Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні), укладеного між ним та відповідачем. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2010р. на його користь було стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 800000 грн., три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 68000 грн., 1700 грн. судового збору, 120 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 430 грн. вартості оголошення, а всього 870250 грн. 09.04.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого останній отримав право вимоги до [PERSON] про стягнення суми боргу згідно вищевказаного судового рішення. Також позивач зазначив, що він не був ознайомлений з умовами договору про відступлення права вимоги, укладеного між ним та [PERSON], а останній фактично ввів його в оману щодо умов договору, зокрема щодо того, що він повинен буде заплатити [PERSON] 50 % від суми боргу. Крім того, позивач вказав, що на укладення оспорюваного ним правочину не було його волевиявлення, а тому просить визнати його недійсним. В ході судового розгляду [PERSON] заявлені вимоги підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, а також зазначив, що між ним та [PERSON] була домовленість, що останній поверне йому 50 % боргу [PERSON], тобто 435000 грн., і саме тому вони уклали оспорюваний договір. [PERSON] 09.04.2013 р. передав йому грошові кошти в сумі 80000 грн. і повідомив, що через тиждень поверне решту суми, однак цього не зробив. Також позивач вказав, що він вважав, що між ним та [PERSON] був укладений проект договору про відступлення права вимоги, оскільки вони підписали декілька примірників договору, а його анкетні дані були вказані невірно. Крім того, позивач пояснив, що на виконання умов договору в травні 2013 року він видав довіреність на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], для здійснення ними повноважень від його імені щодо стягнення заборгованості за договором позики з [PERSON], однак в подальшому припинив дію довіреності, так як ніхто гроші йому не повернув. Відповідач [PERSON], який у встановленому порядку оповіщений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначив, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували існування на момент укладення між ним та [PERSON] договору про відступлення права вимоги від 09.04.2013 р. підстав недійсності правочину, визначених в ст. 203 ЦК України. Суд, заслухавши позивача, дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Світошинського районного суду м. Києва від 10.06.2010 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто з останнього на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 800000 грн., три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 68000 грн., 1700 грн. судового збору, 120 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 430 грн. вартості оголошення, а всього 870250 грн. (а.с. 86). 09.04.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні), за умовами якого (п. 5) останній отримав право вимоги до [PERSON] про стягнення суми боргу згідно вищевказаного судового рішення (а.с. 3). Як вбачається з позовної заяви та з пояснень [PERSON] під час судового розгляду підставами визнання недійсності вказаного договору є відсутність його волевиявлення та вчинення правочину під впливом обману. В той же час, [PERSON] підтвердив обставини добровільності укладення ним договору з [PERSON] про відступлення права вимоги, а також про отримання ним від останнього в рахунок виконання договору грошових коштів в сумі 80000 грн. Також про вільне волевиявлення [PERSON] на укладення оспорюваного ним правочину свідчить і те, що позивач відповідно до умов договору про заміну кредитора у зобов'язанні, видав довіреність на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] для здійснення ними повноважень від його імені щодо стягнення заборгованості за договором позики з [PERSON] (а.с. 29) Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України (далі - ЦК) кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, в силу ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова ПВСУ №9) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 цієї ж постанови вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтею 229 ЦК визначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В п. 20 постанови ПВСУ №9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України (далі - ЦПК) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 статті 60 ЦПК визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 2 та ч. 3 ст. 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про недійсність укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору про відступлення права вимоги, а твердження позивача носять голослівний характер та не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Зокрема позивачем не доведено, що його волевиявлення на момент укладення договору не було вільним, а також щодо вчинення оспорюваного ним правочину під впливом обману зі сторони [PERSON] За таких обставин позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги не підлягає задоволенню, як безпідставний. На підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230, 512 ЦК України,

Outcome: dismissed