Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

25.06.2015 р. позивач через свого представника звернулася до суду із зазначеним позовом, в остаточній редакції якого просила дозволити виїзд дитини - [PERSON], [INFO] до АРК та м. Севастополя, у період з 15.06 до 10.09.2016 р., разом з матір'ю, без згоди і без супроводу її батька, [PERSON]; дозволити їй тимчасові поїздки за межі України разом з дитиною - [PERSON], [INFO] без згоди та без супроводу батька дитини , протягом трьох років з моменту набрання чинності рішенням суду та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 17.12.2005 р. між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого мають малолітню дитину [INFO] Сімейне життя з відповідачем не склалося і на сьогоднішній день сторони мешкають окремо, сімейні відносини фактично припинені. Спільна дитина проживає разом із нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач з дитиною не спілкується і не бере участі у її вихованні. Зазначає, що вона має намір під час своєї відпустки поїхати разом із дитиною на відпочинок на територію АРК та м. Севастополя. Батьки позивача живуть у Севастополі і хочуть побачити онуку. Про такі наміри вона повідомила відповідача навесні 2014 р. та попросила його з'явитися до нотаріуса для оформлення відповідної нотаріально посвідченої згоди. Вже більше року він всіма засобами ухиляється від вирішення зазначеного питання і не дає згоди на тимчасовий виїзд дитини з України. На телефонні дзвінки не відповідає, за місцем своєї реєстрації не з'являється. Тимчасовий виїзд дитини з України повністю відповідає її інтересам, вважає, що тимчасове перебування дитини на відпочинку в екологічно чистому середовищі позитивно вплине на стан її здоров'я, сприятиме розширенню її кругозору, позитивно відобразиться на її інтелектуальному, духовному та фізичному розвитку. Тимчасове перебування дитини разом з матір'ю у батьків позивача ніяким чином не зашкодить дитині, вона буде розуміти своє походження, зможе поспілкуватися з рідним дідом та бабусею, оглянути красиве місто, що позитивно відобразиться на її духовному розвитку. Вказує, що вона може забезпечити гідне перебування дитини за кордоном і тимчасове перебування її за межами України ніяким чином не перешкоджатиме їй виконувати свої обов'язки відносно дитини. Вона не збирається чинити відповідачу ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною. Дитина дуже бажає поїхати до Севастополя, оскільки їй цікаво подорожувати, подивитися інші міста, природу. Внаслідок бездіяльності відповідача, яка виражається в ненадані дозволу на тимчасовий виїзд дитини з України, дитина позбавлена такої можливості. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення, надала пояснення аналогічні вищевикладеним. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, зазначав, що надавав і вподальшому не заперечує надати дозвіл на виїзд дитини до АРК та м.Севастополя. Суд, вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановлено цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до вимог ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі -СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог суд виходить із того, що права позивача і малолітньої дитини на час звернення до суду не порушені. Як вбачається із матеріалів справи, із зазначеним позовом мати дитини звернулася 25.06.2015 року і саме у цей день відповідачем надано нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини, про що свідчить копія нотаріально посвідченої заяви від 25.06.2015 р. про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої доньки на період з 25.06.2015 р. по 25.06.2016 р. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею. Дозвіл на виїзд неповнолітньої громадянки України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. Не вбачає суд і підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки доказів того, що правова допомога надавалася позивачу і що саме така сума сплачена позивачем , суду не надано. Питання про судові витрати вирішено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed