Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якої діє адвокат Багранюк В.С., звернулася в суд з позовом до відповідачів товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (Відповідач 1) та [PERSON] (Відповідач 2), в якому просить визнати недійсними пункти 12.3, 12.3.1, 12.3.2 договору іпотеки від 18 квітня 2008 року № 974/38, що укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Відповідач 1 у справі, та відповідачем [PERSON] Позивач вказала, що 18 квітня 2008 року між відповідачами [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 1907/0408/71-001, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у сумі 48000 доларів США на строк по 17 квітня 2038 року. 18 квітня 2008 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Того ж дня, 18 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу Прокопович Л.П., предметом якого виступає трьохкімнатна квартира [ADDRESS]. У квітні 2016 року від [PERSON] позивач дізналася про анулювання боргу за кредитним договором №1907/0408/71-001 від 18 квітня 2008 року шляхом реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», як нового кредитора на підставі Договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №1907/0408/71-001 від 18 квітня 2008 року. Позивач вважає, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на підставі договору іпотеки №974/38 від 18 квітня 2008 року є незаконною, а сам договір в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, оскільки позивач не давала згоди на можливе відчуження квартири шляхом застереження в іпотечному договорі. 15 вересня 2016 року Відповідач 1 - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» подав письмове заперечення на позов, в якому вказав, що договір іпотеки від 18 квітня 2008 року № 974/38 між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] укладений з додержанням вимог ст.203 ЦК України. Відповідач зазначив, що в договорі іпотеки передбачено наступні чотири способи за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: п. 12.1. на підставі рішення суду, п. 12.2. у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та п.12.3. згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п. 12.3.1 або шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі ст.38 ЗУ «Про іпотеку». Також в договорі чітко вказано, що договором про задоволення вимог іпотекодержателя є не правочин, визначений ст.202 ЦК України, а іпотечне застереження, тобто вимога, яка надсилається іпотекодавцеві. При застосуванні усіх трьох способів звернення стягнення на предмет іпотеки наступають однакові правові наслідки - перехід права власності на майно до інших осіб, а отже, іпотекодавець втрачає право власності на майно. Позивач не обґрунтувала чому перші два способи її влаштовують, а інші два ні. Також відповідач вказує, що відповідно до абз.2 п.4 договору іпотеки та з огляду на вимоги ст.ст.65 п.2, 65 п.3 СК України, позивач була знайома зі всіма пунктами договору, була присутня при його укладенні та дала згоду на його укладення, а тому її твердження про те, що вона повинна була давати ще якусь окрему згоду є надуманими та спростовується чинним законодавством, яке такої згоди не передбачає. Окрім цього, зазначає, що позивач в порушення вимог ст.ст.215, 216 ЦК України не вказує, що бажає застосувати наслідки недійсності правочину, а тому такий спір не підлягає розгляду з точки зору норм цивільного законодавства. Представник позивача - адвокат Багранюк В.С. в судовому засіданні позов підтримав, просить задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві, а також пояснив, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в п.12.3, п.12.3.1, п.12.3.2 договору іпотеки, є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, а тому на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода позивача, як другого з подружжя, оскільки предметом цього договору є спільне майно подружжя [PERSON]. Вказав, що в аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, підготовленому суддями Верховного Суду України, роз»яснено, що прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч.2 ст.36 Закону України «Про іпотеку») потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним, а в разі звернення стягнення на їх підставі - оскаржити таке стягнення в суді. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Молень Р.Б. в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» Гуцалюк А.Р. в судовому засіданні позов не визнав та дав пояснення аналогічні викладеним у письмовому запереченні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові документи, суд встановив наступні факти. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 14 липня 2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ИД № 004139, виданим 14 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського РУЮ Тернопільської області. За даними договору купівлі-продажу кватири, укладеного 18 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу Прокопович Л.П. 18 квітня 2008 року за № реєстру 969, [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], як особисту власність, зареєстровано Борщівським районним бюро технічної інвентаризації 18 квітня 2008 року, про що зроблено запис № 977 до реєстраційної книги № 7. 18 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір № 1907/0408/71-001, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 48000,00 доларів США на строк з 18 квітня 2008 року по 17 квітня 2038 року включно, зі сплатою процентів за ккористування кредитом в розмірі 11,9 % річних. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 18 квітня 2008 року між банком і [PERSON] укладено іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу Прокопович Л.П. та зареєстрований в реєстрі за № 974/38. Відповідно до умов іпотечного договору [PERSON] передав банку в іпотеку трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 1907/0408/71-001. Як вбачається з повідомлення про анулювання боргу, що направлено ТОВ «ФК «Вектор плюс» 23 березня 2016 року на ім»я [PERSON], на підставі кредитного договору від 18 квітня 2008 року № 1907/0408/71-001 станом на 1 жовтня 2015 року за [PERSON] облікувалася заборгованість у сумі 531492,66 грн. 01 жовтня 2015 року ТОВ «ФК «Вертор плюс» реалізувало право на нерухоме майно, яким було забезпечено виконання цього кредитного договору, на підставі ст.ст.37, 38 Закону України «Про іпотеку» та того ж дня було прийнято рішення про анулювання (прощення) його кредитної заборгованості. Підтвердженням цього є Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 65429379 від 9 серпня 2016 року. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України, та статті 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за нотаріально посвідченю згодою усіх співвласників. За змістом п.8.3 договору іпотеки від 18 квітня 2008 року, позичальник свідчить, що його чоловік/дружина згоден/згодна з укладенням цього договору та з отриманням кредиту, який отримується Позичальником в інтересах сім»ї. На підтвердження цього чоловік/дружина Позичальника надав Банку письмову заяву про таку згоду. У разі порушення гарантій, передбачених першим абзацом цього пункту договору Позичальник відшкодовує Банку понесені збитки, розмір яких у будь-якому випадку не може бути меншим ніж сума кредиту, зазначена в п.1.1 цього договору. Сторони в судовому засіданні визнали той факт, що позивач [PERSON], як дружина позичальника [PERSON] надала Банку нотаріально посвідчену письмову заяву про згоду на укладення договору іпотеки. За змістом іпотечного договору, в пункті 12, сторони, відповідно до вимог ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час укладення іпотечного договору, передбачили умови вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Так, згідно п.12 договору іпотеки визначено, що за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: п.12.1. За рішенням суду. п.12.2. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. п.12.3. Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1, 12.3.2 цього Договору, а це: шляхом передачі Іпоктекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов»язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Аналіз вищевказаних норм та умов іпотечного договору від 18 квітня 2008 року дають підстави суду вважати, що пункти 12.3, 12.3.1, 12.3.2 договору іпотеки від 18 квітня 2008 року № 974/38, викладені у відповідності до діючого на час укладення договору законодавства. Представник позивача ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не навів норму закону, як підставу для визнання іпотечного договору в частині пунктів 12.3, 12.3.1, 12.3.2 недійсним, а саме норму закону, яку порушили сторони при укладенні іпотечного договору. Посилання позивача на роз'яснення Верховного Суду України в аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, за якими, прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч.2 ст.36 закону №898-ІV) потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження, суд вважає безпідставним, адже, надалі в тому ж тексті, міститься роз»яснення про те, що відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним, а в разі звернення стягнення на їх підставі - оскаржити таке стягнення в суді. Як зазначалося вище, ТОВ «ФК «Вектор плюс» 1 жовтня 2015 року реалізувало своє право на стягнення на предмет іпотеки у відповідності до п.12.3.1 договору іпотеки. Окрім того, як вбачається зі змісту п.1.2 кредитного договору від 18 квітня 2008 року, кредит був наданий Банком у готівковій формі через касу Банку або у безготівковій формі на підставі заяви Позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь [PERSON] в оплату за Договором купівлі-продажу, зазначеним у п.1.4 цього договору. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах родини створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, отримане за договором використовується в інтересах родини. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача, а тому вважає, що в задоволенні вимог [PERSON] до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», [PERSON] про визнання недійсними пунктів 12.3, 12.3.1, 12.3.2 договору іпотеки від 18 квітня 2008 року № 974/38 слід відмовити. Судові витрати по справі слід покласти на сторони в тому обсязі, в якому вони їх понесли. На підставі наведеного, Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 4, 15, 16, 203, 215, 572-593 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65 СК України,

Outcome: dismissed