Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання недійсними пунктів 12.1.1, 12.1.2 Договору від 15.08.2019 №719895 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) в групі» та стягнення 139253,08 грн. сплаченої винагороди та авансових платежів. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що 15.08.2016 року між сторонами було укладено Договір №719895 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) в групі» (далі - Договір). На виконання умов вказаного договору ним сплачувалися платежі з 15.08.2016 року по 31.7.2019, сума яких за вказаний період становить 139253,08 гривень. Інформація, викладена в договорі, не відповідає тим умовам, які йому проголошував представник відповідача. Даний Договір суперечить вимогам законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Діяльність відповідача вводить його як споживача в оману та є елементом нечесної підприємницької практики. Вказане є підставою для визнання пунктів Договору недійсними та повернення сплачених ним коштів. Від товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому містяться заперечення на позов. Так, відповідач зазначає, що оспорюваний договір укладений в рамках системи послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів в групах, а не Автофонд. Договір містить детальний опис послуг. ТОВ «АВТО ПРОСТО» було зареєстровано як фінансову установу та отримано ліцензію на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 15 серпня 2016 року між сторонами по справі було укладено Договір №719895 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) в групі» (далі - Договір). В умовах розділу 1 статті 1 Договору зазначено, що предметом вказаного правочину є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Договір укладається шляхом його підписання та підписанням Додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору. «Авто Просто» є товариством, що надає фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів учасниками через систему придбання у групах «АвтоТак». «Авто Просто» забезпечує придбання автомобіля за рахунок об`єднаних грошових коштів учасників на умовах договору та у відповідності до внутрішніх правил за умови виконання учасником всіх зобов`язань, передбачених договором про адміністрування. Згідно з Додатком №1 до Договору [PERSON] погоджено марку автомобіля та його модель, а також поточну ціну автомобіля, а саме: транспортний засіб «ZAZ VIDA» вартістю 231000,00 грн. Відповідно до умов Додатку № 1 до Договору [PERSON] зобов`язано сплатити винагороду за послуги, пов`язані з включенням Договору до системи «АвтоТак» та формування групи у % + ПДВ у розмірі 8316,00 грн, періодичний платіж у % - 0,8333, щомісячна винагорода - 0,415+ПДВ; винагороду за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику 3,00+ПДВ. Відповідно до умов Додатку № 2 до Договору [PERSON] , як учасника, зобов`язано протягом строку дії договору належним чином та у встановлений договором строк виконати усі зобов`язання зі сплати періодичних платежів разом із щомісячною винагородою товариства, учасник має право на сплату 50 % від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового платежу. Також, 15 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «АТ Сервіс» укладений договір доручення №719895, відповідно до умов пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, повірений зобов`язується вчинити визначені договором дії від імені довірителя. У відповідності до умов пункту 2.1 договору доручення передбачено, що між довірителем та ТОВ «Авто Просто» укладено договір «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» через систему «АвтоТак» від 15 серпня 2016 року №719895. Умовами договору про адміністрування передбачений обов`язок довірителя зі сплати на користь ТОВ «Авто Просто» винагороди у розмірі 8316,00 грн, що визначена у договорі про адміністрування як винагорода за послуги ТОВ «Авто Просто», пов`язані з включенням договору про адміністрування до системи «АвтоТак» та створення групи. Пунктом 2.3 договору доручення передбачено, що шляхом укладення цього договору довіритель уповноважує повіреного сплатити від імені довірителя винагороду ТОВ «Авто Просто», отриману повіреним від довірителя за цим договором. Як стверджує позивач, ним на виконання умов оспорюваного Договору сплачувалися платежі з 15.08.2016 року по 31.07.2019 року. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсними пункти 12.1.1 та 12.1.2 Договору, якими передбачено: «Про бажання достроково розірвати Договір Учасник зобов`язаний повідомити АВТО ПРОСТО у письмовій формі. У строк, встановлений чинним законодавством, АВТО ПРОСТО розглядає заяву учасника та надає письмову відповідь, в якій повідомляє розмір загальної заборгованості (періодичні платежі та щомісячна винагорода) за Договором, розрахованої за останньою Поточною відомою ціною, що підлягає сплаті, та строк, протягом якого заборгованість має бути сплачена. Якщо Учасник мав прострочення виконання зобов`язань за Договором, він повідомляється про розмір неустойки (штраф, пеня) та про строк сплати зазначеної неустойки. У разі, якщо у встановлений АВТО ПРОСТО строк загальна заборгованість Учасником не сплачена, Договір не припиняється». Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, в своєму позові позивач просив визнати пункти Договору недійсним з підстав введення його в оману, оскільки відповідач не надав споживачу повної та достовірної інформації про фінансові послуги, включення до Договору несправедливих умов та наявність у діяльності відповідача елементів нечесної підприємницької діяльності. Відповідно до частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно вела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з абзацом другим частини першої статті 229 Цивільного кодексу України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Так, процедура отримання автомобіля учасником групи визначена у ст. 8 Розділу ІІ Договору, з якою позивач мав реальну можливість ознайомитися перед підписанням оспорюваного договору. Зокрема, за умовами договору учасник має право на одержання автомобіля у власність, якщо він на момент такого одержання належним чином виконує свої зобов`язання за договором та попередньо виконав визначені у договорі вимоги. [PERSON] своїм підписом у Договорі засвідчив, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника АВТО ПРОСТО, проінформований про всі можливі витрати у зв`язку із укладенням Договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та Додатки до нього. Учасник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обов`язки за Договором, підтверджує здатність набувати прав та обов`язків за Договором, умови Договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Учасник підтверджує та засвідчує, що інформація, зазначена в частині другій ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надана Товариством. Учасник своїм підписом засвідчує, що фінансова послуга, що надається за цим Договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав`язування з боку Товариства. Також, свідченням того, що позивач був обізнаний з умовами договору, є те, що останній протягом тривалого періоду часу виконував свої зобов`язання за вказаним Договором. Разом з тим, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлена можливість визнання недійсними положення договору, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору та можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Відповідно до статті 18 «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди (частина 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивач не довів, що умови оспорюваного Договору та додатки до нього призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, не відповідають умовам ринку, обраному порядку придбання автомобіля, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до положень, зазначених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частині шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до пункту 7 частини третьої 3 статті 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб`єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. ТОВ «Авто Просто» відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 15.09.№2239 отримало ліцензію на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Укладена угода в рамках системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «АВТО ПРОСТО» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати. Предметом оспорюваного Договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак, а не сам автомобіль, як про це зазначає позивач. Дослідивши спірний Договір, суд приходить до висновку, що посилання та твердження позивача на несправедливі умови договору, віднесення діяльності відповідача до нечесної підприємницької діяльності та введення його в оману - не знайшли свого підтвердження. Оспорюваний за предметом позову Договір відповідає вимогам закону, а тому правові підстави для його визнання недійсними окремих його положень, що передбачені статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України, а саме - невідповідності його вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" - відсутні. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 380/63/16-ц (провадження № 14-230цс18) у подібних правовідносинах не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог фізичної особи до ТОВ «Авто Просто» про захист прав споживача та повернення грошових коштів сплачених за договором. Наведене виключає наявність підстав як для задоволення позовної вимоги про визнання пунктів 12.1.1., п. 12.1.2 Договору №719895 від 15.08.2019 недійсним, так і вимоги про стягнення коштів у розмірі 139253,08 грн., сплачених на його виконання. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed