Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання обов'язків по вихованню дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не займається їх вихованням, не надає матеріальної допомоги, не приймає участь у лікування дітей, додаткових витратах на їх розвиток, не надає дозволів на виїзд дітей закордон для участі у творчих конкурсах. Діти проживають з позивачем, яка займається їх вихованням, утриманням, створює всі умови для повноцінного фізичного, морального та духовного розвитку дітей. Тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей та визначити місце проживання дітей разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що відповідач любить своїх дітей, проте належним чином не може виконувати батьківські обов'язки, оскільки позивач не дозволяє йому спілкуватися з доньками. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, натомість відповідач не байдуже ставиться до дітей, має намір брати участь у їх вихованні, йому було визначено спосіб участі у вихованні дітей. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2013 року. Сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем /а.с.7-10/. Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки, що підтверджується висновками Павлоградського МВ ГУ МВС від 16.12.2014р., від 09.09.2014р., 05.05.2015р. /а.с.13-15/, з яких вбачається що позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки позивача. Як вбачається з висновку від 09.09.2014р., позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу сварок, які вчиняє відповідач та у ході перевірки [PERSON] надавав пояснення про те, що приходить з до колишньої дружини з метою провідати дітей, проте відповідач перешкоджає позивачу бачитися з дітьми, що і є причиною сварок. Також позивач зверталася до міліції з приводу несплати відповідачем аліментів, постановою від 09.02.2015р. було закрито кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1998 року та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст. 164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують її та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, фактично піклуванням, вихованням дітей займається позивач, добре виконує свої обов'язки, турбується про їх фізичний, моральний та духовний розвиток. Зазначене підтверджується характеристикою учениці [PERSON]/а.с.17/, згідно якого мама приділяє належну увагу вихованню доньки, відвідує батьківські збори, є членом батьківського комітету; багато численними грамотами дітей про участь та перемоги у конкурсах, турнірах, першостях тощо /а.с.18-27/ Натомість відповідач належним чином не виконує батьківські обов'язки, влаштовував сварки з матір'ю на очах у дітей. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що між сторонами склалися неприязні стосунки. Відповідач поводить себе агресивно, влаштував сварку на очах у дітей, не надає матеріальну допомогу, не приймає участі у їхньому житті. Також їй відомо, що до розлучення сторін таких проблем не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що доводиться позивачу матір'ю. На протязі останніх трьох років аліментів на утримання дітей відповідач не сплачує, не приймає участі у вихованні дітей, ображає позивача та дітей, влаштовує сварки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що на протязі останніх п'яти-шести років між сторонами погані стосунки. Участі у житті дітей відповідач не приймає, не надавав матеріальної допомоги, не поздоровляв з днем народження, а також не давав дозвіл на виїзд дітей за кордон для участі у змаганнях. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що відповідач не виконує обов'язки по вихованню дітей, не поздоровляє їх з днями народження на протязі кількох років. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює нянею дітей сторін. На протязі останніх двох років відповідач не цікавиться дітьми, а діти не виражають бажання бачитися з батьком. Відповідач образливо виражається на адресу позивача. Також, відповідаючи на поставлені запитання свідок пояснила, що один раз батько був на змаганнях та у 2015 році підвозив дитину на заняття з гімнастики. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач висловлювався на адресу позивача нецензурними словами. Вихованням дітей не займається, не вітав їх з днями народження. Будучи вислуханими в судовому засіданні у присутності психолога, неповнолітні діти сторін [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] розповіли, що не спілкуються тривалий час з батьком, виховує їх та забезпечує усім необхідним мама, діти бажають позбавлення батька батьківських прав для того, щоб отримати право на виїзд до Польщі. Оцінюючи поведінку відповідача, а саме сварки з позивачем, суд зауважує, що така поведінка є неприпустимою. Проте, суд також приймає до уваги, що причиною сварок було бажання відповідача бачитися з дітьми та перешкоджання у цьому з боку позивача. Даючи оцінку доказам, поданим сторонами в ході розгляду справи, суд приходить до висновку що у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт тривалого, байдужого ставлення відповідача до дітей, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками по вихованню доньок, а відсутність спілкування з дітьми не зумовлена винною поведінкою одного лише відповідача. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Павлоградської міської ради від 05 серпня 2016 року, відповідачу було визначено спосіб участі у вихованні дітей, встановлено часи та дні спілкування. Зазначене свідчить про те, що відповідач не байдуже ставиться до доньок, вживає заходів щодо вирішення конфліктної ситуації, що склалася між ним та позивачем, прагне до спілкування з дітьми та участі у їх вихованні. З виписки по картковому рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк", відкритому на ім'я відповідача вбачається, що відповідачем періодично здійснювалась оплата аліментів на користь позивача. Зазначене спростовує твердження позивача про те, що відповідач взагалі не приймає участі в утриманні дітей. Згідно висновку від 06 квітня 2016 року, орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає не доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки останній не відмовляється від виховання та утримання дітей, не страждає від алкогольної чи наркотичної залежності, не загрожує життю та здоров'ю дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а судом встановлено, що відповідач [PERSON] категорично проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дітей, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають. Згідно з абз. 2 п. 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Суд вважає, що винна поведінка відповідача виражається в тому, що він не в повному обсязі сплачує аліменти у зв'язку з чим має заборгованість, допускає сварки з позивачем, зокрема і у присутності дітей, тому вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способи захисту цивільних прав та інтересів, перелічені у ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Статтею 29 ч.2 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України, визначено, якщо мати та батько дитини які проживають окремо не дійшли згоди щодо того з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішення спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, у судовому порядку вирішується спір щодо місця проживання дитини між батьками дитини, які не досягли згоди щодо місця проживання дитини. а не батьками та бабусею, дідом. У судовому засіданні встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають з позивачем. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, він не заперечує проти того, щоб діти проживали разом з позивачем і спору щодо місця проживання дітей немає. Жодних доказів того, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, позивачем не надано. Оскільки право позивача та дітей з приводу місця проживання не оспорюється, суд приходить до висновку про відсутність підстав для судового захисту такого права.

Outcome: dismissed