Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

25 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі - ПАТ «Миколаївобленерго»). В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 10 квітня 2017 року працював на посаді електромонтера з експлуатації мереж ІІІ групи кваліфікації. Згідно з наказом Міністерства оборони України № 400 від 15 червня 2017 року, його призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних сил України строком на 18 місяців. Наказом № 864-К від 19 червня 2017 року він був звільнений з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вказане звільнення вважає незаконним, оскільки на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, до закінчення особливого періоду чи до дня фактичної демобілізації, за ним зберігається місце роботи, посада та компенсується з бюджету середній заробіток за місцем роботи на момент призову. Посилаючись на викладені обставини, просив поновити на посаді електромонтера з експлуатації мереж ІІІ групи кваліфікації ПАТ «Миколаївобленерго» та стягнути середній заробіток з дня звільнення по день поновлення на роботі. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Посилаючись на лист Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, зазначила, що з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №302/2014 в Україні настав особливий період, який діє по теперішній час, а тому призов позивача на військову службу відбувся в особливий період і він має право на гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що звільнення було проведено правомірно відповідно до вимог ст.ст. 36, 119 КЗпП України, в редакції, що діяли на час звільнення. Вказує на те, що позивача було звільнено не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Позивач [PERSON] з 10 квітня 2017 року працював на посаді електромонтера з експлуатації мереж ІІІ групи кваліфікації в ПАТ «Миколаївобленерго». Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» № 864-К від 19 червня 2017 року [PERSON] звільнений з вказаної посади 19 червня 2017 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Викладені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача та копією відповідного наказу. Наказом Міністерства оборони України № 400 від 15 червня 2017 року, [PERSON] призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних сил України строком на 18 місяців. Відповідно до витягу з наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного № 149 від 20 червня 2017 року, [PERSON] зараховано до списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного та на всі види забезпечення з 20 червня 2017 року. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу, є підставою для припинення трудового договору. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, яка діє з 01 січня 2016 року), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналогічне визначення особливого стану міститься в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ. Також статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду. Отже, за змістом вищезазначених норм, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. 17 березня 2014 року Виконуючим обов'язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, який набрав чинності з 18 березня 2014 року. Відповідно до п.3 зазначеного Указу мобілізація проводилася протягом 45 діб. Отже, особливий період відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року тривав з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року. В подальшому, оголошувалась часткова мобілізація згідно Указу виконуючого обов'язки Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014, затвердженого Законом України від 06 травня 2014 року № 1240-VІІ тривалістю 45 діб з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, затвердженого Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ тривалістю 45 діб з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ тривалістю 210 діб у три черги з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року, з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року, з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року, з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. З Указів вбачається, що ними встановлювалися періоди проведення мобілізації. Тому на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у ці періоди (періоди проведення мобілізації), поширюється дія ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Проте, на момент призову [PERSON] на військову службу, мобілізація не проводилася, оскільки закінчилася 22 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан. За працівниками, які вступили на військову службу за контрактом, гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України зберігаються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Призов особи на військову службу не під час мобілізації або не в особливий період, не передбачає застосування гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України. Виходячи з викладеного, твердження позивача та його представника про те, що призов на військову службу відбувся під час особливого періоду, що унеможливлювало звільнення, суд вважає помилковим. За вказаних обставин, підстави, з якими п. 3 ч. 1 ст. 119 КЗпП України пов'язує збереження за [PERSON] місця роботи та середнього заробітку відсутні, відтак звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП, суд вважає законним, оскільки воно ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні його позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку слід відмовити.

Outcome: dismissed