Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, уточнив його предмет та підставу до початку розгляду судом справи по суті (а.с. 85-87), в його обґрунтування посилаючись на те, що 18.12.2006 р. між позивачем та відповідачем-1 з порушенням вимог діючого законодавства було укладено кредитний договір № 490019185. Так, в цьому договорі відсутній пункт про відповідальність відповідача -1 за невиконання або неналежне виконання умов договору, у п. 3.4 вищеназваного договору відповідальність покладена лише на позивача. 18 грудня 2006 р. між позивачем та ідповідачем було укладено додатковий договір застави рухомого майна № 490019185-3. Висновок такий, що сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема, щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Оскільки, спірний договір суперечить ст.ст. 215,216,638 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанові Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року, Постанові № 5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та оскільки сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема, щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, позивач вважає, що спірний договір по суті є неукладеним (нікчемним) та таким, що не породжує прав та обов'язків сторін. Тобто, на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами, розповсюджуються норми підрозділу 2 позадоговірні зобов'язання (розділ 3 , книги 5 «зобов'язальне право» ЦК України). Відповідно, грошові кошти, які були сплачені позивачем відповідачам в рамках вищеназваних нікчемних договорів, мають статус відповідно до ст. 1212 ЦК України майна, набутого без достатньої правової підстави, та повинні бути повернені позивачу. Цей кредит має статус споживчого, оскільки він виділявся для придбання автомобіля, тому й позивач набув статус споживача. Позивачем було сплачено згідно розрахунку за кредитом від 27.08.2014 року до кредитного договору від 18 грудня 2006 року грошові кошти у розмірі 31 025,43 дол. в США, що в еквіваленті складає 489314,47 гривень, (на 11.11.2014 року офіційний курс долара США за 1 долар США 15 7714 грн.). Згідно до ст. 5 договору застави рухомого майна №490019185-3 від 18.12.2006 р. позивачем було сплачено 7 163,00 грн. страхового внеску відповідачу -2. Всього позивачем було сплачено відповідачам 196 477,47 грн. Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідач -1 на користь позивача суми боргу в розмірі 489314,47 грн., та про стягнення з відповідача -2 на користь позивача суми боргу в розмірі 7 163,00 грн. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Представник відповідача - 1 заперечував проти задоволення позову повністю та просив суд застосувати строк позовної давності (ст. 257 ЦК). Відповідач -2 в окремо наданих суду запереченнях просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 18.12.2006 р. між позивачем та відповідачем -1 був укладений кредитний договір №490019185, відповідно до якого банк надав, а [PERSON] отримав кредит в сумі 23 289,70 дол. США на цілі, визначені у п. 1.3 договорі, взяв на себе зобов'язання своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних, використати кредит за цільовим призначенням, виконати інші умови договору та повернути кредит банку рівними частинами у терміни, визначені у графіку повернення, який наведено у Додатку №1 до Договору. 15.01.2009 р. між сторонами за кредитним договором був підписаний договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору від 18.12.2006 р. №490019185 (а.с. 5). Разом з тим, за договором застави рухомого майна від 18.12.2006 р. забезпечено виконання позичальником за кредитним договором, зазначеним вище. Як встановлено судом, позивач не виконав зобов'язання за кредитним договором (а.с. 12). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1); відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Обираючи такий спосіб захисту права, як відшкодування збитків, позивач в той же час просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача суму боргу в розмірі 489 314,47 грн. з відповідача - 1, та в розмірі 7 163,00 грн. з відповідача -2 , посилаючись, як на підставу позову, на приписи ст.ст. 203, 215, 216, 638, 1212 ЦК України. Утім, між сторонами в даній справі правовідносини виникли з договору кредиту, вимоги про визнання цього договору недійсним заявлено не було. В то же час, за ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3 ст. 22 ЦК країни). Доказів у поряду ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження набуття, збереження відповідачами в цій справі майна позивача без достатньої правової підстави суду надано не було (ст.ст. 10 та 60 ЦПК України). Відтак, в задоволенні позову має бути відмовлено повністю. Судові витрати компенсувати за рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 8 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed