Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач 19.09.2017 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», за участі третьої особи Одеської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» та просив: визнати недійсним пункт 1.1. Договору застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк»; визнати недійсним п. 6.6. вищевказаного договору; зобов`язати ПАТ Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернутися до реєстратора обтяжень із заявою про припинення обтяження та виключення записів з реєстру обтяжень. Позовні вимоги мотивовані тим, що в заставу банку було передано грошові кошти, що розміщені на вкладному рахунку та майнові права - право вимоги грошових коштів. Позивач вважає, що грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку не можуть бути предметом застави, предметом застави можуть бути виключно майнові права на кошти тому п.1.1. Договору застави, де вказано, що в заставу передано грошові кошти підлягає визнанню недійсним. Звернення стягнення на майнові права - право вимоги грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку, не може здійснюватися в порядку договірного списання, як передбачено п.6.6. Договору, оскільки умови п.6.6 не передбачають домовленість сторін щодо уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, шляхом переведення на банк право вимоги, що належить [PERSON] за депозитними договорами. Справа надійшла до провадження судді Кравчук Т.С. та ухвалою від 20.09.2017 року провадження у справі відкрите. Від представника третьої особи Пергаєва М.Є. надійшли пояснення на позов, згідно яких вказує, що відповідальність за існування запису про обтяження в Реєстрі, який було внесено реєстратором у встановленому порядку, несе обтяжувач. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №3813/18 від 17.05.2018 року по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Загороднюка В.І. та ухвалою якого від 22.05.2018 року прийнята до провадження. На підставі розпорядження керівника апарату суду №904/19 від 12.02.2019 року, по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого головуючим обрано суддю Бондаря В.Я. Ухвалою від 18.02.2019 року справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я. та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 02.04.2019 року. До суду від представника АТ «Ощадбанк» Лобанової А.А. 15.02.2019 року надійшли додаткові пояснення, згідно яких зазначила, що предметом застави можуть бути як майнові права так і майно, а гроші є рухомим майном. У разі звернення стягнення на рухоме майно, що є предметом декількох обтяжень, переважне права процедури звернення має обтяжувач з вищим пріоритетом, а договірне списання передбачене ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У підготовчому засіданні 02.04.2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 12.062019 року. Розгляд справи у судовому засіданні 12.06.2019 року, у зв`язку з відсутністю позивача, було відкладено на 18.07.2019 року. З метою підготовки до судових дебатів у судовому засіданні 18.07.2019 року було оголошено перерву до 23.07.2019 року. У зв`язку з перебуванням судді Бондаря В.Я. в нарадчій кімнаті по справі №522/22464/16-ц судове засідання не відбулося. Наступне засідання призначене на 31.07.2019 року. До суду 30.07.2019 року представник відповідача [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності та вказала на порушений позивачем строк звернення до суду. У судовому засіданні 31.07.2019 року представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» Лобанова А.А. наполягала на безпідставності позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 17.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір №34930415 на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи, згідно якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] кошти в сумі 250 000 USD (а.с.19-20). До вищевказаного договору 28.02.014 року було укладено Додатковий договір №1 (а.с.21-23), додатковий договір №2 від 24.04.2015 року (а.с.25). Також 17.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір №34930615 на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи, згідно якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] кошти в сумі 250 000 USD (а.с.26-27). До вищевказаного договору 28.02.014 року було укладено Додатковий договір №1 (а.с.28-30), додатковий договір №2 від 24.04.2015 року (а.с.32). 28.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір застави грошей на депозиті №3, згідно до п.1.1. якого заставодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому Договорі застави, Предмет застави - рухоме майно, а саме: - грошові кошти, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку згідно Депозитного договору в сумі 500 000 доларів США; - майнові права - права вимоги грошових коштів, в розмірі 500 000 доларів США, які розміщені на вкладному (депозитному) рахунку № [NUMBER] , № [NUMBER] у Заставодержателя, а також суми процентів, що підлягають сплаті Заставодавцю за умовами Депозитного договору (а.с.6-13). До вищевказаного договору було укладено додатковий договір №1 від 28.08.2014 року (а.с.14-16) та додатковий договір №2 від 19.03.2015 року (а.с.17) та додатковий договір №3 від 24.04.2015 року (а.с.18). З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №51374007 від 02.02.2017 року вбачається, що 11.03.2014 року на майнові права на вимогу грошових коштів в розмірі 500 000 доларів США, які розмішені на рахунку № [NUMBER] та [NUMBER] накладено приватне обтяження у вигляді заборони відчужувати (а.с.33-39). [PERSON] направлялися лист з повідомленням про наявну заборгованість ТОВ «УКРКАВА» (а.с.59, 60). Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Щодо посилань позивача на те, що грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку не можуть бути предметом застави, суд відзначає наступне. Згідно ст. 576 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Частиною 1 ст. 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Таким чином, чинним законодавством передбачено, що гроші є майном. В свою чергу частиною 4 ст. 576 ЦК України та частиною 2 ст. 4 закону України «Про заставу» визначено, що предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких забороняється законом. Предметом застави не можуть бути об`єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації. Предметом застави підприємств державної форми власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, та їх структурних підрозділів, що знаходяться в процесі корпоратизації, можуть бути їх товари в обороті або в переробці. Предметом застави не можуть бути гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини, на які поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Суд погоджується з твердженням відповідача, що перелік майна, яке не можу бути предметом застави є вичерпним. Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно з п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у як готівковій формі (формі грошових знаків), так і у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Частиною 2 ст. 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (в редакції, що діяла на момент укладення договору застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014 року) передбачено, що у разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувана здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком у порядку договірного списання. Якщо на момент звернення стягнення грошові кошти, які є предметом забезпечувального обтяження, знаходяться у володінні обтяжувача і їх сума перевищує розмір забезпеченої обтяженням вимоги, обтяжувач зобов`язаний повернути надлишок боржнику. Таким чином, суд дійшов висновку, що грошові кошти, що розміщені на рахунку в банку, в тому числі на депозитних рахунках, можуть бути предметом застави та виступати забезпеченням виконання зобов`язання за основним договором, тому у задоволені вимог про визнання недійсним п.1.1 оскаржуваного договору слід відмовити. Щодо неможливості договірного списання коштів, суд відзначає наступне. Суд погоджується з представником відповідача, який вказує, що договірне списання коштів є лише одним зі спосіб позасудового порядку стягнення заборгованості, адже Розділ 6Договору застави грошей на депозит №3 від 28.02.2014 року передбачає умови звернення стягнення на предмет застави, серед яких є і договірне списання коштів, при наявності фактів невиконання чи неналежного виконання позивальником зобов`язання. Згідно до ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (в редакції, що діяла на момент укладення договору застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014 року) обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги: 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (в редакції, що діяла на момент укладення договору застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014 року) у разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком у порядку договірного списання. Якщо на момент звернення стягнення грошові кошти, які є предметом забезпечувального обтяження, знаходяться у володінні обтяжувача і їх сума перевищує розмір забезпеченої обтяженням вимоги, обтяжувач зобов`язаний повернути надлишок боржнику. Отже, суд дійшов висновку, що п.6.6. Договору застави відповідає вимогам законодавства та не може бути визнаний недійсним. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Отже, враховуючи всі встановлені обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання пунктів 1.1., 6.6. Договору застави грошей на депозит №3 від 28.02.2014 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] не дійсними. Заява представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, адже суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, в той час як строки позовної давності застосовуються за наявності підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed