка не виконала одну з умов, передбачену ст.365 ЦК України, а саме внесення коштів на депозитний рахунок суду, то це є також додатковою підставою для відмови у позовних вимогах. На підставі наведеного ст.41 Конституції України та ст.ст.319,321,325,365,386 ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «EastWest Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, та

Outcome: dismissed