Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Орджонікідзевського району про визнання пункту договору недійсним. У позовній заяві зазначала, що між нею та Концерном «Міські теплові мережі» в особі філії Орджонікідзевського району було укладено Договір № 203090 від 01.04.2008 року купівлі-продажу теплової енергії для опалення нежитлового приміщення за адресою: м.Запоріжжя [ADDRESS]. Пунктом 6.7. Договору передбачено, що Споживач з 10 по 12 число місяця наступного за розрахунковим повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: вул..Адмірала Нахімова, буд. 4 документи за розрахунковий період: рахунок-фактуру, акт приймання-передачі теплової енергії, податкову накладну(платникам ПДВ). Отриманий Акт приймання -передачі теплової енергії Споживач повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу Теплопостачальної організації на протязі п'яти днів з дати отримання. Датою отримання акту вважається: при отриманні нарочним-дата вручення представнику Споживача, при отриманні рекомендованим листом-дата , зазначена у відбитку поштового штемпеля на документі, що зроблений поштовим відділенням та підтверджує відправлення з урахуванням поштового пробігу документу ( по -місту 3 дні, по області- 5 днів, по -Україні - 7 днів. Згідно до п. 6.7.2 Договору, у разі неотримання Теплопостачальної організації підписаного Акту приймання-передання, або обґрунтованих заперечень в його підписанні у термін встановлений п.6.7.1. договору, акт підписується Теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його Споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений у ньому розрахунковий період. Вважаючи абзац перший п. 6.7.2 Договору недійсним, оскільки його зміст суперечить ст..9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки автоматично без підписання актів здачі-прийняття робіт позивачем відповідач вважає такі акти доказом про виконанні роботи та суперечить вимогам розумності і справедливості, позивач просив суд визнати абзац перший п. 6.7.2 Договору купівлі-продажу теплової енергії від 01.04.2008 року недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Представник відповідача Концерну «МТМ» в особі філії Орджонікідзевського району проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позову та заявлення його з надуманих підстав. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на положення статей ч.1 ст. 203 ЦК та ч.1 ст.215 ЦК України. Судом встановлено, що 01.04.2008 року між [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі» в особі філії Орджонікідзевського району було укладено Договір № 203090 від 01.04.2008 року купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (а.с. 4 -7) для опалення нежитлового приміщення за адресою: м.Запоріжжя [ADDRESS]. Розділом 6 цього договору сторонами погоджені порядок розрахунків за теплову енергію. Пунктом 6.7. Договору передбачено, що Споживач з 10 по 12 число місяця наступного за розрахунковим повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: вул.Адмірала Нахімова, буд. 4 документи за розрахунковий період: рахунок-фактуру, акт приймання-передачі теплової енергії, податкову накладну(платникам ПДВ). Отриманий Акт приймання -передачі теплової енергії Споживач повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу Теплопостачальної організації на протязі п'яти днів з дати отримання. Датою отримання акту вважається: при отриманні нарочним-дата вручення представнику Споживача, при отриманні рекомендованим листом-дата , зазначена у відбитку поштового штемпеля на документі, що зроблений поштовим відділенням та підтверджує відправлення з урахуванням поштового пробігу документу ( по -місту 3 дні, по області- 5 днів, по -Україні - 7 днів.) Згідно до п. 6.7.2 Договору, у разі неотримання Теплопостачальної організації підписаного Акту приймання-передання, або обґрунтованих заперечень в його підписанні у термін встановлений п.6.7.1. договору, акт підписується Теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його Споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений у ньому розрахунковий період. За змістом ст. 6, 627 ЦК України що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст.6, 627 ЦК України, визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх нормам цивільного законодавства. Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлена вимога про визнання недійсним абзацу першого п. 6.7.2 Договору з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, яка пов'язує недійсність правочину з недодержанням в момент його вчинення вимог ч.1 ст. 203 ЦК України, тобто правочин не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зокрема, позивач посилається на те, що зміст оспорюваного пункту договору суперечить ст..9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки, на думку позивача, автоматично без підписання актів здачі-прийняття робіт позивачем відповідач вважає такі акти доказом про виконанні роботи що також суперечить вимогам розумності і справедливості. Дослідивши зміст оспорюваного пункту договору, суд вважає, що вказаний пункт договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства і не суперечить вимогам розумності та справедливості. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Як вбачається з матеріалів справи на правовідносини між сторонами розповсюджується дія Закону України «Про теплопостачання», Правила Користування тепловою енергією, ЦК України. Законом України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія є товарною продукцією яка призначена для купівлі-продажу. Обов'язок споживача оплатити вартість теплової енергії виникає з факту фактичного відпуску Теплопостачальною організацією теплової енергії, а не з факту відпуску теплової енергії на підставі акту приймання -передачі теплової енергії (ст..ст. 11, 509 ЦК). Таким, чином правочин має вольовий характер і у свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за правочином, є виконання правочину .Таке виконання може оформлюватися окремими документами, складеними сторонами за угодою (накладною, актом прийому-передачі майна та іншими документами), які не породжують самостійних прав чи обов'язків, а є лише технічною фіксацією виконання умов угоди,тобто документуванням особами своїх дій з реалізації набутих прав і прийнятих обов'язків. Отже акти прийому -передачі не породжують жодних прав та обов'язків, характерних для угоди як виду зобов'язання. Враховуючи наведене, безпосередньо первісний договір є правовстановлюючим документом, а укладення актів прийому-передачі є виконанням встановлених договором обов'язків. Відповідно до ст..9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції від 09.02.06 яка діяла на момент укладення Договору) на яку позивач послався як на підставу позову, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:назву документа (форми);дату і місце складання;назву підприємства, від імені якого складено документ;зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Однак, відповідно до ст. 2 цього Закону зазначено, що цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. Отже, посилання на норми вказаного закону суд вважає безпідставним, оскільки вказаний Закон регулює правові засади регулювання,організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, а не правовідносини в частині купівлі - продажу теплової енергії. Окрім того, про намір укласти договір з боку [PERSON] на викладених у ньому умовах свідчить підписання вказаного договору. Підписуючи договір, позивач діяла як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мала вільне волевиявлення, вона діяла у відповідності до внутрішньої волі і повністю погодилася з усіма його умовами як у момент підписання, так у подальшому, протягом декількох років, не висловлюючи своєї незгоди з умовою п.6.7.2. договору укладеного у 2008 році, частково оплачуючи вартість відпущеної енергії, тим самим підтверджуючи факт отримання теплової енергії та виконання умов договору. Отже на момент укладення договору позивач не вважав положення договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують його права та суперечать ЦК України та інші акти цивільного законодавства, а якщо б вважав, то міг б від підписання договору відмовитися або здійснити інші заходи після підписання договору, направлені на недопущення порушення власних прав та інтересів. Проте цього не було зроблено. Крім того, даний пункт договору не порушує прав позивача, яка у разі незгоди з деякими положеннями договору, тобто при виникненні розбіжностей не позбавлена права діяти відповідно до вимог Цивільного Кодексу України, а саме ст.649 ЦК України та положень п.8.1 Договору. Позивачем не надано суду доказів про те, що він при укладенні договору діяв не на свій розсуд та не за власним бажанням, а тому оспорюваний пункт договору укладений з додержанням вимог, які встановлені частинами 1 ст. 203 ЦК України, його зміст не суперечить вимогам чинного на час його укладення законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та волевиявлення сторін було спрямоване на настання правових наслідків, визначених даним пунктом договору. За таких обставин, позивачем не доведено недійсності пункту договору, оспорюваний пункт договору тривалий час виконувався, доводи про те, що він суперечить ЦК України, іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства і вимогам розумності і справедливості, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а тому підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог, а позов є безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст..88 ЦПК України, стягненню не підлягають і судові витрати

Outcome: dismissed