Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання відповідача [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і в обґрунтування якої зазначає, що він є власником вищезазначеної квартири, в якій окрім нього зареєстровані члени його сім»ї: дружина [PERSON] та син [PERSON]. Відповідач [PERSON] у належній позивачу квартирі не проживає з 01.02.2015 року, при цьому місце проживання покинув добровільно, участі в її утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг не приймає. Зважаючи, що відповідач не проживає за місцем реєстрації в належній позивачу на праві власності квартирі, будучи зареєстрованим в ній без поважних причин, та в добровільному порядку з реєстрації не знімається і будь-яких домовленостей позивач з відповідачем щодо збереження за останнім права на проживання у вищезазначеній квартирі при відсутності понад один рік не встановлювалось, а тому у звязку з наведеним позивач просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити і проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час і місце слухання справи належним чином повідомлявся, заяв, клопотань чи заперечень до суду не подав. Суд вважає можливим розглянути даний спір зі згоди позивача у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку, що відповідає вимогам\~ст.224 ЦПК України. Суд вислухавши позивача, перевіривши та оцінивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], зареєстрована на праві приватної власності в рівних частинах за [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26.12.1994 року виданим Українською міською радою, право власності зареєстровано 1994 року в Обухівському бюро технічної інвентаризації та листом Комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» № 300 від 30.03.2016 року. Згідно довідки наданої адресно-довідковим підрозділом територіального органу УДМС України в Київській області від 08.02.2016 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач - [PERSON] (а.с. 24). Відповідач будучи зареєстрованим у [INFO], що належить на праві власності позивачу, не проживає у спірному житловому приміщенні більше року, що підтверджується актами про його не проживання, починаючи з 01 лютого 2015 року по 01 лютого 2016 року, що складені за підписом депутата Української міської ради в присутності свідків (сусідів) та за їх підписами. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є, відповідно до даних адресно-довідкового підрозділу територіального органу УДМС України в Київській області зареєстрований у спірній квартирі [ADDRESS], є співвласником 1/3 частини спірної квартири. Пленум Верховного Суду України в п. 14\~постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності»\~роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено судом, порядок користування спірним жилим приміщенням між її співвласниками [PERSON], [PERSON], [PERSON] не визначався, частка кожного із них\~\~в натурі не виділялася. Ст. 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у позивача [PERSON] немає правових підстав ставити питання визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, оскільки таким чином порушуються його права в частині користування своїм майном. Тому підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним йому на праві спільної часткової власності житловим приміщенням, з підстав не проживання в ній понад один рік, суд не вбачає, окірм того позивачем буд-яких доказів причин неповажності відповідача в квартирі не надано. Посилання позивача [PERSON] в поданій до суду позовній заяві на те, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, не може бути оцінено як підстава для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням співвласником якого він є. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги позивача, щодо зняття з реєстраційного обліку, є похідними від основного позову та можуть бути задоволені лише у разі задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому,\~\~за викладених обставин задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed