Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

05 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду до Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», третя особа Канівське відділення НАСК «Оранта» з позовом про невиконання договору, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 1984 році був укладений договір страхування дочки позивача, до повноліття. Строк договору до 31 січня 2002 року. Страхові внески щомісячно перераховувалися на рахунок страхової компанії. У 1996 році позивача зобов'язали викупити сертифікат, що посвідчує право на проіндексовану страхову суму, що не було передбачено договором страхування. Держава нав'язала умови, не вигідні як страхувальнику так і третій особі, оскільки виникли форс-мажорні обставини із тяжкими і невигідними умовами. Позивач звернувся до відповідача про розірвання договору, але представник страхової компанії відхилив його заяву, посилаючись на те, що строк договору не закінчився. Страхова сума відповідно до умов договору страхування виплачена не була. Станом на сьогоднішній день страхова компанія умови договору не виконала. Просить суд - визнати дії відповідача такими, що порушують права заявника та права і інтереси третьої особи;- зобов'язати відповідача виконати умови договору та поновити порушені права третьої особи відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у позові та просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача - національної акціонерної «Страхової компанії «Оранта» в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Канівського відділення НАСК «Оранта» в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача [PERSON] ([PERSON]) в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Суд відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні встановлено, що 04.10.1985 року позивач уклав договір страхування на користь [PERSON], шляхом оформлення страхового свідоцтва серії г № 179734 (а.с.5), відповідно до якого по закінченню терміну страхування - 31.01.2002 року і при умові повної сплати страхувальником внесків по 4 крб.60 коп. щомісячно у [PERSON] виникає право одержати від Держстраху 1000 (одну тисячу) карбованців. Позивач на виконання умов договору сплатив згідно квитанцій (18крб.40 коп.+501 крб.40коп.+17000крб. 00коп.= 17519,80 крб.) (а.с.6), а тому просить визнати дії відповідача такими, що порушують права заявника та права і інтереси третьої особи;- зобов'язати відповідача виконати умови договору та поновити порушені права третьої особи [PERSON] ([PERSON]) відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами, внесеними Протоколом N 11 (994_536) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 272 від 16.10.1991 р. «Про створення Української державної страхової комерційної організації» на базі діючого при Міністерстві фінансів України Головного управління державного страхування України було створено Українську державну страхову комерційну організацію (Укрдержстрах). Згідно із п.п. 1, 3 постанови Кабінету Міністрів України № 709 від 07.09.1993 р. «Про створення Національної акціонерної страхової компанії "Оранта"» Національну акціонерну страхову компанію "Оранта" створено шляхом перетворення Української державної страхової комерційної організації у відкрите акціонерне товариство. Позивач звернувся із листом до HACK «Оранта» про виконання умов договору страхування та отримав відповідь від 05.12.2013р. № 08-03-16а-78п/27117, з якої вбачається, що HACK «Оранта» неодноразово вносила пропозиції на розгляд Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України, Міністерства фінансів України та пропонувала провести виплати компенсації застрахованим колишнього Укрдержстраху за видами страхування, але вони не знайшли відображення у законодавчих актах. Компенсаційні виплати за довгостроковими договорами колишнього Укрдержстраху в 2010 році не проводилися у зв'язку з відсутністю нормативних законодавчих документів, які б регулювали проведення компенсаційних виплат, тобто відповідна постанова Кабінету Міністрів України не приймалася і гроші із Державного бюджету не виділялися. Державні бюджети на 2011 - 2013 роки взагалі не передбачали виділення коштів для компенсаційних виплат установам HACK «Оранта». Так, зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР сертифікати Ощадного банку СРСР встановлюються законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» згідно ст. 1 цього Закону. Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходяться на рахунках зазначених установ не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років. Дія цього Закону поширюється на іноземних громадян та осіб без громадянства які станом на 2 січня 1992 року мали заощадження в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР що діяли на території України. Згідно ст. 2 вищевказаного Закону держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Відповідно до ст.6 Закону про державні гарантії компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Частиною 2 ст.7 передбачено, що перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із ст.8 цього Закону у межах коштів передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Законами України «Про Державний бюджет України на 2010 рік», «;Про Державний бюджет України на 2011 рік», «;Про Державний бюджет України на 2012 рік», «;Про Державний бюджет України на 2013 рік», не передбачено статтю видатків для проведення компенсаційних виплат. Рішенням Конституційного суду України від 10.10.2001 року №13-рп/2001 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» в частині щодо повернення заощаджень громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, відновлених та проіндексованих згідно з цим Законом в установах Ощадного банку України, тільки залежно «від віку вкладника» та «інших обставин», а інші положення ст. 7 Закону визнано такими, що відповідають Конституції України, а саме в частині того, що «заощадження повертаються поетапно, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік». Таким чином, в Законі України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визначено порядок проведення компенсаційних виплат громадянам, які помістили грошові заощадження в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР та зазначено, що компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходились на рахунках цих установ не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років. Проте, порядок та розмір компенсації за цими вкладами жодним нормативно - правовим актом, в тому числі й цим Законом, не врегульовано. Приймаючи до уваги вищенаведені норми законів те що станом на час розгляду справи здійснення компенсаційних виплат у 2014 році за знеціненими грошовими заощадженнями поміщеними протягом 1992-1994 років в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, Кабінетом Міністрів України не визначено, суд не вбачає в діях відповідача порушення прав позивача. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставності його вимог.

Outcome: dismissed