Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених станом на 19 березня 2018 року позовних вимог (а.с. 42-44), просить зняти арешт з його рухомого та нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Оболонський ВДВС ГТУЮ у м.Києві) від 8 листопада 2012 року у виконавчому провадженні № 35075007. Позов обґрунтовано тим, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2008 року, який набрав законної сили 9 лютого 2009 року, до нього було застосовано додаткове покарання у виді конфіскації всього майна. За цим вироком 23 жовтня 2012 року було видано виконавчий лист № 1-76/08, на підставі якого 8 листопада 2012 року державний виконавець Оболонського ВДВС ГТУЮ у м. Києві Могилян Л.В. відкрила виконавче провадження № 35075007. В ході виконавчого провадження цей державний виконавець виніс постанову про накладення арешту на майно боржника та заборону відчуження такого майна. У зв'язку з відсутністю майна, на яке можна було б звернути стягнення, 21 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21 квітня 1999 року. Проте обтяження у виді арешту майна боржника та заборони відчуження такого майна не було знято і продовжує діяти. [INFO] після смерті батька [PERSON] позивач успадкував майно у виді 1/2 частини квартири № [ADDRESS], яке автоматично підпало під вищевказаний арешт. На думку позивача, накладення арешту на майно порушує його права та позбавляє права вільно розпоряджатись своїм майном, оскільки він отримав це майно у спадщину вже після набрання законної сили вироком суду. У вересні 2017 року він звертався до Оболонського ВДВС ГТУЮ у м.Києві із заявою про зняття арешту з майна, на що отримав відповідь про відсутність відповідних повноважень. У цьому ж листі начальник ВДВС порекомендував йому звернутись із цим питанням до суду. Враховуючи те, що державний виконавець протягом чотирьох років виконавчого провадження не відшукала жодного майна позивача, на яке можна було б звернути стягнення, а також враховуючи, що виконавчий документ повернуто стягувачеві - існування вказаного обтяження у виді накладення арешту на все його майно, на думку позивача, є недоцільним та позбавить його права вільно розпоряджатись майном, яке він набуде в майбутньому. Представник позивача - [PERSON] у першому судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити. Відповідачі Оболонський ВДВС ГТУЮ у м.Києві та Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві до суду свого представника не направили, повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином. 3 травня 2018 року від Оболонського ВДВС ГТУЮ у м.Києві надійшов лист із клопотанням розглядати справу за їх відсутності на розсуд суду. За таких обставин суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 КК України (в редакції станом на 31 жовтня 2008 року) покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Судом установлено, що за даними електронного архіву Оболонського ВДВС ГТУЮ у м.Києві (станом на 3 травня 2018 року, аркуші справи 65-67) 23 жовтня 2012 року Шевченківським районним судом м.Києва видано виконавчий лист № 1-76/08 про конфіскацію на користь держави всього майна [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER]) відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили 9 лютого 2010 року. 8 листопада 2012 року державним виконавцем Оболонського ВДВС ГТУЮ у м.Києві Могилян Л.В. відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа. Частинами 1, 2 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній станом на час відкриття виконавчого провадження 8 листопада 2012 року та час вчинення державним виконавцем виконавчих дій, далі - Закон) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Статтею 62 Закону визначено, що майно, що підлягає конфіскації, вилучається. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Порядок подальшого розпорядження конфіскованим майном, не реалізованим у порядку, визначеному статтею 62 цього Закону, та майном, яке не підлягає реалізації, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. п. 5, 6 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Постановою державного виконавця Оболонського ВДВС ГТУЮ у м.Києві Могилян Л.В. від 8 листопада 2012 року накладено арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження. Статтею 30 Закону визначено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Підстави для закінчення виконавчого провадження визначено у ст. 49 Закону. Статтею 50 Закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Водночас статтею 47 Закону визначено випадки повернення виконавчого документа стягувачу. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Судом встановлено, що постановою державного виконавця Оболонського ВДВС ГТУЮ у м. Києві Поліщук В.В. від 21 листопада 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачеві відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону (відсутність у боржника майна), оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення (згідно повідомлення ДПС України боржник на обліку в органах ДПС не перебуває, інформація про джерела отримання боржником доходів в ДРФО відсутня. Згідно повідомлення УДАІ м. Києва за боржником транспортних засобів не зареєстровано. Згідно інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником нерухомого майна не зареєстровано. Згідно повідомлення Держгеокадастру земельні ділянки за боржником не зареєстровані). Частиною 5 статті 47 Закону визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Аналіз положень ст. ст. 47, 49, 50 Закону дає підстави для висновку про те, що повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону, не передбачає права державного виконавця знімати раніше накладений на майно арешт, оскільки в межах строку пред'явлення виконавчого листа до виконання стягувач може повторно звернутись із заявою про примусове виконання судового рішення. При зверненні до суду з позовом позивач не надав суду копію вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2008 року про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності з конфіскацією всього майна, а представник у судових засіданнях не заявляв клопотання про витребування жодних доказів щодо цього. Проте в судових засіданнях представник позивача не заперечував проти того, що строк пред'явлення виконавчого листа, виданого за таким вироком, на час розгляду цього позову, ще не сплив. За таких обставин суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] в частині зняття арешту, як просить позивач, «з усього його рухомого та нерухомого майна», принаймні до закінчення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання чи до визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Жодних доказів про те, що виконавчий лист, який було видано за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2008 року щодо [PERSON] визнано таким, що не підлягає виконанню, - суду надано не було. Водночас судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 вересня 2017 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., спадкоємцем 1/2 частини квартири [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON], [INFO], є його син [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER] (а.с. 5). [INFO] право власності [PERSON] на вказану частину квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 6). Враховуючи, що постановою державного виконавця від 8 листопада 2012 року накладено арешт на все майно боржника [PERSON] та оголошено заборону на відчуження такого майна і дані про зняття цього арешту Оболонським ВДВС ГТУЮ у м.Києві суду не надано, то вказана обставина обмежує його у праві розпорядження успадкованим у 2017 році майном. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з питань захисту прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Суд вважає, що підпадання під арешт частини квартири, яку [PERSON] успадкував через 9 років після винесення обвинувального вироку щодо нього і застосування покарання у виді конфіскації всього майна, є занадто обтяжливим для позивача, не відповідає принципам пропорційності і справедливості та безпідставно обмежує його право на мирне володіння та розпорядження цим майном. За таких обставин, квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] ([INFO], РНОКПП: [NUMBER]) відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 вересня 2017 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. після смерті [INFO] [PERSON], [INFO], підлягає звільненню з-під арешту як така, що не підлягає конфіскації у позивача.

Outcome: dismissed