Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, свої вимоги обґрунтовує тим, що 6 травня 2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був укладений договір позики на суму 38 150 дол. США та 196 400 грн. У зв'язку із неповерненням позики позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2014 року, залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 2 жовтня 2014 року, позов задоволено, стягнуто солідарно с відповідачки [PERSON] та її чоловіка суму боргу. 27 жовтня 2014 року були відкриті виконавчі провадження №45213410, 42513227, 45213903 про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу та судових витрат. Таким чином, станом на жовтень 2014 року відповідач [PERSON] була винна грошові кошти згідно з рішенням суду, виконавчий лист по якому перебуває на виконанні Державної виконавчої служби по сьогоднішній день. Станом на сьогодні відповідач [PERSON] борг не погасила, від добровільного виконання рішення суду відмовляється, виконання законних вимог державного виконавця уникає. Відповідачка [PERSON] має у власності квартиру [ADDRESS]. [PERSON] 30 вересня 2013 року уклала з [PERSON] договір позики, згідно якого остання позичила 375 000 гривень. На забезпечення виконання своїх зобов'язань по договору позики [PERSON] та [PERSON] уклали 30 вересня 2013 року Іпотечний договір, предметом якого стала квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] Крім того, останні 21 листопада 2014 року уклали договори про зміну та доповнення до договору позики та іпотечного договору, в яких змінюють загальну суму позики до 1 135 000,00 грн. (тобто збільшують на 760 000,00 грн.). Позивач вважає, що данні договори позики та іпотечний договір, як забезпечення зобов'язання, укладені сторонами без наміру реального настання юридичних наслідків, без фактичної передачі грошових коштів, та без подальшого повернення боргу за договором позики, тобто укладений договір позики між відповідачами не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. Позивачем 02.11.2016 року подано заяву про зміну підстави позову, відповідно до якої він просить визнати спірні договори недійсними, оскільки вони укладені без без наміру створення правових наслідків. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Бобер Д.О. позов підтримали та просили його задовольнити, вважають, що договір позики та іпотеки є недійсними, оскільки спрямовані не на настання реальних правових наслдіків, а лише з метою уникнення відповідачем [PERSON] виконання рішень судів, відповідно до яких вона являється боржником та має заборгованість понад 900 000 грн. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки [PERSON] дійсно позичив відповідачеві [PERSON] кошти, що підтверджується договорм позики та договором іпотеки, посвідченими у нотаріальному порядку, а також нотаріально посвідченими заява [PERSON] про отримання грошових коштів. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дрига Л.В. позов визнала частково та пояснила суду, що її довірителька дійсно має заборгованість перед фізичними та юридичними особами,а також і перед відповідачем [PERSON], але грошові кошти в сумі 375000 грн. були нею отримані не на виконання умов договору позики від 30.09.2013, а за іншими їх договірними відносинами і не однією сумою відразу, а частинами протягом певного періоду часу. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання договору позики від 30.09.2013 і договору про зміни та доповнення до договору позики від 21.11.2014, іпотечного договору від 30.09.2013, договору про зміни та доповнення до іпотечного договору недійсними у зв'язку з їх фіктивністю з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2014 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 2 жовтня 2014 року, позов задоволено, стягнуто солідарно з відповідачки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] борг в сумі 38 150 дол. США та 196 400 грн. Не погасивши вказану заборгованість та ухиляючись від вимог державного виконавця, 30.09.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти в розмірі 375 000 грн. Відповідно до договору від 21.11.2014 в договір позики від 30.09.2013 внесені зміни, у зв'язку з чим сума, яку [PERSON] отримала в борг від [PERSON], збільшилася до 1 135 000 грн., що станом на день укладення цього договору становило еквівалент 70938 дол. США. Згідно з п.2 Договору про внесення змін та доповнень до договору позики [PERSON] зобов'язалася повернути суму позики в гривнях, що станом на день повернення буде відповідати еквіваленту 70938 дол. США до 30.09.2015. В якості забезпечення належного виконання зобов'язання 30.09.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до договору від 21.11.2014 року в договір іпотеки внесено зміни, відповідно до яких [PERSON] зобов'язалася повернути до 30.09.2015 позику у сумі 1 135 000 грн. відповідно до умов договору позики. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Статтею 627 Цивільного Кодексу України передбачена свобода договору та зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦПК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п.3 ч.1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,3,5,6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Верховним Судом України в Постанові від 12 вересня 2012 року по справі № 6-80цс12 встановлено наступну правову позицію, що за положеннями ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (Постанова Верховного Суду України № 6-197цс14 від 21.01.2015). Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наданих суду належних та допустимих доказів вбачається, що сторони - [PERSON] та [PERSON] уклалаи оспорювані правочини в нотаріальному порядку, підписавши їх добровільно, без примусу чи погроз, підтвердивши дійсність своїх намірів та за згодою дружини позикодавця - [PERSON] і чоловіка позичальника - [PERSON], що засвідчено нотаріусом. Крім того, [PERSON] нотаріально посвідчила заяви від 30.09.2013 та 21.11.2014 про отримання грошових кошітв від [PERSON] Тобто волевиявлення учасників цих правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Будь-яких переконливих доказів на протилежне суду не надано і в ході судового розгляду справи не добуто. Крім того, на викоання умов договору позики в іпотеку було передано нерухоме майно [PERSON] Таким чином, застосовувати положення ст.ст.203, 234 ЦК України до цих правовідносин не має правових підстав. Отже, посилання позивача, що договір позики та договір іпотеки зі змінами є фіктивними безпідставні, необґрунтовані, не підтверджені належними доказами. Суд критично оцінює позицію позивача щодо відсутності у [PERSON] фінансової можливості надати [PERSON] в борг 375000 грн. та 760000 грн., посилаючись на відомості фіскальної служби про доходи останнього за 2013-2014 роки, оскільки вказані кошти могли бути акумульовані [PERSON] за попередні періоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність [PERSON] та [PERSON] при укладенні оспорюваних договорів, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою в цілому визнання договорів недійсними.

Outcome: dismissed