Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом зазначивши, що являється власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул.Радянська № 15 в с. Васютинці Чорнобаївського р-ну Черкаської області в якому разом з ним зареєстровані за вказаною адресою та проживають, його колишня дружина:- [PERSON] і її мати:-[PERSON], які ініціювали позов про розірвання з ним шлюбу внаслідок чого їх сім»я розпалась, а між ним самим та відповідачем постійно виникають сварки так, як останній провокує його на противоправну поведінку, ховає належні йому на праві приватної власності правовстановлюючі документи на належне йому майно та створює своєю поведінкою нестерпні умови для спільного проживання. Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не бажає виписатись та залишити належне позивачу житло останній вирішив звернутись до суду з даними позовними вимогами. В судовому засіданні підтримав заявлений позов, просить його задовольнити та стягнути з відповідача понесені ним при поданні позову судові витрати. Належним чином повідомлений про час та місце слухання справи відповідач в судове засідання не з»явився, надав повноваження на представництво своїх інтересів представнику який категорично заперечив щодо можливості задоволення позову, просить відмовити в його задоволенні та звернув увагу суду на те, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про створення відповідачем нестерпних для позивача умов спільного проживання чи вчинення якихось інших дій, що являлися б підставою для її виселення. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з»явилась, присутній в судових засіданнях її представник (за дорученням) позов не визнав, вважає його необґрунтованим та просить відмовити в його задоволенні. Представник іншої третьої особи : - міграційної служби, в судове засідання не з»явився, даним органом подано заяву про розгляд справи без участі її представника. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на час подання позову, являвся власником всього житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Радянська № 18 в с. Васютинці Чорнобаївського р-ну (а.с.11-19) в якому разом з позивачем проживають його колишня дружина (а.с.37), їх діти та відповідач по справі(а.с.6). В обгрунтування подання позову до суду, позивач посилався на створення відповідачем нестерпних конфліктних ситуацій в сім»ї, вчинення сварок та дій пов»язаних з погрозами в його адресу і посяганням останнього на заволодіння правовстановлюючих документів на належне йому на праві приватної власності майно, що і спонукало позивача звернутися до суду з позовом про зняття відповідача з реєстраційного обліку за місцем проживання та виселення. Право ж вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї, власника жилого будинку (квартири) регламентується статтею 157 ЖК, але такі дії можуть бути здійснені за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Так, відповідно до положень ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не грунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду доказів, що відповідають вимогам ст. 60 ЦПК України, які б підтверджували, що йому створюються умови, що унеможливлюють сумісне проживання в наявному домоволодінні. Посилання на створення конфліктних ситуацій відповідачем, що являються нестерпними, посяганням на заволодіння правовстановлюючих документів, на належне йому на праві приватної власності майно, як і вчинення інших противоправних дій відповідачем, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідних доказів з цих питань, позивачем в судове засідання не було дано, а посилання останнього, як на доказ на письмовий висновок правоохоронних органів щодо його звернення з даних питань (а.с.8) ,взагалі суд не може визнати допустимим доказом так, як в даному документі не міститься ні одного слова про [PERSON], тобто відповідача. Позовні ж вимоги до своєї колишньої дружини [PERSON] щодо її виселення (при наявності звичайно на те підстав) ним не заявлялися . Посилання в судовому засіданні, як на підставу для задоволення позову на те , що нібито не він, а його дружина подавала від його імені заяву в сільську раду з проханням прописати відповідача за вказаною адресою, суд також не вважає, як правову підставу для виселення відповідача оскільки дії дружини ним не оскаржуються в судовому порядку і не були предметом дослідження в суді . Відповідно ж до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Стаття 116 ЖК встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Крім того, у відповідності до поданого представником відповідача в судове засідання рішення суду № 709/2460/15 від 28.12.2015 (а.с.101-103) між позивачем та колишньою дружиною, тобто третьою особою (дочка відповідача ) проведено поділ житлового будинку в рівних долях (по ?) і кому яка конкретно кімната належить, в судовому порядку не вирішувалась, через відсутність відповідного клопотання, а тому позивач не довів під час розгляду його позовних вимог в даному випадку, що відповідач по справі проживає саме на половині його житлових кімнат. До того ж позивач в своїх позовних вимогах наполягає на виселенні відповідача з житлового будинку розташованого по вул.Радянська № 15 в с. Васютинці Чорнобаївського р-ну Черкаської області, що являється не припустимим так, як за даною адресою позивач не проживає.У відповідності ж до наданих ним правоустановчих документів він являється власником житла по вул.Радянська № 18 в с. Васютинці Чорнобаївського р-ну тому суд вважає, що позивач не навів переконливих доводів на обґрунтування обставин які б стали підставою для виселення відповідача зі спірного будинку оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, що не може бути підставою для виселення. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю .До членів сім'ї власника належить дружина, їх діти і батьки. Як було встановлено судом і не оспорюється позивачем, відповідач є матір»ю колишньої дружини відповідача, яка на час постановлення судового рішення також стала власником ? частини житлового будинку який належав позивачу, а відповідач є членом її сім'ї, і після розірвання шлюбу бути ним не перестала таким чином вона має право проживати та користуватися ? частиною житлової площі своєї дочки. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла, що покладає на Україну в особі її державних органів, зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Таким чином суд приходить до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову. Понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають в зв»язку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed