Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив змінити формулювання причини звільнення за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 07 серпня 2013 року. В обґрунтування позову вказав, що 04 квітня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області він був поновлений на роботі з 07 серпня 2013 року. 05 серпня 2016 року постановою виконавчої служби Дружківського управління юстиції йому було відмовлено у виконанні рішення суду про поновлення його на роботі з 07 серпня 2013 року у Комунальному підприємстві «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради» Донецької області у зв'язку з тим, що відповідач знаходиться в [ADDRESS] де на даний час проводиться антитерористична операція і тому неможливо фактично виконати рішення суду. Запис у трудовій книжці як прогул перешкоджає йому в подальшому у працевлаштуванні, а тому він вимушений звернуться з даним позовом до суду. У судове засідання позивач не з'явився, але надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутності. У судове засідання представник відповідача не з'явився. Згідно поштового повідомлення судова повістка була повернута у зв'язку з тим, що вручити її неможливо, оскільки дане підприємство розташовано в зоні АТО. У відповідності до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Трамвайне-тролейбусне управління» Горлівської міської ради Донецької області. Згідно наказу № 149 л від 16.08.2013 року [PERSON] було звільнено за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що у трудовій книжці було зроблено запис від 07.08.2013 року. Дані обставини були встановлені при ухваленні рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року, тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, дані обставини не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до Комунального підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі було відмовлено. Дане рішення було оскаржено і рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано наказ Комунального підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради» № 149л від 16.08.2013 року про звільнення [PERSON] 07.08.2013 року з посади водія автотранспортних засобів 2 класу Комунального підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлено позивача на посаді водія автотранспортних засобів 2 класу Комунального підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради». Стягнуто з Комунального підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради» на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі допущено до негайного виконання. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року набрало законної сили. Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Дружківського міського управління юстиції [PERSON] від 05 серпня 2016 року було повернуто виконавчий документ стягувану на підставі. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: за результатами пошуку в реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців встановлено, що боржник за виконавчим провадженням КП «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради» не здійснив перереєстрацію на підконтрольну Україні територію та місцезнаходження юридичної особи значиться у м. Горлівка, вул. Безпощадного, 51, де на поточний час проводиться активна фаза АТО, в зв'язку з чим державний виконавець не має можливості фактично виконати зазначене рішення суду. Позивач просить суд змінити формулювання причини звільнення, а саме звільнити його за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, посилаючись на ст. ст. 235, 240-1 КЗпП України. На підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Статтею 240-1 КЗпП України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення". Тобто, чинним законодавством передбачено, що змінити формулювання причини звільнення можливо лише у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі. Відповідно до положень ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівника» затверджено бланки трудової книжки і вкладиша до неї, покладено відповідальність за організацію ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок на керівника підприємства, установи, організації та постановлено Міністерству праці, Міністерству юстиції, Міністерству соціального захисту населення разом із заінтересованими міністерствами та іншими підвідомчими Кабінетові Міністрів України органам державної виконавчої влади за участю профспілкових об'єднань у тримісячний термін розробити і затвердити Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях. На виконання вказаної постанови Міністерством праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення України наказом № 58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників. Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Отже, суд не має права змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов'язував обставини звільнення. За таких обставин, позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року скасовано наказ Комунального підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради» № 149л від 16.08.2013 року про звільнення позивача та позивача було поновлено на посаді водія автотранспортних засобів 2 класу Комунального підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління Горлівської міської ради. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки позивача ухвалою суду від 06.04.2017 року було звільнено від сплати судового збору, то суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed