Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення відсотків за договором позики та трьох відсотків річних. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 12.12.2011 року між нею та відповідачем було укладено договір позики № 12/12, відповідно до якого відповідач взяв у борг грошові кошти в розмірі 30 000, 00 доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 01.02.2012 року. 15.09.2014 року відповідачем було повернуто частину боргу в розмірі 9000,00 доларів США. В зв`язку з тим, що відповідач не в повному обсязі виконав умови договору позики, вона була змушена звернутись до суду. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 29.01.2015 року її позов до відповідача було задоволено частково, стягнуто з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 271 950 грн. та судовий збір в розмірі 2719,50 грн., в задоволенні решти вимог відмовлено. Дане рішення суду відповідачем в добровільному порядку не виконується. Як зазначає позивач, вказаним рішенням Апеляційного суду м.Києва за змістом ч.3 ст.1049 ЦК України не припиняється обов`язок позичальника щодо сплати процентів за користування коштами, які передбачені ст.1048 ЦК України, а також відповідач зобов`язаний сплатити суму, передбачену ст.625 ЦК України, виходячи з розміру заборгованості в розмірі 21 000,00 доларів США. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача на її користь 3 % річних в розмірі 1893,45 доларів США, що становить 50 327,90 грн., а також проценти від суми позики в розмірі 326 334,1 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 27.11.2017 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.05.2018 року призначено підготовче судове засідання. 24.05.2018 року до суду надійшла заява відповідача про застосування позовної давності. 22.11.2018 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої представник позивача просить стягнути з відповідача на підставі ст.1048 ЦК України відсотки за користування позикою в розмірі 5634, 95 доларів США. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги згідно заяви про зменшення позовних вимог підтримав в повному обсязі з підстав та обставин, викладених у позові, та просив про їх задоволення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, проти чого не заперечував представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 12/12, за умовами якого відповідач отримав позику в розмірі 30 000,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 01.02.2012 року. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 29.01.2015 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 271 950,00 грн., що еквівалентно залишку боргу в розмірі 21 000,00 доларів США та судовий збір. В задоволенні вимог про стягнення з відповідача відсотків в розмірі 5000,00 доларів США відмовлено. Посилаючись на положення ст.1048 ЦК України, позивач відповідно до заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача відсотки за користування грошовими коштами за період з 12.12.2011 року по 01.02.2012 року в розмірі 330,33 долари США, а також відсотки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.02.2012 року по 29.01.2015 року в розмірі 5304,62 долари США, а всього 5634, 95 долари США. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин», у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Так, з матеріалів справи вбачається, що, укладаючи договір, сторони визначили характер грошового зобов`язання та дійшли згоди, що грошовою одиницею виниклих зобов`язань являється долар США. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18 містяться висновки щодо можливості ухвалення рішення про стягнення боргу в іноземній валюті. Так, при розгляді даної категорії справ суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Великої палати Верховного суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. Однак також, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього, за ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Також згідно ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Окрім наведеного, слід вказати, що одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Відповідно до 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Про вказане, зокрема, йдеться у ряді правових позицій Верховного Суду України, що висловлені за наслідками розгляду цивільних справ, в порядку ст. 355 ч.1 .п.1 та є обов`язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року та ін. Враховуючи викладене, дату звернення позивача з позовом до суду - 31.10.2017р. та заяву відповідача про застосування позовної давності, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] . Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed