Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Як вбачається з позову [PERSON], після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 28.11.2003 року на спадкове майно серія ВАР № 517003, а саме на приватизовану земельну ділянку площею 0, 42 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території Великобагачанської селищної ради Полтавської області та належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ПЛ № 00085. Даний Державний акт був виданий її чоловікові [PERSON] за життя Великобагачанською селищною радою Великобагачанського району Полтавської області 17 жовтня 1996 року та був зареєстрований в книзі під № 92. Позивачка зазначає, що відповідно до правового поля та законодавства, яке діяло на момент отримання свідоцтва про право на спадщину, свідоцтво про право на спадщину необхідно було зареєструвати у Великобагачанській селищній раді Великобагачанського району Полтавської області і це свідоцтво про право на спадщину за законом було підставою для видачі спадкоємцю, тобто їй, [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю. Як вказує позивачка, нею була замовлена технічна документація на земельну ділянку та 16 березня 2004 року вона, [PERSON], отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] Полтавської області, серія ПЛ - 035023, та Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,27 га - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] Полтавської області, серія ПЛ - 035027 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2003 року. Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 (яка була дійсна до 2013 року) право власності на землю і право постійного користування землею посвідчувалось Державним актом. Чоловік позивачки [PERSON] отримав дану земельну ділянку та виготовив Державний акт на підставі Рішення Великобагачанської селищної ради від 17.05.1996 року, яким було передано [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] (як члену КСП імені Леніна) та земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] А Рішенням Великобагачанської селищної ради від 10.09.1996 року про матеріали інвентаризації землеволодіння гр. [PERSON] та встановлення меж - остаточний розмір площі землеволодіння становив 0,42 га, в тому числі: для обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,25 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га. Тобто, як члену КСП імені Леніна [PERSON] для обслуговування житлового будинку була надана земельна ділянка площею 0,25 га, а для ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га. На підставі даних рішень був виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], який ліг в основу виникнення після його смерті права власності у позивачки [PERSON] в порядку спадкування. Позивачка зазначає, що на сьогоднішній день є фактичні розбіжності у площах земельних ділянок відповідно до виготовлених нею Державних актів на підставі свідоцтва про право на спадщину, оскільки площа земельних ділянок відповідає площі по рішенню селищної ради. Тобто, державні акти, які були виготовлені на її ім'я фактично виготовлені всупереч свідоцтва про право на спадщину. І була допущена помилка, оскільки у власності її покійного чоловіка за життя під обслуговування житлового будинку була земельна ділянка площею 0, 25 га - а не 0,15 га, як у Державному акті, який був виготовлений на її ім'я, а для ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га, а не 0,27 га. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд площею 0,15 га серії ПЛ № 035023, виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.11.2003 року на ім'я [PERSON] 16.03.2004 року та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0, 27 га серії ПЛ № 035027, виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.11.2003 року на ім'я [PERSON] 16.03.2004 року. В судове засідання 26.08.2014 року від представника позивача адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи на підставі письмових доказів, представник позивача позов підтримує в повному обсязі (а.с.28). Представник відповідача по справі Великобагачанської селищної ради Полтавської області в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, направив лист про те, що справу просить розглядати без представника відповідача, Великобагачанська селищна рада позов [PERSON] визнає і просить його задовольнити (а.с.26). Від представника третьої особи Відділу Держземагентства у Великобагачанському районі надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника, заперечень щодо позову у даного відділу не має (а.с.27). Суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 26.08.2014 року у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Великобагачанської селищної ради Полтавської області, третя особа відділ Держземагенства у Великобагачанському районі Полтавської області про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що чоловік позивачки по справі [PERSON] (а.с.6) - [PERSON], останнім постійним місцем проживання якого було сел. Велика Багачка Полтавської області помер [INFO] року (а.с.6). [PERSON] є спадкоємцем за законом на майно померлого чоловіка [PERSON], а саме, на приватизовану земельну ділянку площею 0,42 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території Великобагачанської селищної ради та належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ПЛ №00085. Даний Державний акт був виданий її чоловікові [PERSON] за життя Великобагачанською селищною радою Великобагачанського району Полтавської області 17 жовтня 1996 року та був зареєстрований в книзі під № 92 (а.с.6). 16 березня 2004 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] Полтавської області серія ПЛ №035023 та Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2700 га - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] у селищі Велика Багачка Полтавської області серія ПЛ №035027 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2003 року (а.с.а.с.9-10). Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 (яка була дійсна до 2013 року) право власності на землю і право постійного користування землею посвідчувалось Державним актом. Чоловік позивачки [PERSON] отримав дану земельну ділянку та виготовив Державний акт на підставі рішення Великобагачанської селищної ради Полтавської області №61/8 від 17.05.1996 року, яким було передано [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] (як члену КСП імені Леніна) та земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] (а.с.7). В той же час вбачається, що рішенням Великобагачанської селищної ради Полтавської області №126/2 від 10.09.1996 року про матеріали інвентаризації землеволодіння гр. [PERSON] та встановлення меж - остаточний розмір площі землеволодіння становив 0,42 га - в тому числі: для обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га (а.с.8). Тобто, як члену КСП імені Леніна [PERSON] для обслуговування житлового будинку була надана земельна ділянка площею 0,25 га, а для ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га. На підставі даних рішень був виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], який ліг в основу виникнення після його смерті права власності у позивачки [PERSON] в порядку спадкування за законом (а.с.а.с.11-12). В обґрунтування заявленого позову [PERSON] зазначає, що на сьогоднішній день є фактичні розбіжності у площах земельних ділянок відповідно до виготовлених нею Державних актів на підставі свідоцтва про право на спадщину, про які вона дізналася у 2014 році, оскільки площа земельних ділянок відповідає площі по рішенню селищної ради. Тобто державні акти які були виготовлені на її ім'я фактично виготовлені всупереч свідоцтва про право на спадщину. Також була допущена помилка, оскільки у власності її покійного чоловіка за життя під обслуговування житлового будинку була земельна ділянка площею 0,25 га - а не 0,15 га, як у Державному акті, який був виготовлений на її ім'я, а для ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га, а не 0,27 га. На сьогоднішній день підставою, що позивачці належить земельна ділянка на праві приватної власності - є Державний акт на право приватної власності на землю, оскільки відповідно до законодавства, право власності саме на земельну ділянку настає з моменту її державної реєстрації (ст. 125 ЗК України), а в її ситуації після реєстрації цієї земельної ділянки виникли розбіжності між двома документами, які на сьогоднішній день не можливо усунути іншим шляхом, окрім як скасувати державні акти на право власності на землю, оскільки вони виготовлені всупереч свідоцтва про право на спадщину за законом. Державні акти на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, які їй видалися на підставі цього свідоцтва, тому вимога про скасування державних актів на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності їх виготовлення , оскільки "апріорі" площі земельних ділянок були 0,25 га та 0,17 га - а не 0,15 га та 0,27 га. В подальшому, як зазначає позивач, вона зможе замовити технічну документацію про визначення меж в натурі на місцевості та зареєструвати вищезазначені земельні ділянки на своє ім'я у органах Державної Реєстраційної служби України на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0, 25 га та на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,17 га. Отже, в даний час виникла суперечність у площах земельних ділянок, що успадковані [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON], які вказані як у Свідоцтві про право на спадщину за законом серія ВАР №517003, виданого державним нотаріусом Великобагачанського державної нотаріальної контори 28.11.2003 року, реєстровий №1671 (площа 0,42 га, з яких для обслуговування жилого будинку - 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га) та у Державному акті на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1500 га серії ПЛ № 035023 та у Державному акті на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2700 га серії ПЛ № 035027. При цьому вбачається, що площі земельних ділянок, вказані у Державних актах серії ПЛ № 035023 та ПЛ № 035027 на право приватної власності на землю не відповідають даним Свідоцтва про право на спадщину від 28.11.2003 року, реєстровий № 1671, виданого на ім'я [PERSON], де вказано вірну та дійсну площу успадкованої земельної ділянки (площа 0,42 га, з яких для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га). Таким чином, через встановлені розбіжності у площах земельних ділянок [PERSON], як фактичний власник цієї земельної ділянки (спадкоємець за законом), не може вчинити юридичні дії, пов'язані з державною реєстрацію речового права на дану спадкову земельну ділянку. В сукупності досліджених доказів у справі вбачається, що оскаржувані позивачем Державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд площею 0,1500 га серії ПЛ № 035023, виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.11.2003 року на ім'я [PERSON] 16.03.2004 року та Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2700 га серії ПЛ № 035027, виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.11.2003 року на ім'я [PERSON] 16.03.2004 року, в даний час унеможливлюють реалізації позивачем своїх прав на спадкову земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] в сел. Велика Багачка Полтавської області площею 0,42 га, з яких для обслуговування жилого будинку - 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,17 га. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. За нормою ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. «а» ст.12 Земельного Кодексу України, розпорядження землями територіальних громад є компетенцією сільської ради і згідно роз'ясненнями, що викладені у Рішенні Конституційного Суду України №10-рп/2010 від 01.04.2010 року (справа №1-6/2010), Великобагачанська селищна рада у даних спірних правовідносинах діє як суб'єкт владних повноважень. Частиною 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. При розгляді заявлених позовних вимог [PERSON] та їх задоволенні суд, крім положень ч.4 ст.174 ЦПК України, враховує також і положення пункту 5 Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року, де Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Частиною 1 ст.153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатися своїм майном. Стаття 393 ЦК України передбачає, що правовий акт органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійним. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів. Так, абз.2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 (із змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України , ст.ст. 26,30,87-90, 97, 100,102,118,123,128,143-146,149,151,153-158,161,210,212 ЗК України, глав 27,33-34 ЦК України, ст.15 ЦПК України, ст.12 ГПК України - судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Тобто, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Правові висновки про це містяться у постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року (справа №6-33цс13), про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Така правова позиція Верховного Суду України згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. У відповідності до ч.1 ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності передбачених законом підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи безпосередньо визнання відповідачем Великобагачанською селищною радою позовних вимог [PERSON] з позиції ч.4 ст.174 ЦПК України суд, виходячи з меж та суті заявлених позовних вимог та правовідносин, що виникли між сторонами, і з урахуванням досліджених матеріалів справи, приймає визнання відповідачем Великобагачанською селищною радою позову [PERSON] до неї, оскільки це є процесуальним правом відповідача, виходячи з ч.2 ст.31 та ст.174 ЦПК України, узгоджується з сукупністю досліджених письмових доказів у справі і не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Отже, системний аналіз положень чинного законодавства у сукупності з дослідженими доказами у справі свідчить про те, що в даний час, з урахуванням визнання позову відповідачем у справі згідно положень ч.4 ст.174 ЦПК України, з метою реалізації особою ([PERSON].) свого права на успадковану земельну ділянку та її державної реєстрації, є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved