Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, в якому просить суд визнати, [PERSON] та його матір, [PERSON], співвласниками в рівних частках будинку [ADDRESS] з [INFO] з моменту смерті [PERSON], як спадкоємців за законом першої черги. Визнати [PERSON], власником 1/2 частки будинку [ADDRESS] з [INFO] з моменту смерті його батька [PERSON]. Визнати незаконним рішення Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області - №48 від 18 травня 2001 року в частині видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Визнати недійсним свідоцтво №74 від 21 травня 2001 року про право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Визнати незаконною відмову Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області видати [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] в якості спадщини за законом після смерті [INFO] його батька [PERSON]. Зобов'язати відповідача Біляївську державну нотаріальну контору Одеської області видати [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] в якості спадщини за законом після смерті [INFO] його батька [PERSON]. Стягнути з відповідачів солідарно на користь [PERSON] відшкодування понесених ним судових витрат та визнати його представника [PERSON] особою, яка надає правову допомогу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер його батько, [PERSON], у власності якого був будинок [ADDRESS]. На момент його смерті разом з ним в будинку [ADDRESS] проживали [PERSON] та його матір (дружина померлого) [PERSON]. Також позивач зазначає, що вони з матір'ю являються спадкоємцями першої черги на момент смерті спадкодавця, [PERSON] та те, що вони проживали спільно з ним, що підтверджується відміткою про прописку в його паспорті та довідкою виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області №2018 від 15.10.2001 року. Відповідно до норм ст. ст.548, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який діяв на момент смерті спадкодавця - позивач та його матір прийняли спадок батька та з моменту його смерті стали співвласниками в рівних частках будинку [ADDRESS], як спадкоємці за законом. Однак, в лютому 2013 року з листа архівного відділу Біляївської районної державної адміністрації Одеської області №27 від 04.02.2013 року він дізнався, що згідно рішення виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області №48 від 18 травня 2001 року та свідоцтва №74 від 21 травня 2001 року про право власності на житловий будинок одноосібною власницею будинку [ADDRESS] є його мати, [PERSON], яка померла, [INFO]. При цьому виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області в оспорювальному ним рішенні про видачу свідоцтва про право власності на житлові будинки в с. Усатове №48 від 18 травня 2001 року зазначено, що воно прийнято на підставі статей 27, 31 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні». Як видно з вищезазначеного Закону України «Про місцеве самоврядування», він не надає виконавчим органам сільських, селищних, міських рад право визначати власником нерухомого майна давно померлу особу. Адже його мати, [PERSON], померла [INFO], тоді як оспорюване ним рішення прийнято відповідачем 18 травня 2001 року та й не може бути одноосібною власницею будинку [ADDRESS], так як вище зазначено, що позивач зі своєю матір'ю спільно прийняли спадок після смерті [PERSON] і стали співвласниками в рівних частках будинку [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала та просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав до суду заперечення на позовну заяву (а.с.80-81) мотивуючи свою позицію тим, що у позовні заяві позивач просить суд, визнати його та його матір [PERSON], співвласниками в рівних частках будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження, а припиняється у момент її смерті. Таким чином суд не може визнати право власності на частку у спірному житловому будинку за померлою [PERSON]. Також позивач просить суд визнати за ним право власності на ? частину спірного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON]. Відповідно п. 23 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7, за наявності умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Також представник відповідача зазначає, що позивач не надав жодного доказу того, що він не в змозі отримати у нотаріальні конторі свідоцтва про право на спадщину, та взагалі у позовної заяві не зазначено, звертався позивач до нотаріальної контори, чи ні. Крім того позивач не надав жодного правоустановчого документа, якій би міг засвідчити, що спірний житловий будинок належав його померлому батьку, [PERSON]. З огляду на вищевикладене на думку представника відповідача [PERSON] суд не може визнати право власності на спірний житловий будинок у рівних частках за позивачем та його померлою матір`ю. Відповідно до позовної заяви позивач також просить суд стягнути на його корить понесенні ним витрати на правову допомогу, та визнати його представника особою, до надає правову допомогу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір на правову допомогу укладеться між адвокатом та клієнтом. Тобто надавати правову допомогу та укладати договори про правову допомогу можуть тільки адвокати. Тому на їх погляд заявлена позовна вимога позивача про стягнення на його корить понесенних ним витрат на правову допомогу, та визнання його представника особою, що надає правову допомогу не може бути задоволена судом, оскільки не надано доказів того, що представник позивача є адвокатом, а бо будь-яким другим фахівцем у галузі права, передбаченим чинним законодавством. Також представник [PERSON], [PERSON], надав до суду клопотання про застосування до позовної заяви позовної давності (а.с.141), мотивуючи її тим, що позивач повинен був знати або знав про те, що відповідно до запису у погосподарчій книзі Усатівської сільської ради, на час його реєстрації (1980р. кн. N19 о/р [NUMBER], а.с.12-13) у спірному житловому будинку, власником цього будинку була [PERSON]. Це також підтверджується тим, що відповідно до п. 25 Положення про паспортну систему в СССР, затвердженою постановою Міністрів СССР від 28.08.1974р. № 677 при здійсненні прописки (на той час) потрібно було надати заяву встановленого зразка, зі згодою власника а саме [PERSON], якій надає жилу площу для прописки. Таким чином твердження позивача, що він тільки в лютому 2013 року дізнався про те, що одноособовими власником спірного будинку була визнана [PERSON], не відповідає дійсності. Тобто на його думку, позивачем було пропущено строк на звернення до суду по захисту своїх прав, оскільки з 1980 року, пройшло вже 34 роки. В судовому засіданні представник Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області проти задоволення позовних вимог заперечувала та підтримала заперечення представника [PERSON], [PERSON] також представник Усатівської сільської ради підтримала клопотання про застосування до позовної заяви позовної давності та просила суд відмовити в позові та задовольнити вищезазначене клопотання. Представник Біляївської державної нотаріальної контори надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі та заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що по-перше слід зазначити, що згідно Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області не згодна з вказаним позовом та вважає, що він не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачаєтья з матеріалів справи [INFO] помер [PERSON]. 03.03.2014 року до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області надійшла неналежним чином оформлена заява про прийняття спадщини від позивача, до якої було додано: копія повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 10 грудня 2013 року; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія паспорту. Заява була залишена у приймальній секретарю та зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції за № 578/02-14, без встановлення особи, яка надала заяву. 04.03.2014 року Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області підготувала та надіслала лист на адресу позивача за вихідним № 598/02-14 про необхідності особисто з'явитися та оформити відповідну заяву з наданням необхідних документів, а саме: довідку сільської ради про останнє місце проживання померлого; довідку сільської ради про фактичне прийняття спадщини після померлого; довідку сільської ради про прописаних на момент смерті з померлим; документи, підтверджуючи родинні відносини з померлим; паспорт та ідентифікаційний код; документи на спадкове майно. Згідно з вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану. У разі неможливості пред'явлення спадкоємцями свідоцтва про смерть спадкодавця нотаріус повинен витребувати від органу державної реєстрації актів цивільного стану копію актового запису про смерть спадкодавця або повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Згідно з вимогами п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, - Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те. що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця: довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Тобто, спадкоємцю було запропоновано особисто з'явитися та надати необхідні документи, також за вихідним № 686/02-32 від 14.03.2014 року було роз'яснено що позивач має право звернутися до суду з питань продовження строку для вступу в спадщину. Видача Свідоцтва про право на спадщину за законом здійснюється за письмовою заявою спадкоємця, згідно п. 4.15. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна та за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Таким чином, дії Біляївської державної нотаріальної контри Одеської області цілком правомірні, видача свідоцтва про право на спадщину не можливо без надання правовставлюючих документів на нерухоме майно на ім'я спадкодавця, а видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно не належить до нотаріальних дій. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання [PERSON], мотивуючи це тим, що згідно норм ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України - одним з принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, згідно якого кожна сторона має довести обставини, на які посилається. Заявником же при зверненні до суду з заявою про застосування строків позовної давності не надано в розпорядження суду жодного доказу на підтвердження зазначених ним доводів. В розпорядження суду відповідачами не надано жодного доказу того, що [PERSON] будь-коли (до моменту надання відповідачем, виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області погосподарських книг в розпорядження суду при розгляді даної цивільної справи) був ознайомлений з інформацією, яка міститься в по господарській книзі за 1980 рік (кн..№19 о/р [NUMBER] стор. 12-13 ) щодо спірного будинку [ADDRESS]. Також в розпорядження суду відповідачами не надано жодного доказу того, що при реєстрації позивача [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] будь-яким чином зазначалось, що власницею спірного будинку [ADDRESS] являється [PERSON]. До того ж - в жодній з наданих в розпорядження суду відповідачем, виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області погосподарських книг не зазначено, що в житловому будинку [ADDRESS] не те, що була власницею, навіть будь-коли проживала [PERSON]. Таким чином, твердження представника відповідачів, щодо того, що станом на 1980 рік позивачу, [PERSON], було відомо, що власницею спірного будинку є [PERSON], є всього лиш нічим не підтверджене припущення. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приймаючи до уваги, позиції представника позивача та представників відповідачів суд приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] слід залишити без задоволення, застосувавши до позову строк позовної давності з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] помер [PERSON]. Після смерті [PERSON], у будинку за адресою: [ADDRESS] в період з 1968 року по теперішній час були зареєстровані: 1967-69 рр. (кн.№4, о/р [NUMBER] стор. 64-65) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON], також зареєстровані такі особи: [PERSON], [PERSON]; 1971-73 рр. (кн.№5, о/р [NUMBER] стор.73-74) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON], також зареєстровані такі особи: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; 1974-76 рр. - (кн.№12, о/р [NUMBER] стор.3-4) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON]; 1977-79рр. (кн.№13, о/р [NUMBER] стор.90-91) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON]; 1980-82 рр. (кн.№19, о/р [NUMBER] стор.12-13) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON], також зареєстровані такі особи: [PERSON]; [PERSON]; 1983-85 рр. (кн.№14, о/р [NUMBER]) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON], також зареєстровані такі особи: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; 1986-90 рр. (кн.№14, о/р [NUMBER]) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON]; також зареєстровані такі особи: [PERSON]; 1991-95 рр. - (кн. №16, о/р№1476) зареєстрований господар житлового будинку: [PERSON], також зареєстровані такі особи: [PERSON]; 1995-2000 рр.. ( кн.№17, о/р 1544 стор.67) господар житлового будинку: [PERSON] (померла [INFO]), зареєстровані такі особи: [PERSON]; 2001- 2005 рр. - (кн.№17, о/р [NUMBER] стор.115) зареєстрований господар житлового будинку [PERSON]; 2006-2010рр. - (кн.№17, о/р [NUMBER] стор.191) господар житлового будинку [PERSON], зареєстровані такі особи: [PERSON] (а.с.54-56); 2011-2015рр. - (кн.№19, о/р [NUMBER] стор.85) господар житлового будинку [PERSON], зареєстровані такі особи: [PERSON] (а.с.54-56). В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] зареєстрований в будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] з 10.12.1968 року, що підтверджується копією паспорта [PERSON] серії [NUMBER], виданого Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 20.06.2000 року (а.с. 11). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області 26.07.2001 року, про що зроблено актовий запис №111 (а.с.13). 18.05.2001 року виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області було прийнято рішення № 48 про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с.8). На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області на ім'я [PERSON] 21.05.2001 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Після смерті [PERSON] [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначений будинок (а.с.17). Судом було визнано обов'язковою явку позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] для всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи. В судовому засіданні [PERSON] показав, що він проживав в [ADDRESS] з 1968 року по 2001 рік. Зареєстрований він за вказаною адресою з 1968 року по теперішній час. До нотаріуса за оформленням спадщини після смерті батька він не звертався, так як знав, що прийняв автоматично спадщину. З 2001 року він переїхав жити в будинок за адресою [ADDRESS], а сестрі [PERSON] дозволив заселити в спірний будинок квартирантів. Відповідачка [PERSON] зазначила, що вона проживає [ADDRESS]. Також [PERSON] розповіла, що при житті [PERSON] надала позивачу можливість побудувати будинок на земельній ділянці (городі) по заду свого будинку, який розташований за адресою [ADDRESS], також відповідачка зазначила, що [PERSON] знав про те, що матір залишила їй заповіт на спірний будинок та між нею та позивачем погані стосунки та вони постійно лаються між собою з приводу цього будинку. Також із матеріалів справи вбачається, що [PERSON], 07.08.2002 року зверталась до Біляївського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та рішенням суду від 09.09.2002 року позов було задоволено в повному обсязі, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.10.2013 року, якою рішення Біляївського районного суду залишено без змін (а.с.164-165). Позивачем [PERSON] у якості доказу була надана до суду довідка № 2018 від 15.10.2001 року, яка була видана Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області [PERSON] (а.с.12). У вказаній довідці зазначено, що [PERSON] проживає та прописаний за адресою: [ADDRESS] з 1968 року. Проаналізувавши даний факт, викладений у зазначеній довідці, суд приходить до висновку, що так як станом на день видачі довідки позивач мешкав у вказаному будинку, а у сукупності з його ствердженням про те, що він вважає себе власником ? його частини з моменту смерті батька (з 1969 року), він не міг не знати про перехід права власності на вищезазначений будинок спочатку до його матері, а потім до сестри. Так, спочатку, 21.05.2001 року відбулось оформлення права власності на вказаний будинок на його матір - [PERSON], а згодом 06.06.2001 року, на його сестру - [PERSON] Вказане оформлення відбувалось з виконанням вимог діючого законодавства, щодо виготовлення та надання нотаріусу певного пакету документів, серед яких є у тому числі довідка-характеристика та технічний паспорт на будинок, виготовлення яких працівниками БТІ здійснювалось з обов'язковим виходом на місце для обстеження та замірів будинку. Вказане обстеження та заміри не могли здійснюватися без відома та згоди єдиної особи, зареєстрованої та мешкаючої на той момент у вказаному будинку, а саме [PERSON] (а.с.12, 55). Як вбачається із досліджених вище відомостей, [PERSON] була зареєстрована за вищезазначеною адресою вже як господар житлового будинку, тобто після оформлення свого права власності у порядку спадкування 06.06.2001 року (а.с.55). Вказане підтверджується також свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено, що станом на день отримання свідоцтва, тобто на 06.06.2001 року, [PERSON] мешкала в [ADDRESS] (а.с.17). Вказані обставини, встановлені судом, спростовують ствердження [PERSON] про те, що він дізнався про оформлення права власності на зазначений будинок на його покійну матір [PERSON] лише в 2013 році, так як було зазначено судом вище він знав про дії, які відбувались в зв'язку з оформленням права власності його сестрою у порядку спадкування на майно, яке належало покійній матері. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ст. 266 ЦК зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що позивач та його представник не зверталися до суду з заявою про визнання поважними причини пропущення позовної давності. Як вбачається із матеріалів справи, представником [PERSON] було надано до суду заяву, в якій вона просила визнати, що [PERSON] не порушено встановлений законом строк для звернення до суду з позовною заявою (а.с.161-163). Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням вищевикладеного, вивчивши всебічно, повно та об'єктивно матеріали справи, дослідивши докази, надані учасниками процесу, вислухавши позивача, відповідачку, представника позивача та представників відповідачів суд прийшов до висновку, що [PERSON] міг дізнатися про порушення своїх прав в 2001 році, з урахуванням обставин, викладених вище. Тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] у їх сукупності слід відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої просили представники відповідачів. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed