Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором №IKAPNIG.29157.001. від 29.03.2012 року в розмірі 19411,50 грн. В обґрунтування вимог покликається на те, що 29.03.2012 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № IKAPNIG.29157.001, згідно умов якого позивачем було надано останній строковий кредит в розмірі 60000,00 грн. на купівлю автомобіля. Термін користування кредитом встановлено до 28.03.2017 року зі сплатою процентів (відсотків) за користування у розмірі 15,50% річних. Відповідач зобов`язувалася погашати заборгованість по кредиту, відсотках за його користування, на умовах, визначених даним договором. Проте, [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо сплати відсотків та допустила заборгованість перед банком, яка станом на 04.07.2019 року за період з 01.02.2015 року по 14.03.2015 року становить 19411,50 грн. Тому позивач змушений звернутись до суду. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог покликаючись на те, що тіло кредиту нею сплачено в повному обсязі, а нарахування пені за несвоєчасне повернення отриманого кредиту та по сплаті відсотків за користування кредитними коштами вважає необґрунтованим. Представник позивача в судове засідання не з`явився. В долученому до позовної заяви клопотанні просив справу розглядати без його участі; позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі повторної неявки відповідача. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаюсь на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом фактично встановлено, що 29.03.2012 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № IKAPNIG.29157.001, згідно умов якого позивачем було надано останній строковий кредит в розмірі 60000,00 грн. на купівлю автомобіля. Термін користування кредитом встановлено до 28.03.2017 року зі сплатою процентів (відсотків) за користування у розмірі 15,50% річних. Дані обставини вбачаються із копії вказаного договору в матеріалах справи. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивач свої обов`язки перед позичальником виконав, надавши відповідачу кредит в розмірі 60000,00 грн. Дійсно, в жовтні 2013 року мало місце порушення відповідачем строку сплати чергового платежу, однак дане порушення мало разовий характер і за нього позивачем було нараховано пеню, а відповідач сплатив її розмір у повному обсязі. Виходячи з положень ст.ст.1050, 612 ЦК України відповідач прострочив виконання зобов`язання за кредитним договором, оскільки він прострочив повернення чергових частин кредиту та сплати щомісячних відсотків. Згідно наданого банком розрахунку станом на 04.07.2019 року за період з 01.02.2015 року по 14.03.2015 року заборгованість відповідача за штрафами та пенею становить 19411,50 грн. Ознайомившись із розрахунком, суд встановив, що загальна сума заборгованості, яку просить стягнути позивач, не відповідає сумі складових цієї заборгованості. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч 2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд дійшов висновку про безпідставність вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штраф і пеня відносяться до одного виду юридичної відповідальності. У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення. З позовної заяви вбачається, що заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом , заборгованості за процентами по кредиту, простроченої заборгованості за процентами по кредиту, заборгованості за комісією по кредиту, простроченої заборгованості за комісією по кредиту у [PERSON] перед ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» немає. Конституційний Суд України у своєму рішенні вказав, що дія положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яка передбачає такі права споживача, зокрема право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; та інші, поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту. Отже, суд вважає, що у стягненні пені і штрафів слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed