Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд вирішити питання про передачу йому в порядку ст..159 Сімейного Кодексу України малолітнього [PERSON], [INFO], зазначаючи як підставу позовних вимог, наступне. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області визначено місцем проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], 08.02.2011року народження, \~\~\~\~з матірю [PERSON] Встановлено час [PERSON] для участі у вихованні малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] наступним чином: кожного місяця в перший та третій тиждень по суботах і неділях з 10.00 до 18.00 години з можливістю відвідин з дітьми місць масового відпочинку та один раз на місяць відвідання дітьми проживання батька. Однак відповідач ухиляється від виконання зазначеного судового рішення та перешкоджає позивачу спілкуватись з сином. Враховуючи, що інший син [PERSON], [INFO] проживає з ним, задля того, щоб рідні брати росли разом, звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач позов не визнала в повному обсязі та суду пояснила, що з 2012 року сторони перебувають в конфліктних стосунках, які поначаються в першу чергу і на ситуації щодо участі сторін у вихованні двох спільних дітей [PERSON] та [PERSON]. Брати між собою спілкувались востаннє в січні 2015 року. Вона не перешкоджає батькові (позивачу по справі) у спілкуванні з сином [PERSON]. Представник органу опіки та піклування Павлоградської міської ради в судовому засіданні просила суд першочергово врахувати інтереси малолітнього [PERSON] при ухваленні рішення . Суду пояснила, що у них не має до кожного з батьків претензій і зауважень щодо виховання дітей, участі у їх житті тощо, однак, в звязку з наявністю сталої неприязні один до одного, сторони не можуть спільно вирішити питання про місце проживання дітей та впорядкувати свої взаємовідносини відносно двох спільних малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.09.1995 року до 20.02.2001 року. Сторони мають двох спільних малолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Павлоградського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2013 року (Справа № 185/324/13- ц) по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітніх дітей та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, визначення способів участі батька у вихованні малолітніх дітей, [PERSON] встановлено участь у вихованні малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] - наступним чином: кожного місяця в перший та третій тиждень по суботах і неділях з 10.00 годин до 18.00 години з можливістю відвідин з дітьми місць масового відпочинку та один раз на місяць відвідання дітьми проживання батька. Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання. Також, Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 24 лютого 2014 року ухвалено рішення по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про відібрання малолітньої дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком (Справа № 185/12730/13-ц), яке змінено Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року. Правовідносини, які повязані з виконанням вищезазначених рішень суду неодноразово були предметом судового контролю в порядку цивільного судочинства, кримінального судочинства та контролю слідчого судді при здійсненні досудового розслідування у кримінальних провадженнях. Окрім цього, суд зазначає про наявність сталих неприязних відносин між [PERSON] та [PERSON], які тривають з листопада 2012 року і по теперішній час та повязані з конфліктною ситуацією щодо визначення місця проживання та участі кожного з батьків у вихованні спільних малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Крім того, судом встановлено, що відносини між батьками з приводу невизначеності з ким із них повинні проживати діти негативно відображається на їх стані. [PERSON] Бодан не прагнення до спілкування із матір'ю, вказує, що боїться матір. Основною причиною такого відношення дитини до матері є вплив звичного оточення дитини, із якого матір фактично виключена та емоційна реакція на конфліктні ситуації за участі батьків, свідком яких була дитина. [PERSON] не прагне до спілкування з батьком. Основною причиною такого відношення дитини до батька є вплив звичного оточення дитини, із якого батько фактично виключені та емоційна реакція на конфліктні ситуації за участі батьків, свідком яких була дитина. Водночас, судом не було встановлено тих виключних обставин, за яких малолітня дитина [PERSON] має бути розлучений з матір'ю [PERSON] Судом не встановлено, що мати своєю поведінкою створює загрозу для нормального психічного розвитку дитини, або неналежним чином виконувала батьківські обов'язки. Позивачем не подано доказів того, що із 29.05.2013 р. змінилися обставини та проживання дитини [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров'я дитини або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Суд вважає, що малолітній [PERSON], з огляду на його вік, стан здоров'я, враховуючи потребу у лікуванні хронічних хвороб, потребує в більшій мірі материнського догляду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 pоку, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Положеннями ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Питання виховання дитини повинно вирішуватися батьками спільно, і той із батьків, хто проживає окремо, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а другий з батьків не має права перешкоджати йому в цьому. Проте необхідно врахувати також права матері на спілкування з дитиною у вихідні дні, враховуючи інтереси дитини, її вік, беручи до уваги, що спілкування не повинно бути перешкодою в установленому життєвому ритмі дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної [PERSON] від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання або незаконні дії стосовно позивача чи дитини по вихованню цієї дитини, а позивач цього не довів, можливе твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності дій відносно неї чи цієї дитини є припущенням. Європейський суд з прав людини в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків, однак розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини ( п. 49 рішення від 18.12.2008 р. у справі "Савіни проти України"). Даючи оцінку обставинам справи, а також доказам, які здобуті в судовому засіданні, суд не знаходить достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв'язків між матірю та дітиною і будуть відповідати інтересам останнього, а особистість відповідача, та її ставлення до сина не створює висновку про її наміри перешкодити батьку у спілкуванні з дитиною та усунути його від виконання батьківських обов'язків. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed