Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в інтересах недієздатного [PERSON] до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Бугрім Олени Віталіївни, [PERSON] , [PERSON] про визнання довіреності, договору купівлі-продажу недійсними та зобов`язання вчинити певні дії. В позові зазначила, що з 5 серпня 2000 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , який протягом останніх років зловживає спиртними напоями, внаслідок чого виявляє психічні розлади. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2015 року він визнаний недієздатним, а позивач призначена його опікуном. 19 березня 2015 року невідомі позивачу особи, якими є відповідачі в справі, скориставшись хворобливим станом [PERSON] та його нездатністю розуміти значення своїх дій, під час перебування останнього на лікуванні в стаціонарі медичного закладу отримали від [PERSON] довіреність на ім`я відповідача [PERSON] на право відчуження належної [PERSON] квартири [ADDRESS] . 31 травня 2015 року [PERSON] як представник [PERSON] на підставі означеної довіреності уклав посвідчений приватним нотаріусом Бугрім О.В. договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] , за яким [PERSON] від імені [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Означений правочин є недійсним, оскільки він вчинений особою, яка в момент його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. У зв`язку з викладеним просить: -про визнання довіреності, виданої [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського округу Бугрім О.В., недійсною; -про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] як представником [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , - з другого, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу Бугрім О.В.; -про скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; -про витребування квартири [ADDRESS] від [PERSON] на користь [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2015 року відкрито провадження в справі та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. На підставі ухвали суду від 05.01.2017 року в справі призначено судову психіатричну експертизу для з`ясування питання, чи здатний був [PERSON] в силу свого психічного стану розуміти значення своїх дій та керувати ними на день вчинення оспорюваних правочинів. Провадження в справі зупинено до проведення експертизи. На підставі ухвали суду від 21.03.2017 року провадження в справі відновлено у зв`язку з поверненням справи до суду через непроведення експертизи комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на підставі Наказу Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2014 року № 1000. Ухвалою суду від 01.06.2017 року провадження в справі зупинено у зв`язку із смертю позивача [PERSON] , яка сталася [INFO] , до залучення до участі в справі його правонаступника (а. с. 246 т. 1). Судом витребувано матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] 9 січня 2018 року провадження у справі поновлено, до участі в справі в якості правонаступника [PERSON] залучено його дружину і спадкоємицю - [PERSON] . Ухвалою суду від 08.06.2018 року в справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу для встановлення психічного стану [PERSON] на день вчинення оспорюваних правочинів. Провадження в справі зупинено до проведення експертизи (а. с. 71-72 т. 2). 20 серпня 2018 року до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових фактичних даних, а саме: записів допитів медичних робітників, що надавали [PERSON] медичну допомогу під час перебування його в стаціонарі медичного закладу, а також оригіналів медичних карт амбулаторного і стаціонарного хворого [PERSON] , у зв`язку з необхідністю отримання яких провадження в справі ухвалою суду від 20.09.2018 року поновлено (а. с. 84 т. 2). Ухвалою суду від 10.06.2019 року судом витребувано оригінал медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] 23 липня 2020 року справу повернуто суду комунальним підприємством «Гейківська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради з невиконаною ухвалою суду від 08.06.2018 року про призначення посмертної психіатричної експертизи у зв`язку з припиненням вказаного закладу охорони здоров`я (а. с. 196 т. 2). Ухвалою суду від 12.08.2020 року в справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу для встановлення психічного стану [PERSON] на день вчинення оспорюваних правочинів (а. с. 199 т. 2). Ухвалою суду від 28.05.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка і її представник адвокат Мельнікова А.А. підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення. Зокрема, позивач пояснила, що через зловживання її чоловіком спиртним під час спільного проживання вона з дитиною періодично залишала його та направлялася жити до своєї матері. Під час госпіталізації чоловіка в березні 2015 року вона проживала у матері. Про те, що чоловік знаходиться в лікарні, дізналася від сусіда. Після того, як відвідала [PERSON] в лікарні, вона направилась до належної йому квартири, де вони проживали сім`єю, - [ADDRESS] , проте не змогла туди проникнути через заміну замків на вхідних дверях. Особи, що оселилися в житлі, відмовились повернути їй належне сім`ї майно. Після виписки вона забрала чоловіка з квартири, яку набули йому особи, що скористались його хворобливим станом, до себе додому, де доглядала за ним до останніх днів його життя. Під час спільного проживання до госпіталізації чоловік страждав на хворобу нижніх кінцівок, погано пересувався, скаржився на зір, болі в хребті. Після виписки виказував ознаки психічного розладу: відмовлявся митися, справляти фізіологічні потреби, не пам`ятав події двох-, трьохденної давнини. Вказані обставини зумовили її звернення до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про визнання [PERSON] недієздатним. Відповідач приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень пояснила, що нотаріально посвідчувала довіреність [PERSON] на ім`я [PERSON] та договір купівлі-продажу. 19 березня 2015 року до нотаріальної контори з`явився [PERSON] , який виказав бажання видати довіреність на продаж квартири [ADDRESS] . В ході бесіди було з`ясовано, що [PERSON] має хворобу суглобів, внаслідок чого йому важко пересуватися, що унеможливлює збір необхідних документів. Зі слів [PERSON] , його родичі не можуть представляти його інтереси, так як мати постійно проживає на дачі, а дружина мешкає окремо і відмовляється допомагати йому. Тому [PERSON] виказав бажання видати довіреність на ім`я свого знайомого [PERSON] , який погодився допомогти йому. Для посвідчення довіреності [PERSON] надав нотаріусу паспорт громадянина України, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, правовстановлюючі документи на квартиру та копію паспорту [PERSON] . Під час бесіди у відповідача не виникло будь-яких сумнівів щодо дієздатності довірителя, який поводив себе адекватно, відповідав на всі запитання, не перебував у стані алкогольного сп`яніння. Після узгодження проекту довіреності [PERSON] особисто прочитав її текст та власноручно підписав її. Він прийшов до нотаріальної контори в товаристві своєї матері та вітчима, які цікавились особливостями укладення договорів довічного утримання, повідомивши, що дружина з [PERSON] не проживає, а самі батьки мешкають на дачі, тому доглядати за ним нема кому. Вчинення вказаної нотаріальної дії відбувалося в приміщенні нотаріальної контори і виїзд до лікарні не здійснювався. Порядком вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням. Запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, заноситься до журналу обліку викликів нотаріуса за межі робочого місця (контори) приватного нотаріуса. Таким чином відсутність запису про посвідчення виданої [PERSON] довіреності поза робочим місцем нотаріуса в журналі обліку викликів підтверджує вчинення цієї дії саме в приміщенні нотаріальної контори. 30 березня 2015 року до нотаріальної контори звернулися [PERSON] та [PERSON] з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , для чого надали всі необхідні документи, а після закінчення усіх необхідних перевірок нотаріус посвідчила договір купівлі-продажу вказаного житла. Відсутність будь-яких сумнівів в повному усвідомленні значення своїх дій [PERSON] , а також відповідність вимогам закону договору купівлі-продажу квартири зумовили нотаріальне посвідчення зазначених дій. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що був знайомий з [PERSON] , з яким працював на будівництві, не менш ніж три роки до отримання довіреності. Одного разу напередодні продажу житла він відвідав приятеля та застав його в жалісному стані: брудного, неголеного, хворого. В той день в житлі [PERSON] була і його мати. [PERSON] поскаржився на незадовільний стан нижніх кінцівок, складнощі з пересуванням; він попросив допомогти йому у пошуку покупця на квартиру та купівлі житла дешевше та нижче поверхом, оскільки йому було важко долати сходи, сходячи з п`ятого поверху. Різницю коштів, отриманих від продажу його житла та сплачених за набуття більш дешевого, він планував витратити на лікування. [PERSON] розказував, що до нього приходять його дружина із своїм співмешканцем та напоюють його спиртним. [PERSON] заявляв про категоричне небажання віддавати житло колишній дружині. Відповідач також спілкувався і з матір`ю та вітчимом [PERSON] , які просили допомогти йому в організації життєдіяльності. Батьки були присутні при укладенні договору купівлі-продажу. Всі свої дії з відчуження житла [PERSON] погоджував з батьками. За отримані від продажу квартири гроші [PERSON] розплатився з боргами [PERSON] , [PERSON] було придбано кімнату в квартирі в Заводському районі, куди його перевезли після виписки з лікарні. Відповідач знайшов знайомого, який уклав зі [PERSON] договір довічного утримання; для вільного пересування йому купили коляску. З придбаної квартири він раптово зник; відповідач знає зі слів сусідів, що забрала [PERSON] дружина. В спілкуванні напередодні зникнення [PERSON] був цілком адекватною, із здоровим глуздом, людиною, лише ноги погано підпорядковувались йому. Відповідач та чоловік, з яким було укладено договір довічного утримання, допомагали [PERSON] в поновленні навиків ходьби. Так як [PERSON] не лише не помилявся у змісті своїх дій по відчуженню квартири, а й сам, повністю усвідомлюючи значення свого звернення, попросив [PERSON] надати йому в цьому допомогу, вимоги про визнання недійсними довіреності і договору купівлі-продажу задоволенню не підлягають. Представник відповідача [PERSON] адвокат Мітіна І.В. підтримала позицію свого довірителя, зауваживши на тому всі допитані судом свідки хоча й стверджували, що [PERSON] зловживав спиртним, проте не вказував на його неадекватність. Той факт, що [PERSON] був приятелем [PERSON] , проти чого не заперечує і позивач, вказує на відсутність у нього протиправного умислу та підтверджує добровільність волевиявлення [PERSON] на надання доручення другу на вчинення дій з покращення якості життя. Занедбаний стан житла та відсутність в ньому будь-яких ознак присутності жінки спростовує твердження позивача про проживання разом з [PERSON] . Натомість, обставини, за яких [PERSON] , захворівши на полінейропатію та опинившись у зв`язку з цим у тяжких життєвих умовах, у відсутність підтримки з боку близьких звертається по допомогу до свого приятеля, свідчать про наявність у нього свідомого волевиявлення на вчинення вказаних дій. Відповідач [PERSON] заперечує проти задоволення позову, зауваживши на такому. Вона та її чоловік через агенцію з продажу нерухомості купили квартиру [ADDRESS] . [PERSON] самостійно показував житло, повністю усвідомлював свої дії. Заявляв, що не бажає, щоб житлом заволоділа його дружина. Квартира була занедбана, не було жодної ознаки проживання в ній сім`ї та дітей. В агенції нерухомості під час оформлення документів [PERSON] представляв [PERSON] , який повідомив, що у [PERSON] проблеми з ногами. Її брат [PERSON] відвідав [PERSON] в лікарні, який під час спілкування підтвердив намір продати квартиру. Повідомив, що нема кому доглядати за ним, а він з хворими ногами не зможе самостійно спускатися з п`ятого поверху. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ярошенко О.О. пояснив, що за змістом ст. 225 ЦК України для кваліфікації правочину як такого, що вчинений дієздатною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, необхідна констатація абсолютної неспроможності особи розуміти значення своїх дій саме в момент вчинення правочину. Між тим [PERSON] повністю усвідомлював зміст своїх дій в момент їх вчинення. На це вказують допитані судом свідки, які щодня спілкувалися з померлим [PERSON] і характеризують його як особу, що була у ясному розумі, логічно розмірковувала та давала чіткі пояснення своїх вчинків. Висновок посмертної психіатричної експертизи не містить умовиводів не тільки про повну, а й навіть про часткову неспроможність усвідомлення змісту своїх дій в момент вчинення правочину. Логічними та послідовними в означеній ситуації були дії [PERSON] , який потребував житла на нижньому поверсі та коштів для проживання та лікування і отримав їх внаслідок відчуження свого житла. Узгодженість його волевиявлення з родичами підтверджує той факт, що в лікарні та нотаріальній конторі його супроводжувала мати, тоді як дружина [PERSON] покинула його напризволяще, не спілкувалась з ним. До його огляду експертами-психіатрами під час розгляду ініційованої [PERSON] справи минуло три-чотири місяці, що вказує на погіршення психічного стану саме під час проживання з позивачкою. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 31 березня 2015 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 19.03.2015 року від імені [PERSON] , продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а. с. 11-12, 51 т.1). Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України). Поняття та підстави представництва внормовані статтею 237 ЦК України, згідно з якою представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво здійснюється, зокрема, за довіреністю, яка за формою повинна відповідати формі, у якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України). Як випливає із змісту ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Видача довіреності однією особою - іншій - на вчинення певних дій від імені особи, що видає довіреність, є одностороннім правочином. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту частини 5 статі 202 ЦК України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Як випливає із змісту частини 3 статті 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені статтею 225 ЦК України. В силу ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Як випливає із змісту роз`яснень пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в статті 225 ЦК України, суд має констатувати, що дієздатна фізична особа саме в момент вчинення оспорюваного правочину перебувала в стані тимчасового психічного розладу, а право оспорювати цей правочин за життя цієї особи належить самій цій особі. Конструкція цього положення закону про недійсність правочину, з якої випливає, що саме особа, що вчинила правочин, має усвідомити, що в певний час вона в силу тимчасового психічного розладу не могла керувати своїми діями, тому саме їй надано право оспорити договір, дозволяє суду дійти висновку про те, що в цій нормі закону мова йдеться не про хронічне психічне захворювання, а про раптовий і тимчасовий розлад психіки, сплив якого, як зазначено, і має потягти за собою подання позову саме цією особою. Як випливає з довіреності від 19.03.2015 року, [PERSON] уповноважує [PERSON] бути його представником з питань підготовки необхідних документів для відчуження належної йому квартири [ADDRESS] , продати її будь-якій фізичній або юридичній особі за ціну та на умовах за своїм розсудом (а. с. 51 т. 1). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2015 року, яке набрало законної сили, [PERSON] визнано недієздатним, над ним встановлено опіку, опікуном визнано [PERSON] (а. с. 6-7 т. 1). Як вже зазначено, право на подання позову про визнання правочину недійсним в силу ст. 225 ЦК України у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною належить її опікуну. Стверджуючи, що [PERSON] в момент видачі оспорюваної довіреності не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, позивач використовує висновок судової психіатричної експертизи від 20.08.2015 року, яка проводилась під час розгляду справи за заявою [PERSON] про визнання фізичної особи недієздатною. З висновку цього експертного дослідження випливає, що [PERSON] станом на час огляду виявляє ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку складного ґенезу (гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна та токсична енцефалопатія), внаслідок чого не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим предметом цього судового розгляду є встановлення такого психічного стану особи, який унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та здатність керувати ними, саме в момент вчинення оспорюваного правочину. Як слідує з роз`яснень пункту 16 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічні висновки містяться як в узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року, так і в узагальненні практики розгляду районними судами м. Києва цивільних справ про визнання правочинів недійсними за друге півріччя 2008 року та перше півріччя 2009 року. У спорах щодо правочинів, вчинених фізичними особами за межами цивільної дієздатності, необхідно розмежовувати підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 225 та ст. 226 ЦК. Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли є дані про те, що в момент укладення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині 1 статті 225 ЦК вживається термін "момент" вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Як випливає з постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14, за змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо суд встановить, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Передумовою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача було призначено судово-психіатричну експертизу для з`ясування, чи усвідомлював [PERSON] значення своїх дій та чи міг він керувати ними при видачі 19 березня 2015 року довіреності на ім`я [PERSON] ; чи страждав [PERSON] станом на 19 березня 2015 року психічними розладами, внаслідок яких не міг в повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 11.02.2021 року визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо [PERSON] на момент складання ним довіреності від 19.03.2015 року неможливо через суперечливість відомостей про його психічний стан, на що вказує та обставина, що хоча лікарі різних фахів під час госпіталізації [PERSON] в період з 19 березня по 3 квітня 2015 року і виявляли у нього когнітивний дефіцит, проте їхні записи в медичній карті свідчать про перебування [PERSON] у ясній свідомості, самостійне висловлювання скарг на самопочуття, відсутність поведінкових розладів психіки (а. с. 218-221 т. 2). Як зазначено, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Означений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12. Отже, за наслідками проведеної судово-психіатричної експертизи не встановлено неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент видачі довіреності 19 березня 20215 року. Між тим підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок сформульований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 204/5127/16-ц і його в силу ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин. З урахуванням викладеного суд може констатувати відсутність не лише беззаперечного висновку про нездатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій на момент видачі довіреності, а й взагалі будь-яких умовиводів про наявність у нього психічних розладів в аналізуємий період. Натомість процесуальні опоненти позивача наданими ними фактичними даними довели, що на час видачі довіреності [PERSON] повністю розумів значення своїх дій та свідомо прагнув їх результату. До цих доказів відносяться як пояснення відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про перебування відповідача в ясному розумі та повному усвідомленні ним значення своїх дій, так і показання свідків [PERSON] , [PERSON] про ті ж самі обставини. Свідок [PERSON] , яка як лікар надавала [PERSON] медичну допомогу під час перебування в стаціонарі медичного закладу в період часу, до якого відноситься оформлення довіреності, а саме: з 19 березня по 3 квітня 2015 року, пояснила суду, що пацієнт [PERSON] під час спілкування перебував у свідомості, повністю орієнтувався в місці знаходження, часі, у власній особистості, оточенні, галюцинацій, маячних розладів не виказував, але не міг в повному обсязі виконувати свої соціальні та побутові проблеми через складнощі в пересуванні, у зв`язку з чим потребував сторонньої фізичної допомоги. Не спростовують вказаних висновків суду і показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки показання вказаних осіб не стосуються інформації про розлад психічної діяльності [PERSON] , а використовувались позивачем як знаряддя захисту в доведенні перед судом факту існування між нею та [PERSON] відносин, притаманних сім`ї. Ухвалюючи зазначене рішення, суд враховує, що деменцією, наявність якої у [PERSON] на час проведення медичного огляду 20 серпня 2015 року констатувала комісія лікарів-психіатрів, визнається слабоумство, набуте фізичною особою в процесі життя, на відміну від уродженого слабоумства (олігофренії). Це захворювання характеризується певними ступенями, може бути неглибоким або тотальним, проте в усякому випадку наявність такого захворювання, як деменція, не дає підстави для констатації того, що захворювання повністю позбавляє людину здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Для кваліфікації ж правочину недійсним за підставами статті 225 ЦК України необхідно встановити обставини тимчасового психічного розладу особи саме в момент вчинення договору. Як зазначено судом, таких доказів суду не надано, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. Проте сукупність наданих відповідачами фактичних даних, зміст яких навів суд, беззаперечно вказує на стан психічного здоров`я довірителя, повне усвідомлення ним значення вчинюваних дій в момент видачі довіреності. Відсутність підстав для визнання недійсною довіреності, що уповноважує представника на здійснення продажу нерухомої речі, не дає підстав і для визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї речі та витребування майна з чужого володіння.

Outcome: dismissed