Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] об'єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, звернулося до суду з позовом до [PERSON]\~про стягнення безпідставно набутого майна, а саме надмірно виплачених сум пенсій в розмірі 4576 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що [PERSON] перебуває на обліку в Тернопільському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію. Відповідно до листа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 27.09.2016р. № 02/13531 відповідач [PERSON]\~\~ виїхала на постійне проживання у США 11.05.2016р.. Згідно статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" N 1058-ІУ від 09.07.2003, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України. Оскільки [PERSON] не повідомила про залишення території України внаслідок чого виникла переплата пенсії за період з 01.06.2016р. по 01.10.2016р. на загальну суму 4576,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Представник Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася з невідомої на те суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав: [PERSON]\~ з грудня 2012 року перебуває на обліку в Тернопільському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію по інвадідності внаслідок загального захворювання, як інвалід ІІІ групи. Як вбачається із листа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 27.09.2016 № 02/13531, згідно наявних обліків [PERSON]\~\~ виїхала на постійне проживання у США 11.05.2016 року. Як слідує з довідки від 05.10.2016 року, виданої [PERSON] об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, [PERSON]\~\~ за період з червня 2016 року по серпень 2016 року нараховано соціальну пенсію інвалідам на загальну суму 4576 грн. Згідно зі ст.ст.1, 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою цінністю. Утвердження і забезпечення прав та свобод людини є головним обов'язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга ст.46 Конституції України) і забезпечується частиною другою ст.22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною [PERSON] України. Згідно зі ст.51 Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною [PERSON] України. Рішенням №25-рп/2009 Конституційного Суду України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) п.2 ч.1 ст.49 та друге речення ст.51 Закону щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною [PERSON] України. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб права на соціальний захист, поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення). В пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Верховним Судом України висловлена правова позиція в постанові від 22 січня 2014 року (справа № 6-151цс13) про те, що відповідно до статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз.2 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області добровільно, за відсутності рахункової помилки, проведено виплату пенсії [PERSON] за період з 01 червня 2016 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 4576 грн. Неповідомлення відповідачем позивача проте, що вона виїжджає за кордон на постійне місце проживання не є доказом недобросовісності [PERSON], оскільки право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, адже держава зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна слід відмовити, у звязку з їх безпідставністю.

Outcome: dismissed