Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 19 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніною Андріївною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що її мати, [PERSON], [INFO], будучи членом житлово-будівелького кооперативу [ADDRESS] Протягом свого життя мати позивачки повністю внесла пайовий внесок, тому, відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], який належить ЖБК №244. Після смерті матері жодних сумнівів проте, що власником квартири став батько у позивачки не було. Але, після смерті батька [PERSON] та відкриття спадкової справи, позивачем випадково з'ясовано, що її сестра - [PERSON], якимось чином стала власником квартири [ADDRESS], що її батьки [PERSON] та [PERSON] ще у 2001 році були виписані з квартири [ADDRESS], а квартиру незаконно приватизовано без них. [PERSON] пайових внесків до ЖБК не виплачувала, всі квитанції є на ім'я її матері [PERSON], членом ЖБК №244 не була, отже приватизація квартири відбулась з явним порушенням та є незаконною. Окрім наведеного вище, під час членства у кооперативі [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON]. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Квартира [ADDRESS] набута [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON], тобто є їх спільної сумісною власністю. Таким чином після смерті матері відкрилась спадщина лише на її 1/2 частку у квартирі [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після смерті матері була позивачка, її сестра [PERSON] та їх батько [PERSON], які мали успадкувати по 1/6 частці кожен у квартирі [ADDRESS]. Батько після смерті матері від своєї частки відмовився у користь її сестри [PERSON], тобто [PERSON] успадкувала 1/6, а її сестра 2/6 частки. Після смерті батька єдиними спадкоємцями першої черги є позивачка [PERSON] та її сестра [PERSON]. З врахуванням наведеного, вони повинні були прийняти спадщину порівно з 1/2 частки тобто по 1/4 кожна, таким чином її частка у квартирі [ADDRESS] повинна була становити 1/4 +1/6=5/12, а її сестри 1/4 + 2/6= 7/12. Проте, внаслідок неправомірних дій сестри позивачки, вся квартири була одноособово приватизована на [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.02.2016p, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] серія [NUMBER], виданого на ім»я [PERSON]. Проте, не зважаючи на незаконну приватизацію квартири. про що неодноразово [PERSON] заявляла своїй сестрі [PERSON], [INFO] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко A.A. відчужила квартиру [ADDRESS] [PERSON] У зв'язку з недійсністю свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] здійснила розпорядження майном, а саме продаж предмету спору без відповідних правових підстав, оскільки згідно закону не могла визнаватися власником. Саме тому, договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами суперечить вимогам, встановленим ЦК України та чинному законодавству в цілому і підлягає визнанню його недійсним. Вказаний договір укладений з метою приховання незаконної приватизації квартири. Його зміст не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. З врахуванням вищевикладеного, вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в заяві мотиви, просили позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Третя особа - Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніна Андріївна в судове засідання повторно не з'явилася, надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності. Віднесла вирішення даного спору на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали, повно та всебічно з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставні та не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав та мотивів. Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що на підставі рішення загальних зборів житлово-будівельного кооперативу від 26.10.1997р., затвердженого виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів № 521 від 23.09.1998р. [PERSON], як члену житлово-будівельного кооперативу №244 було видано ордер №8145 від 30.03.1999р. на квартиру [ADDRESS]. Як вбачається із даних ордера , житло було видане на склад сім»ї 5 осіб - [PERSON], іі чоловік - [PERSON], їх дочка - [PERSON], зять [PERSON] та внучка [PERSON] В подальшому, [PERSON] просила вивести її з членів ЖБК №244 і передати повністю її пай дочці - [PERSON] та рахувати дочку членом кооперативу замість неї. А [PERSON] просила прийняти її в члени кооперативу замість матері [PERSON]. Судом встановлено, що на загальних зборах членів ЖБК №244 від 12.09.2001р. було постановлено задовольнити вищезгадані заяви мешканців будинку про вихід із членів ЖБК і про вступ в члени ЖБК. Так, [PERSON] являлась членом ЖБК №244 міста Львова та їй належала в цьому кооперативі квартира [ADDRESS] Остання повністю внесла свій пайовий внесок за вказану квартиру. В судовому засіданні також встановлено, що на підставі вищенаведеного Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради було видано розпорядження "Про оформлення права власності на квартири та житлові будинки в м. Львові" №865 від 18.08.2004. Даним розпорядження оформлено право приватної власності [PERSON] на кооперативну квартиру [ADDRESS], яка складається з 3-х житлових кімнат площею 37,5 кв.м., загальна площа квартири 69,1 кв.м. Згідно з вищезгаданого розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 18.08.2004р. № 865 [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 18.08.2004р, бланк серія [NUMBER] /а.с. 9/ 19 вересня 2014 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі - продажу квартири, згідно якого продавець [PERSON] передала, а покупець [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А. та зареєстровано в реєстрі за №1490. Крім того судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17.09.2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради, [PERSON], треті особи ЖБК № 244, [PERSON], Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніна Андріївна про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 18.08.04р.; розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 865 від 18.08.04 р. в частині приватизації квартири [ADDRESS], визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.09.14 р. відмовлено за безпідставністю. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи Шевченківська райадміністрація Львівської міської ради, [PERSON], ЖБК № 244 про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] відмовлено за безпідставністю. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.02.2016 року, рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 вересня 2015 року скасовано в частині позовних вимог [PERSON] та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] до Шевченківської РА ЛМР, [PERSON], треті особи ЖБК №44, [PERSON], ПН ЛМНО Коваленко А.А. про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, розпорядження районної адміністрації, визнання недійним договору купівлі-продажу задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 18.08.2004 року Серія [NUMBER]. Визнано недійсним та скасовано п.1.1. розпорядження Шевченківської адміністрації Львівської міської ради №865 від 18.08.2004 року в частині приватизації квартири [ADDRESS] у м.Львові. У визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири №76 на вул. Грінчені м.Львові від 19.09.2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніною Андріївною - відмовлено. У решті рішення залишено без змін. Рішення набрало законної сили. Тобто вимога про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладеного 19 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніною Андріївною вже розглядалася судом першої та апеляційної інстанціях та у її задоволенні відмовлено. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як визначено ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом дійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, на думку суду, на момент укладення оспорюваного договору, у [PERSON] були всі правовстановлюючі документи на квартиру, відомості про неї були включені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому у продавця [PERSON] були всі правові підстави на укладання спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Крім того, при посвідченні спірного договору нотаріусом отримано всі необхідні правовстановлюючі документи на квартиру та посвідчено договір з дотриманням вимог законодавства. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У п. 2 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] передбачено, що продаж вчинено за 572 827,00 грн., з яких 149 900,00 грн. Покупець сплатив Продавцю до підписання цього Договору, решта суми, а саме 422 973,00 Покупець зобов'язується сплатити Продавцю до двадцять п'ятого вересня дві тисячі чотирнадцятого року, шляхом перерахування коштів на рахунок Продавця. Згадані кошти були сплачені Покупцем на рахунок Продавця в межах строку визначеного Договором. Отже, на виконання згаданого правочину було передане майно (грошові кошти), що свідчить про намір сторін на створення правових наслідків обумовленим таким правочином, та виключає можливість визнання його недійсним з підстав передбачених ст. 234 ЦК України. Крім того, у відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15)) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК (435-15) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Аналогічною є правова позиція Верховного суду України у справі № 6-67 цс 15, з якої вбачається, що Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Проте суд касаційної інстанції, підтримавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій статей 215, 216 ЦК України, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З врахуванням вищевикладеного та беручи до уваги, що позивач не є стороною Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 19.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А., права останньої не підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого статями 215, 216 ЦК України - визнання договору недійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Окрім цього, позивачем в своїй позовній заяві не наведено жодної правової підстави відповідно до вимог ЦК України для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 19.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А., а відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даної позовної вимоги. Що стосується вимог позивача про скасування державної реєстраці права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], то суд вважає, що такі вимоги є похідними та взаємоповязаними з вимогою щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А., у задоволенні якої судом відмовлено, а тому такі також до задоволення не підлягають. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed