Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, яким просила заборонити [PERSON] здійснювати незаконну неправомірну діяльність по організації станції з ремонту автомобілів в приватному домоволодінні, розташованому по [ADDRESS] в м. Харкові, зобов'язати [PERSON] привести до начального стану земельну ділянку, самовільну захоплену, яка прилягає до домоволодіння позивача та виділена під житлову забудову. В обґрунтування позову посилається на те, що позивачці на праві приватної власності належить домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Харків, [ADDRESS] в м. Харкові. По [ADDRESS] в м. Харкові мешкає [PERSON] та за даною адресою було самовільно збудовано нежитлові приміщення та незаконно організовано станцію технічного обслуговування та ремонту автомобілів. Для відстою автомобілів з явними ознаками пошкодження в ДТП використовується самовільно захоплена земельна ділянка, яка прилягає до домоволодіння позивача та виділена під житлову забудову. Крім того, земельна ділянка, яка виділена відповідачці, виділена під обслуговування домоволодіння, але використовується нею під станцію технічного обслуговування автомобілів, тим самим самочинно змінено цільове призначення даної земельної ділянки. Під час здійснення незаконної підприємницької діяльності з ремонту автомобілів відповідач зливає на землю відходи технічної та хімічної рідини, що призводить до забруднення природного середовища, постійного неприємного запаху. Незаконна та неправомірна діяльність відповідача по організації нелегальної станції з ремонту автомобілів, порушує права позивача. На підставі викладеного позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, проте присутня її представник [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що відповідачці на праві власності належить будинок [ADDRESS] у м. Харкові та надвірні будівлі. 13.07.2009 року [PERSON] звернулася до Харківської міської ради із заявою про вибір місця розташування земельної ділянки, у якій просила погодити вибір місця розташування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 16.07.2009 року Управлінням Держкомзему у м. Харкові був наданий висновок щодо погодження відповідачу вибору місця розташування земельної ділянки та встановлено необхідність відведення земельної ділянки. 14.08.2009 року головний лікар Харківської міської СЕС листом № 3.8.6592 повідомила про те, що не заперечує проти можливості відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS]. 17.08.2009 року Управлінням культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації був наданий висновок № 05.03/3928, відповідно до якого погоджено місце розташування земельної ділянки на вказані цілі. 18.02.2010 року висновком № 2364/0/27-10 був погоджений проект відведення земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] земельної ділянки № 1 площею 1000 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Управлінням містобудування та архітектури 09.07.2009 року було надано обґрунтування вибору місця розташування земельної ділянки, яке було покладено в основу при складенні проекту відведення земельної ділянки. 22.02.2010 року із сусідніми землекористувачами та відповідними службами міста були погоджені акти меж земельних ділянок № 1 та № 2. Земельним ділянкам були присвоєні кадастрові номери. 18.02.2010 року висновком № 2364/0/27-10 Управлінням містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин виконавчого комітету ХМР був погоджений проект відведення земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 12.07.2010 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки був погоджений з Державним управлінням охорони навколишнього середовища в Харківській області. 28.09.2011 року рішення № 433/11 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На підставі викладеного представник [PERSON] просила у позові відмовити у повному обсязі. Від представника Харківської міської ради через канцелярію суду надійшла заява, якою вони просили прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних у справі матеріалів, яким не будуть порушуватися права територіальної громади та третіх осіб, справу розглянути без участі представника. Представник Харківської міської санітарно-епідеміологічної служби в судове засідання не з'явився. Представник Інспекції державного архітектурно-будівельного контрою у м. Харкові в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки, свідка, дослідивши матеріали справи, дослідивши інші докази в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою - захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушення. Загальний перелік таких способів захисту вільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Що стосується вимог позивачки про заборону [PERSON] здійснювати незаконну, неправомірну діяльність по організації з ремонту автомобілів в приватному домоволодінні, розташованому по [ADDRESS] в м. Харкові, то необхідно зазначити наступне. Згідно рішення Харківської міської ради від 28.09.2011 року № 433/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на праві власності належить житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою та надвірними будівлями за адресою: м. Харків, [ADDRESS]. В матеріалах справи міститься відповідь Адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради від 21.11.2011 року, відповідно до якої під час комісійного обстеження встановлено, що відвід зовнішніх стоків по [ADDRESS] до [ADDRESS] здійснюється водовідвідними канавами у бік водопропускного лотка, побудованого власницею будинку [ADDRESS] [PERSON], під проїздом на її території факт наявності ремонтної майстерні у приватного будинку [ADDRESS] не вдалося перевірити. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджанням своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до вимог ч. 2, 5 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 293 ЦК України передбачено право особи на повагу до житла і до приватного життя, на безпечне для життя і здоров'я довкілля. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка порушує ці права особи, є незаконною і може бути припинена за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про підприємництво», підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству. Особливості регулювання окремих видів підприємництва встановлюються законодавством України. Перелік видів діяльності, підприємництво в яких не застосовується у зв'язку з підвищеними вимогами до безпеки робіт та необхідністю централізації функцій управління, встановлюється Верховною Радою України (ст. 3 Закону «Про підприємництво»). Стаття 4 Закону України «Про підприємництво» передбачає обмеження у здійсненні підприємницької діяльності, відповідно до якої діяльність, пов'язана з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, здійснюється відповідно до Закону України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори" . Діяльність, пов'язана з охороною окремих особливо важливих об'єктів права державної власності, перелік яких визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а також діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних, судово-психіатричних експертиз та розробленням, випробуванням, виробництвом та експлуатацією ракет-носіїв, у тому числі з їх космічними запусками із будь-якою метою, може здійснюватися тільки державними підприємствами та організаціями, а проведення ломбардних операцій - також і повними товариствами. Відповідно до ч.1 ст.282 ЦК України, фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров'ю. Згідно вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має з'ясувати чи мали місце обставини, якими обґрунтовували вимоги і заперечення сторони по справі та якими доказами вони підтверджуються. Звертаючись до суду позивачка у відповідності до ст.10 ЦПК України мала б довести суду ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, тобто довести неправомірність дій відповідачки щодо здійснення незаконної неправомірної діяльності по організації з ремонту автомобілів в приватному домоволодінні [ADDRESS] у м. Харкові. В силу вищезазначених норм законодавства, позивачка не підтвердила належними та допустимими доказами факт порушення її прав та законних інтересів зі сторони відповідачки, жодним чином позивачка не довела суду про незаконну та неправомірну діяльність відповідачки по організації нелегальної станції з ремонту автомобілів. В матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження яких заявлені позивачкою випадки ремонту автомобілів [PERSON] могли б довести твердження, а саме коли, кому, який автомобіль та у яку форму обслуговування ремонту, наприклад - за відповідну оплату здійснювала остання. В позові [PERSON] зазначала, що під час здійснення підприємницької діяльності з ремонту автомобілів відповідачка зливає відходи технічної та хімічної рідини, що призводить до забруднення природного середовища, постійного неприємного запаху. Згідно Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» основним завданням державного санітарно-епідеміологічного нагляду є діяльність органів державної санітарно-епідеміологічної служби по контролю за дотриманням юридичними та фізичними особами санітарного законодавства з метою попередження, виявлення, зменшення або усунення шкідливого впливу небезпечних факторів на здоров'я людей та по застосуванню заходів правового характеру щодо порушників. Основними завданнями цієї діяльності є, в тому числі: нагляд за організацією і проведенням органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та громадянами санітарних і протиепідемічних заходів; нагляд за дотриманням санітарного законодавства. Діючим законодавством визначений порядок захисту прав, які порушені невиконанням санітарного законодавства. Законодавством визначені спеціальні державні установи, які займаються наглядом за виконанням санітарно-епідеміологічних норм та наділені повноваженнями щодо усунення зазначених порушень та прийняттям відповідних мір до осіб, які їх порушують. У разі порушення будь-яких санітарно-епідемічних норм особа, чиї права цим порушуються, повинна звертатися до відповідних органів за захистом порушених прав. Що стосується вимог [PERSON] про зобов'язання відповідачку привести до начального стану самовільно захоплену земельну ділянку, яка прилягає до домоволодіння позивача та виділена під житлову забудову, то необхідно зазначити. Відповідно до вимог Земельного Кодексу України до повноважень селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить - розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земельної комунальної власності, організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та прав користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків. Відповідачці на підставі рішення Харківської міської ради було надано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,1000 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 65 ЦПК України речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи. Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, які мають значення для справи. В судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON], яка пояснила, що з земельної ділянки, де розташований її будинок, вона бачила, як заїжджають автомобілі за адресою [ADDRESS] у м. Харкові, та відповідачкою самовільно захоплено земельну ділянку. Крім того, представником позивача був залучений до справі витяг з мережі Інтернет з рекламою СТО «Автомастер», розташованої по [ADDRESS] в м. Харкові. Проте фотознімки, долучені до справи позивачем, а також показання свідка [PERSON], витяг з мережі Інтернет не є належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.ст. 57-59, 65 ЦПК України, оскільки із зображень, які містяться на даних фото, не вбачається, де саме вони зроблені і яке мають відношення до предмету спору, крім того з витягу з мережі Інтернет не зрозуміло, ким саме надавалося дане оголошення, чи надано оголошення саме [PERSON], а показання свідка жодним чином не підтверджують, що відповідачка займається незаконною підприємницькою діяльністю та самовільно захопила земельну ділянку, є безпідставними, не відповідають вимогам діючого законодавства України. Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог щодо самовільного захоплення земельної ділянки [PERSON]. Крім цього, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, яким чином і яку площу земельної ділянки треба привести до первісного стану. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed