Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

31 серпня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Марківка, вул. Фадєєва, 22. На даний час за вказаною адресою зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким розірвано 26 грудня 2008 року. З цього часу відповідач проживає на території Недригайлівського району Сумської області. У добровільному порядку [PERSON] з реєстраційного обліку не знімається, у звязку з чим вона позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю та оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Посилаючись на вказані вище обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком під №22 по вул. Фадєєва в с. Марківка Білопільського району Сумської області. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, суду зазначив, що житловий будинок по вул. Фадєєва, 22 в с. Марківка Білопільського району Сумської області був придбаний ним і відповідачкою під час перебування у шлюбі, а тому він має право на частку у вказаній нерухомості. Крім того, не виключено, що він може повернутися проживати в цей будинок, так як в селі для нього зявилася перспектива влаштуватися на хорошу роботу. Представник третьої особи Білопільського РС УДМС України в Сумській області в судове зсідання не зявився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив (а. с. 16). Заслухавши сторони, повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Білопільського районного суду від 08 листопада 2006 року шлюб між [PERSON] і [PERSON], укладений 06 червня 1992 року у виконкомі Марківської сільської ради Білопільського району Сумської області, розірваний (а. с. 18). На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори 13 червня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №472, позивачка є власником житлового будинку під №22 по вул. Фадєєва в с. Марківка Білопільського району Сумської області (а. с. 4). З 02 грудня 1996 року і по даний час відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною вище адресою, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією будинкової книги та поквартирною карточкою (а. с. 7-9). У відповідності до реєстру осіб, зареєстрованих на території Марківської сільської ради, яким вносяться уточнення до адреси реєстрації, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] (а. с. 6). Відповідно до довідки виконавчого комітету Марківської сільської ради від 27 серпня 2015 року №438, [PERSON], [INFO], зареєстрований у [INFO], але понад пять років за вказаною адресою не проживає (а. с. 5). Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР (в редакції 1969 року), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового статусу майна, нажитого подружжям до 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення стосовно майна, нажитого подружжям під час шлюбу містяться в ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною третьою статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обовязку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право на житло гарантується Конституцією України, зокрема ч.3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 63, ч. 1 ст. 68 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на те, що житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Бобрик, вул. Фадєєва, 22, був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, є підстави вважати його спільною сумісною власністю подружжя, між ними склались майнові правовідносини з приводу власності на будинок, а тому спір між ними повинен вирішуватись на підставі норм Сімейного кодексу України. Лише за наслідком розгляду спору щодо права власності на будинок може бути вирішене питання щодо зняття відповідача з реєстрації. Доводи позивачки в судовому засіданні стосовно того, що після розлучення вони з відповідачем мирним шляхом вирішили спір з приводу майна, у тому числі щодо вказаного вище будинку, у звязку з чим [PERSON] понад вісім років не предявляв жодних вимог щодо визнання права власності на його часину, всупереч ст. 60 ЦПК України нічим не підтверджені. Таким чином, суд вважає за необхідне у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed