Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 березня 2019 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Полтавської обласної спілки споживчих товариств, Спільного підприємства «Ремонтно-монтажний комбінат» про визнання протиправним та скасування постанови, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. Неодноразово уточнював свої позовні вимоги. Свої вимоги обґрунтовує тим, що постановою Полтавської обласної спілки споживчих товариств від 29.10.2014 № 54 його було призначено виконуючим обов’язки директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» облспоживспілки з 03.11.2014. Розпорядженням правління від 03.08.2015 № 70р його переведено з 01.08.2015 на неповний робочий день (2 години) з платою праці пропорційно відпрацьованому часу. Вказував, що працював за сумісництвом, основним місцем роботи є СП «Полтайм», де зберігається трудова книжка. Позивач зазначав, що постановою Полтавської обласної спілки споживчих товариств від 26.02.2019 № 12 його звільнено від виконання обов’язків директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» 27.02.2019, виключено з відомостей про право вчиняти дії від імені юридичної особи, призначено [PERSON] на посаду директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» з 28.02.2019. Вважає, що постанова Полтавської обласної спілки споживчих товариств в частині його звільнення є протиправною та підлягає скасуванню. Зокрема, в оскаржуваній постанові не зазначено, на підставі яких конкретно норм КЗпП України звільнений. Також зазначав, що фактично був допущений до роботи на посаді саме директора, відповідні повноваження виконував тривалий час. Позивач [PERSON] в позовній заяві вказував, що безпідставне звільнення призвело до значних моральних страждань, моральну шкоду оцінює в 1000 грн. В уточненій позовній заяві, з якою звернувся до суду 28 березня 2019 року, позивач просив визнати протиправним та скасувати п. 1 постанови «Про [PERSON] та [PERSON]» від 26.02.2019 № 12 Полтавської обласної спілки споживчих товариств в особі голови правління [PERSON] Просив поновити його на посаді директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» з 28.02.2019, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.02.2019 по день ухвалення рішення суду та стягнути з Полтавської обласної спілки споживчих товариств 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Просив допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та покласти на відповідачів судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29 березня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи по суті. Відповідачем Полтавською обласною спілкою споживчих товариств 22 квітня 2019 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Свій відзив на позовну заяву мотивував тим, що позивача з 03 листопада 2014 року було призначено виконуючим обов’язки директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат», позивач погоджувався з тим, що працював виконуючим обов’язки директора, а не директором. Постановою правління Полтавської облспоживспілки від 26 лютого 2019 року № 12 було звільнено [PERSON] від виконання обов’язків директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» 27 лютого 2019 року, тобто, фактично було припинено строковий трудовий договір. Позивачем [PERSON] 11 травня 2019 року подано до суду відповідь на відзив, де зазначив, що з ним не було укладено строкового трудового договору, тому у відповідача були відсутні правові підстави звільнити у зв’язку з припинення строкового трудового договору. 11 травня 2019 року [PERSON] подано до суду заяву про зміну предмета або підстав позиву, де позивач уточнив зміст своїх позовних вимог та просив поновити його виконуючим обов’язки директора Спільного підприємства «Ремонтно-монтажний комбінат» з 28 лютого 2019 року, решту вимог залишив без змін. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 28 лютого 2019 року призначена на посаду директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» постановою правління Полтавської обласної спілки споживчих товариств. Вважає, що роботодавець має вирішувати, кого призначати на посаду директора та з ким працювати. Інші особи в судове засідання з розгляду справи по суті не з’явилися, будучи повідомлені про дату, час та місце розгляду, про причини неявки не повідомили, клопотань до суду не подавали. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, пояснення [PERSON], розглянувши матеріали позовної заяви та інші заяви по суті справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач СП «Ремонтно-монтажний комбінат» є спільним підприємством засновників, є юридичною особою. Згідно п. 5.12. Статуту СП «Ремонтно-монтажний комбінат» рада засновників делегує правлінню Полтавської облспоживспілки право приймати (звільняти) керівника підприємства. Встановлено, що постановою правління Полтавської обласної спілки споживчих товариств від 29 жовтня 2014 року № 54 позивача [PERSON] призначено виконуючим обов’язки директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» облспоживспілки з 03 листопада 2014 року. Згідно розпорядження правління Полтавської обласної спілки споживчих товариств від 03 серпня 2015 року № 70р на підставі заяви [PERSON] від 24 липня 2015 року його, як виконуючого обов’язки директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат», переведено з 01 серпня 2015 року на неповний робочий день (2 години) з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Постановою правління Полтавської обласної спілки споживчих товариств від 26 лютого 2019 року № 12 позивача [PERSON] звільнено від виконання обов’язків директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» 27 лютого 2019 року, призначено [PERSON] на посаду директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат». За нормами ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою. Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36КЗпП України. Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою. Працівник зобов’язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов’язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (в даному випадку до призначення керівника на постійній основі). Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Враховуючи ту обставину, що позивач [PERSON] постановою правління Полтавської обласної спілки споживчих товариств від 29 жовтня 2014 року № 54 був призначений виконуючим обов’язки директора (а не на посаду директора) СП «Ремонтно-монтажний комбінат», суд приходить до висновку, що з ним було укладено строковий трудовий договір, строк якого визначався часом настання певної події – на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом про призначення особи на посаду директора на постійній основі. Обставина призначення саме виконуючим обов’язки з достовірністю була відома позивачу [PERSON], що ним не оспорювалося як в поданій до суду позовній заяві, так і в судовому засіданні. Тривалість роботи за строковим трудовим договором для його кваліфікації як безстрокового, на що посилається позивач, у даному випадку не має значення, оскільки дія строкового договору обмежувалася настанням певної події (призначенням працівника на постійній основі), про що домовилися сторони при укладенні трудового договору, оскільки позивач погоджувався з призначенням його виконуючим обов’язки. У зв’язку з цим звільнення [PERSON] з роботи відбулося без порушень діючого трудового законодавства, підставою припинення трудового договору є закінчення його строку на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування пункту постанови правління Полтавської обласної спілки споживчих товариств в частині його звільнення, а також вимоги про поновлення виконуючим обов’язки директора є безпідставними та не підлягають задоволенню. Доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджено, що позивач лише виконував обов’язки директора, із заявою про вирішення питання щодо призначення його на посаду директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» у передбаченому діючим законодавством порядку до уповноваженого органу не звертався. Уповноваженим органом з позивачем [PERSON] контракт щодо його роботи на посаді директора СП «Ремонтно-монтажний комбінат» не укладався, наказ про призначення позивача на посаду директора уповноваженим органом не видавався. Тому твердження позивача із посиланнями на роз'яснення Державного Комітету РМ СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦСПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» щодо того, що виконання обов’язків директора протягом більше як двох місяців свідчить про набуття ним права обіймати посаду директора, є безпідставними. Крім того, дані роз'яснення не є джерелом права. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про поновлення на посаді виконуючого обов’язки директора судом також враховується та обставина, що такої посади, як виконуючий обов’язки директора не існує ні в штатному розписі СП «Ремонтно-монтажний комбінат», ні в Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом №336 від 29.12.04. Міністерства праці та соціальної політики України, тому вимоги позивача про поновлення його на посаді виконуючого обов’язки директора не можуть бути задоволені. Та обставина, що в постанові від 26 лютого 2019 року № 12 про звільнення позивача [PERSON] від виконання обов’язків директора не зазначено підстави припинення трудового договору відповідно до норм ст. 235 КЗпП України не може бути оцінена судом як підстава для поновлення його на відповідній посаді, оскільки таке звільнення мало місце за наявності відповідної правової підстави. Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз’яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. В даному випадку підставою для звільнення є закінчення строку дії строкового трудового договору (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП) та саме з цією обставиною роботодавець пов’язував звільнення позивача. Окрім того, постановою правління Полтавської обласної спілки споживчих товариства від 26 лютого 2019 року № 12 позивача було звільнено не з посади, а від виконання обов'язків. Звільнення позивача [PERSON] відбулося уповноваженою особою, що не оспорюється позивачем, тому та обставина, що рішення про звільнення має назву постанова, а не наказ чи розпорядження, не може слугувати підставою для визнання його протиправним та скасування. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі. За відсутності правових підстав для поновлення позивача на роботі, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку, тому в цій частині вимоги [PERSON] також не підлягають задоволенню. За нормами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судом не встановлено порушення законних прав позивача [PERSON], які призвели до моральних страждань, вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв’язку з відмовою позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати, як на оплату правової допомоги, так і зі сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Окрім того, позивачем не сплачувався судовий збір за вирішення вимог про поновлення на роботі, тому в цій частині судовий збір за розгляд судом справи слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed