Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

06 травня 2016 року [PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду із зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог послалася на наступне. Їй на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Друга частина на праві власності належить її сину [PERSON] Після реєстрації шлюбу її сина, невістку [PERSON] та їх спільну дитину [PERSON], [INFO], зареєстрували у вищезазначеній квартирі. В травні місяці 2014 року сімя її сина та [PERSON] розпалася через те, що невістка разом з онукою виїхала на постійне проживання до Російської Федерації. Шлюб між ними було розірвано 30 червня 2015 року. З травня 2014 року [PERSON] та [PERSON], [INFO], у вищезазначеній квартирі не проживають, їх речі в квартирі відсутні. Через те, що вона змушена нести витрати по оплаті житлово комунальних послуг, а відповідачка більше року не проживає в квартирі, просить суд визнати [PERSON] та її доньку [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житлом. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася. Надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання, шляхом розміщення оголошення в друкованих засобах інформації, у судове засідання не зявилася. Заяв про розгляд справи у її відсутності не надавала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився. Надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Словянської міської ради, у судове засідання не зявився. Надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив винести рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Суд, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частина вказаної квартири зареєстрована за [PERSON] (а.с.10). Згідно довідки про склад сімї, виданої Комунальним підприємством «ЖЕК №7», в квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО № 284741, шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано 30 червня 2015 року, про що складено відповідний запис № 73 (а.с.9). Як вбачається зі свідоцтва про народження, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини\~\~щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України\~\~доказами\~\~є\~\~будь-які фактичні дані,\~\~на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність\~\~обставин,\~\~що\~\~обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними\~\~є докази,\~\~які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачки в спірній квартирі понад рік позивач надав суду акт від 04 травня 2016 року, складений техніком-доглядачем КП «ЖЕК № 7», зі змісту якого убачається, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS] не проживають з травня 2014 року і по теперішній час через виїзд до Російської Федерації (а.с.11). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачки та її доньки в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач [PERSON] не надала доказів поважності причин її відсутності та відсутності доньки у квартирі понад одного року. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач та її донька за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили квартиру. На протязі тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача\~\~відносно відповідача,\~\~створення з боку [PERSON] перешкод для її проживання в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування нею. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1). Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини. Беручи до уваги той факт, що згода між батьками щодо проживання дитини з одним із них, а саме із матірю, досягнута, права та законні інтереси малолітньої [PERSON], [INFO], при позбавленні права на користування житлом, судом не порушені. Законом України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Відповідно до листа від 21 червня 2016 року - орган опіки та піклування Словянської міської ради не заперечує проти задоволення вимог позивачки та визнання [PERSON], [INFO], втратившою право на користування житлом. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених судових витрат при зверненні з позовом до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved