Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу будинку удаваним правочином. На обґрунтування позовних вимог позивач в заяві зазначив, що 10.08.2012 року між ним (позивачем) та відповідачем (який доводиться рідним братом позивача) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Але фактично гроші продавцеві ним не сплачувались, а тому позивач вважає, що даний договір фактично був договором дарування. В 2007 році вищевказаний будинок їхнім батьком [PERSON] було подаровано відповідачу, але продовжував проживати в ньому до своєї смерті [INFO]. Позивач з відповідачем проживали у квартирі матері за адресою: [ADDRESS]. В квітні 2012 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] (третя особа по справі). В подальшому було спільно вирішено, що вказану квартиру мати подарує відповідачу, а останній подарує позивачу вищевказаний житловий будинок. Перед укладанням договору дарування будинку сторони отримали роз'яснення про необхідність сплати податку з доходів фізичних осіб у значному розмірі, а при укладанні договору купівлі-продажу такий податок не сплачується. За таких умов сторони вирішили укласти саме договір купівлі-продажу. 23.07.2012 року матір сторін [PERSON] подарувала відповідачу вищевказану квартиру в [ADDRESS], а 10.08.2012 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку. Позовні вимоги позивач обгрунтовує необхідністю фактично визнання такого майна його особистою власністю (отримане в дар) з метою не проведення в подальшому розділу даного будинку між ним та третьою особою (поділ майна подружжя), як спільне сумісне майно. А тому на підставі вищевикладеного позивач просив ухвалити рішення, яким визнати даний договір купівлі-продажу будинку удаваним правочином, а саме фактично договором дарування. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі та проти задоволення позову не заперечував, зазначивши, що в дійсності він з братом не мали намір укладати договір купівлі-продажу, оскільки кошти фактичне не сплачувались за будинок. . В судовому засіданні третя особа заперечувала проти задоволення позову. В судовому засіданні представник третьої особи також заперечував проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.08.2012 року, копію витягу з Державного реєстру правочинів від 10.08.2012 року, копію договору дарування квартири від 23.07.2012 року; копію рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради від 27.06.2012 року №75), суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 10.08.2012 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. З наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.3-4) слідує, що [PERSON] продав, а [PERSON] придбав вищевказаний будинок. Пунктами 1,3, 4 даного договору передбачено, що за цим договором продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно у власність і сплатити за нього обговорену грошову суму. Продаж зазначеного майна за домовленістю сторін провадиться за 75 566 грн. 00 коп., які отримано продавцем до оформлення цього договору. Своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повної домовленості з покупцем умов розрахування за проданий житловий будинок, повного розрахування за проданий житловий будинок і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. З п. 16 даного договору вбачається, що сторони підтвердили, що вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатним, укладення договору відповідає їх інтересам, цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області та зареєстровано в реєстрі за №412. Також в матеріалах справи наявна копія договору дарування квартири (а.с.5), згідно умов якого [PERSON] (дарувальник) передала безоплатно у власність [PERSON] (обдарований) квартиру [ADDRESS] Свідок [PERSON], яка є тіткою сторін по справі та сестрою та їх матері [PERSON], пояснила, що від останній їх стало відомо, що при укладанні вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], фактично кошти між братами не передавались. Свідок [PERSON], яка є матір'ю сторін пояснила, що між синами фактично було укладено договір дарування вказаного будинку, оскільки кошти фактично не передавались, а оформлення угоди шляхом купівлі-продажу було обумовлено лише можливістю не платити податку, оскільки на той час вони не мали коштів для його сплати. Спільно родинною було оговорено, що квартиру [ADDRESS] вона подарить сину [PERSON], а останній подарить сину [PERSON] даний будинок. Свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача, пояснила, що з відповідачем проживає з 2003 року. При укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], кошти за будинок не передавались. Між сторонами та їх матір'ю була домовленість, що їм (їй з відповідачем) передається у власність вищевказана квартира, а позивачу вказаний будинок. Свідок [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], пояснила, що від доньки і зятя їй стало відомо, що при укладанні вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], кошти не будуть передаватися. Свідок [PERSON], який є батьком [PERSON], пояснив, що після реєстрації шлюбу його доньки з позивачем [PERSON], він надав кошти дітям на придбання будинку в загальній сумці 50000 грн. За змістом ст.ст. 10,11 ПЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В силу вимог ст.ст. 58,59,60 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 202, 203, 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 626, 627, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Системний аналіз досліджених судом обставин вбачає, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі та було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності позивачем [PERSON] на вищевказаний житловий будинок. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається, сторонам було роз'яснено. Свою згоду із всіма вказаним обставини сторони угоди підтвердили своїми підписами, справжність їх волевиявлення посвідчена нотаріусом. Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість позовних вимог, при цьому суд вважає, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] та оцінює їх критично, так як вони не були безпосередніми свідками укладання вищевказаного договору від 10.08.2012 року, свої пояснення дають зі слів сторін, які доводяться їм родичами), крім того, їх пояснення суперечать як тексту даного договору (правомірність якого не спростована), так і поведінці учасників цього договору після його укладення на протязі тривалого часу. Крім того, пояснення свідків в даному випадку не є належними та допустими доказами (виходячи з вищенаведених положень ст.ст. 58,59 ЦПК України) за для можливості спростування обставин укладення між сторонами вищевказаної угоди на умовах, вказаних в ній, зокрема й факту передачі коштів, що згідно умов договору (п.3) мало місце до оформлення даного договору. Інших доказів стороною позивача не надано. Під час розгляду справи відповідачем мало місце визнання позову, проте в даному випадку ця обставина не є підставою для задоволення позову, оскільки таке визнання порушує права третьої особи [PERSON], яка на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] доводилась дружиною позивача, а тому дане майно вбачає ознаки належності його на праві спільної сумісної власності подружжя та юридичні наслідки визнання такого правочину удаваним і регулювання його правилами договору дарування позбавить [PERSON] законних прав на це майно. Так, згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Крім того, визнання позову відповідачем, який доводиться братом позивача, суд розцінює як намагання допомогти своєму братові та уникнути розподілу будинку між ним та невісткою. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні з підстав його необґрунтованості та недоведеності позивачем обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Outcome: dismissed