Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

05 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що з осені 1991 року перебуває в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], весь цей час вони спільно проживають за адресою [INFO]. Даний факт встановлено рішенням Копаківського районного суду м. Суми від 03 серпня 2016 року. Позивач вказує, що 04 червня 1999 року на підставі договору купівлі-продажу за рахунок сімейних заощаджень, які сформовано від плодів спільної праці, сторонами було придбано трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу на вказану квартиру через відсутність реєстрації шлюбу не були враховані права позивача, як співвласника на цю квартиру. Тому просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартиру за адресою: [ADDRESS] без виділення частки в натурі. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити. Додатково пояснила, що квартира куплена за спільні кошти, оскільки вона весь час працювала приватним підприємцем на ринку. Відповідач в судове засідання не зявився жодного, поштовим звязком від відповідача надходили надруковані на компютерній техніці заяви про розгляд справи у його відсутність, в яких він позовні вимоги визнав. Суд, вислухавши позивача, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Захист порушеного права здійснюється на підставі ч. 1 ст. 15, ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми 03 серпня 2016 року встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з початку сумісного проживання з 20.09.1991 року (а.с.55). Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом СМНО [PERSON] 04 червня 1999 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.34). Позивач [PERSON] наполягала на тому, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана за їх спільні кошти з відповідачем [PERSON] На підтвердження вказаного надала суду довідку Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради про те, що починаючи з 18 серпня 1992 року вона була зареєстрована фізичною особою-підприємцем (а.с.79). Суду позивач пояснила, що саме вона весь час працювала на ринку, заробляла кошти для сімї, за які придбали вказану спірну квартиру, і що саме вона займалась пошуком даної квартири та оформленням її купівлі. Будь-яких належних та достовірних доказів того, що спірна квартира придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON], та в результаті їх спільної праці, [PERSON] суду не надала. При цьому позивач не надала суду зрозумілих пояснень, чому під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири квартира була оформлена на єдиного власника відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу особисто не зявився, представника для представництва своїх інтересів до суду не направив. Лише поштовим звязком від відповідача надходили надруковані на компютерній техніці заяви про розгляд справи у його відсутність, в яких він позовні вимоги визнав. Пунктом 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявних для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Однак суд критично ставиться до заяв, виготовлених на компютері та роздрукованих на принтері, які надіслані поштою від імені відповідача [PERSON] та ставить під сумнів волевиявлення відповідача в частині визнання позовних вимог. Такі обґрунтовані сумніви щодо дійсного волевиявлення відповідача виникли у суду з наступних підстав. По-перше, в судовому засіданні позивач [PERSON] сама пояснила, що відповідач [PERSON] не хоче добровільно в позасудовому порядку переоформлювати квартиру на позивачку, або укладати з нею угоди (купівля-продаж, дарування, тощо), так як боїться, що вона його покине. По-друге, з рішення Ковпаківського районного суду м. Суми 03 серпня 2016 року вбачається, що у [PERSON] існують проблеми зі здоровям, на сьогоднішній день він майже не ходить і майже нічого не бачить (а.с.55), тому у суду взагалі є сумніви, що відповідач на даний час спроможний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а іншого позивачем не доведено. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року (тобто до набрання чинності СК України) і регулюються нормами Кодексу про шлюб та сімю України, Цивільного кодексу та Закону України «Про власність», які діяли на час придбання спірної квартири у 1999 році. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що спірна квартира була набута до 1 січня 2004 року (у 1999 році) та оформлена на відповідача [PERSON] В цей час сторони проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі. Однак та обставина, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці - не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, і не була доведена позивачем належними доказами. Сам факт спільного проживання сторін не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимогами і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спорту на власний розсуд. Згідно зі 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідна до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які місять інформацію щодо предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки в судовому засіданні стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, що спірна квартира була придбана у 1999 році внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON], їх спільних або індивідуальних трудових зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову про визнання права власності на половину квартири як спільного майна подружжя.

Outcome: dismissed