Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернулася до Бердянського міськрайонного суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі ФОП) [PERSON] та Бердянського міського центру зайнятості, в якому просила визнати її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул незаконним; зобов'язати ФОП [PERSON] змінити формулювання про її звільнення по п.4 ст.40 КЗпП України «розірвання трудового договору з ініціативи власника за прогул без поважних причин», вказав підставу звільнення п.1 ст.36 КЗпП України, «за угодою сторін» з 01 березня 2014 року, зобов'язати Бердянський міський центр зайнятості змінити підставу та дату зняття з реєстрації трудового договору №08021102914 від 22.11.2014 року у зв'язку з її звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін з 1 березня 2014 року та зробити відповідний запис у трудовій книжці, стягнути з ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2013 року по 01.03.2014 року в розмірі 5948,00 грн., моральну шкоду в сумі 12180,00 грн., а також зобов'язати відповідача зробити розрахунок компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток. В позові посилалася на те, що, починаючи з 22.11.2011 року, вона працювала у ФОП [PERSON] продавцем в магазині «[INFO]», розташований по [ADDRESS] Бердянського району Запорізької області. 01 жовтня 2013 року підприємець заборонив їй працювати в його магазині, виштовхав з приміщення, не пояснивши причини, оскільки за час роботи вона не мала нарікань з боку роботодавця.. Всі намагання вирішити питання подальшої роботи в магазині не мали жодного результату. 18 грудня 2013 року вона отримала від підприємця лист «Повідомлення», де зазначалося, що 25 грудня 2013 року о 9-00 годині в міському центрі зайнятості відбудеться розірвання трудового договору. В центрі зайнятості підприємець їй заявив, що звільнення відбудеться виключно за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул. Вона повідомила, що невиконання роботи виникло не з її вини, а з вини роботодавця, тому може погодитися на звільнення за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, однак він звільняти за цією підставою відмовився. 21 січня 2014 року вона отримала від підприємця «повідомлення» про те, що 25 жовтня 2013 року її звільнено за прогул за п.4 ст.40 КЗпП України. 28.01.2014 року вона направила ФОП [PERSON] письмову відповідь на повідомлення, заявивши про незаконність звільнення та пропозицію з її сторони звільнити за п.1 ст.36 КЗпП України, проте відповіді не отримала.. 20.02.2014 року вона отримала лист від Бердянського міського центру зайнятості про те, що 19.02.2014 року трудовий договір було знято з реєстрації у зв'язку з тим, що вона звільнена з займаної посади 25.10.2013 року згідно п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки жодного прогулу з її сторони не було, бо підприємець перешкоджав у здійсненні трудових обов'язків і не надавав робочого місця, визначеного трудовим договором. Фактично вона була відсторонена від роботи без законних підстав. Підприємець звільнив її задньою датою та з порушенням строків застосування стягнення, хоча проступку з її сторони не було взагалі. Підприємець відмовлявся від будь-якого спілкування, під час роботи не надавав зарплатної відомості, не вів облік робочого часу. Заробітна плата виплачувалася на рівні, нижчому ніж законодавчо встановлена мінімальна. Продавці працювали по 14 годин, замість 8 годин. При звільненні підприємець не сплатив їй заробітну плату за вересень 2013 року в розмірі 1147,00 грн., а також компенсацію за невикористані дні відпустки. Її вимушений прогул розпочався 01.10.2013 року і продовжується до звернення її до суду. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується з розміру мінімальної заробітної плати та становить 5948,00 грн. Крім цього, за весь час роботи за 22 місяці відповідач не надавав їй щорічної відпустки. Відповідач позбавив її права на працю та можливість заробляти на життя, що привело до її моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані. Звільняючи її за прогул, підприємець навмисно хотів їй нашкодити та не дати можливість у подальшому працевлаштуватися, оскільки такий запис у трудовій книжці буде наштовхувати роботодавців на роздуми, що їй не можна довіряти. Моральну шкоду вона оцінює в розмірі 10- мінімальних розмірів заробітної плати в сумі 12180,00 грн. У серпні 2014 року позивач подала до суду уточнюючу позовну заяву, де Бердянський міський центр зайнятості залучила вже як третю особу, а не відповідачем, та, посилаючись на ті ж самі обставини щодо її роботи у ФОП [PERSON] та незаконного звільнення, уточнила позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.10.2013 року по 01.03.2014 року в розмірі 4873,79 грн., просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 178,56 грн., виключила вимоги до центру зайнятості, залишивши інші позовні вимоги щодо незаконності звільнення, зміни підстав, формулювання і дати звільнення, а також моральної шкоди без змін. Додатково в позовній заяві розрахувала суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2012 та 2013 роки. Посилаючись на те, що у січні 2014 року вона отримала від ФОП [PERSON] поштовий переказ в сумі 2183,48 грн., остаточно розрахувала компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 178,56 грн. як різницю між нарахованою сумою заробітної плати за вересень 2013 року разом з компенсацією за відпустки за відрахуванням отриманої поштовим переказом суми коштів. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав та просили задовольнити повністю. Відповідач ФОП [PERSON], який відповівши на запитання, з дозволу суду та учасників процесу залишив залу судового засідання у зв'язку з перебуванням на лікуванні, та його представник за договором про надання правових послуг [PERSON] позов не визнали. При цьому адвокат в заперечення проти позову послалася на те, що позивач сама не заперечувала в судовому засіданні того факту, що після 01.10.2013 року вона на роботу не виходила, чекаючи, коли сам підприємець запросить її. При цьому ніяку заяву на звільнення не писала, в тому числі і на звільнення за згодою сторін. Позивачем не надано доказів того, що її було позбавлено робочого місця. Ані другого жовтня, ані третього жовтня 2013 року вона на роботу не прийшла, маючи при цьому борг перед роботодавцем за виявлену в ході ревізії недостачу більше ніж на 4000,00 грн. Ніхто із свідків не підтвердив того, що позивача було виштовхано з приміщення та забороно являтися на роботу. Тільки у лютому 2014 року позивач подала письмову заяву та пропонувала ФОП [PERSON] звільнити її за п.1 ст.36 КЗпП України. Звільнення відбулося законно. До 25 жовтня 2013 року її чекали на роботі, а потім склали акт про її відсутність. 28.12.2013 року роботодавець направив їй остаточний розрахунок, який вона отримала, але ніяких дій щодо свого повернення на роботу не вчиняла і після цього. Відповідно до ст.116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то він повинен написати заяву на отримання розрахункових коштів. 18 грудня 2013 року позивач отримала повідомлення про те, що 25 грудня 2013 року в центрі зайнятості відбудеться розірвання трудового договору. Дізнавшись в усній формі про підстави звільнення за прогул, вона залишила центр зайнятості та не стала домовлятися з підприємцем ні про що. Її вимога про зміну формулювання звільнення на п.1 ст.36 КЗпП України не відповідає вимогам закону, оскільки такої заяви на звільнення вона не писала, роботодавець не погоджується на таку підставу, а тому позивач перекладає функцію роботодавця на суд. Середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується при поновленні працівника на роботі, проте таку вимогу позивач навіть не заявляла в позові, тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Щодо компенсації за невикористану відпустку, то відповідач надав розрахунок суду і нарахував компенсацію за невикористану відпустку за 2013 рік, оскільки у 2012 році позивач була у відпустці. Остаточний розрахунок по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні відпустки позивач отримала поштовим переказом. Посилання позивача в обґрунтування моральної шкоди на запис у трудовій книжці є безпідставним, оскільки таких записів у неї взагалі немає: ні про прийняття, ні про звільнення і це не перешкоджало їй працевлаштуватися на роботу,тому просила в позові відмовити. Представник третьої особи за довіреністю Чухрай Н.В. в судовому засіданні пояснила, що на службу зайнятості покладені лише функції щодо реєстрації договорів. Всі інші питання, які виникають між працівником та роботодавцем, виходять за межі їх повноважень. На момент зняття трудового договору з реєстрації ФОП [PERSON] були надані центру зайнятості всі необхідні документи для проведення цієї процедури. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала свідчення про те, що вона працювала за трудовим договором у ФОП [PERSON], дружини відповідача, а [PERSON] - у [PERSON] 01.10.2013 року подружжя [PERSON] зачинили магазин на ревізію, після якої сказали, що вони їх обікрали і як продавці не влаштовують. Вони з [PERSON] здали їм ключі і пішли з магазину. У сільських магазинах люди зазвичай беруть продукти в борг. При ревізії виявилася недостача на 4,5 тисяч гривень. Вони з [PERSON] написали розписку, що мають борг на цю суму і що повернуть його. Заробітну плату вони самі брали з каси магазину при наявності коштів або вибирали продуктами. За вересень 2013 року вони заробітну плату не отримували. Потім її викликали в центр зайнятості, де була відомість на заробітну плату, а за жовтень вона отримала відпускні. А [PERSON] отримала кошти по пошті перед Новим роком приблизно 1253 грн. зарплати та 900 грн. відпускних. Приблизно днів через 10 вони звернулися до прокуратури. Вони працювали день через день, в місяць виходило 15 днів вихідних. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 01.10.2013 року її попросила допомогти провести ревізію її подруга [PERSON] в її магазині в с. Карла Маркса. Після перерахунку разом з продавцями товару було виявлено недостачу більше ніж на 4 тис. грн. Продавці почали пояснювати, що кошти їм заборгували мешканці села, які брали в борг і надали їх список, в тому числі і вони самі мали борг, проте [PERSON] говорила, що вони забороняли їм це робити. Потім вони написали одну розписку на цю суму, в якій зобов'язалися повернути кошти на протязі 2-х днів. Після чого продавці зібрали свої речі і пішли з магазину. При цьому [PERSON] не говорив [PERSON], щоб вона більше не приходила на роботу, тим більш не виштовхував її. Їй відомо, щ [PERSON] телефонувала [PERSON] і з свого телефону, і з її мобільного телефону, проте остання не брала трубку. Потім через два дні посилала до неї додому свого сина, проте до нього ніхто не вийшов. Вирішили, що вони просто збирають кошти по селу, після чого прийдуть на роботу. Потім вона приїжджала на прохання [PERSON] і допомагала їй торгувати приблизно три тижня та розбиратися з агентами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала свідчення про те, що вона працевлаштувалася на роботу продавцем 18.10.2013 року до ФОП [PERSON] До 25.10.2013 року вона [PERSON] не бачила, в магазин остання не приходила. [PERSON] говорила, що телефонувала [PERSON], проте марно. 25.10.2013 року [PERSON], [PERSON] та вона склали акт про її відсутність на роботі та підписали. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що станом на 01.10.2013 року магазином фактично управляли продавці: займалися закупкою товару, самі собі брали заробітну плату з каси магазину. Коли вона зробила акт звірки з деякими організаціями, то зрозуміла, що не весь товар продавцями обліковується. Тому вона попросила [PERSON] допомогти їй зробити ревізію в магазині, попередивши продавців про її проведення заздалегідь. 01.10.2013 року, перерахувавши разом з [PERSON] та [PERSON] товар, було виявлено недостачу більше ніж на 4000 грн. Продавці написали розписку, що повернуть кошти на протязі двох днів, проте 02.10.2013 року на роботу не вийшли. Вона подумала, що вони збирають з сельчан кошти. Потім, знайшовши адресу проживання [PERSON], 03.10.2013 року вона послала до неї додому свого сина, проте на його крики до нього ніхто не вийшов. Люди по селу сказали, що продавці часто їздять в м Бердянськ, то вона подумала, можливо, оформляють кредит. Почекавши деякий час, вони дали оголошення про те, що в магазин потрібні продавці, але попередили людей, яких оформили, що якщо прийдуть продавці і пред'являть листки непрацездатності, то прийняті на роботу працівники будуть переведені в кафе. 25.10.2013 року вони вирішили, що це питання якось потрібно вирішувати, тому склали акт про її відсутність на роботі з 01.10.2013 року, проконсультувавшись раніше у центрі зайнятості, а потім позивача було звільнено за прогул. Підтвердила, що документацією повністю займалася вона, а її чоловік лише за необхідності підписував документи, по яких він повинен звітувати. Під час проведення ревізії [PERSON] з [PERSON] взагалі не спілкувався, нічого їй не говорив, тим більше не виштовхував з магазину. [PERSON] сама викликала свого чоловіка, почала забирати речі, забирати окорочка з холодильника. У 2012 році позивач була у черговій відпустці, а за 2013 рік їй було нараховано компенсацію за невикористану відпустку та відправлено кошти по пошті, де була заробітна плата та компенсація. Щодо довідки, складеної податковою інспекцією, то суми заробітної плати, які вказала [PERSON].і [PERSON], нічим не підтверджені, бо зошит, де вівся облік товару, в тому числі і зарплата, вони вкрали і не повернули їм. Заслухавши позивача, її представника, представника відповідача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так судом встановлено та підтверджено відповідними доказами, що позивач з 16.11.2011 року була прийнята на роботу продавцем в магазин, розташований в с.Карла Маркса Бердянського району, до фізичної особи-підпримця [PERSON] на підставі трудового договору №08021102914, зареєстрованого 22.11.2014 року в Бердянському міському центрі зайнятості. З наданої копії трудового договору та оглянутого зошиту наказів, позивача було звільнено з роботи 25 жовтня 2013 року згідно наказу №7 від 25.10.2013 року на підставі ст.40 п.4 КЗпП України (за прогул), про що зроблено відповідний запис на договорі, а сам трудовий договір було знято з реєстрації в центрі зайнятості 19.02.2014 року. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року із змінами, внесеними згідно з Постановами пленуму Верховного Суду України № 4 від 01.04.1994 року, №18 від 26.10.1995 року, №15 від 25.05.1998 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За положеннями ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з позовної заяви, в обґрунтування правомірності її відсутності на роботі в період з 01.10.2013 року і аж до її звернення до суду 03.03.2014 року позивач посилається на те, що підприємець [PERSON] з 01.10.2013 року заборонив їй працювати в його магазині, виштовхав з приміщення, не пояснивши причини такої поведінки, і всі її намагання вирішити питання подальшої роботи не мали жодного результату. Однак, ані свідок [PERSON], допитана за клопотанням позивача, ані інші свідки не підтвердили факту того, що роботодавець [PERSON] якимсь чином перешкоджав позивачу в роботі: він їй не забороняв приходити на роботу наступного дня після проведення ревізії, не виштовхував того дня з приміщення магазину. Більш того, сама позивач в судовому засіданні поясняла суду, що вона, починаючи з 01.10.2013 року, жодного разу в магазин більше не приходила, до роботодавця не телефонувала з питання подальшої роботи, вважаючи, що це він повинен був прийти до неї і запросити на роботу. Доказів, передбачених ст.ст.57,58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та які б свідчили про поважність причин відсутності на робочому місці, позивач не надала і судом таких доказів не встановлено. Її відсутність на роботі підтверджується складеним актом від 25.10.2014 року та не заперечується самим позивачем. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено того, що після 01.10.2013 року і аж до її звільнення 25.10.2013 року вона не була допущена до роботи ФОП [PERSON], а тому, на переконання суду, нею скоєно прогули без поважних причин. Факт порушення позивачем трудової дисципліни, що є підставою згідно ст.147 КЗпП України для застосування заходу стягнення, встановлено судом і не спростовано позивачем. Судом встановлено, що позивач 18 грудня 2013 року отримала від ФОП [PERSON] повідомлення, де зазначалося, що 25 грудня 2013 року о 9-00 годині в Бердянському міському центрі зайнятості відбудеться розірвання трудового договору, однак, приїхавши на вказану дати та довідавшись від [PERSON] про підставу звільнення лише за п.4 ст.40 КЗпП України( за прогул), вона покинула центр зайнятості. Як вбачається з копії рекомендованого повідомлення про отримання поштового відправлення, направленого до суду третьою особою разом з письмовими запереченнями, 23 січня 2014 року позивач отримала від ФОП [PERSON] повідомлення, в якому він їй вказав про те, що 25 жовтня 2013 року вона звільнена за ст.40 п.4 КЗпП України (звільнення у випадку прогулу), тобто з 23 січня 2013 року позивачу достеменно було відомо про її звільнення із зазначених підстав, проте до суду з позовною заявою вона звернулася лише 3 березня 2014 року без зазначення причин пропуску строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України. Також судом встановлено та підтверджено копією листа-прохання від 28.01.2014 року, з якого вбачається, що після отримання повідомлення про звільнення за прогул, позивач надсилала цього листа ФОП [PERSON], в якому просила звільнити її з посади відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, вважаючи проведене з нею звільнення за ст.40 п.4 КЗпП України незаконним. Не заперечувалося позивачем і того факту, що 02.01.2014 року на поштовому відділенні в с.Карла Маркса нею були отримані розрахункові кошти в розмірі 2181,73 грн, надіслані їй 27.12.2013 року ФОП [PERSON] Проаналізувавши письмові докази та фактичні обставини по справі, суд вважає, що при винесенні наказу про звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України відповідачем не в повній мірі були дотримані вимоги, передбачені ст.149 КЗпП України, щодо витребування від порушника трудової дисципліни письмових пояснень. Суд враховує при цьому, що відповідачем приймалися певні заходи з'ясування причин неявки на роботу позивача шляхом телефонних дзвінків до неї та направлення свого сина до місця її проживання, які не дали результату, проте письмового запрошення з пропозицією написати такі пояснення позивачу не надсилалося та відповідного акту про відмову від їх написання не складалося. Тобто, було порушення процедури звільнення, однак позивач не заявляла вимог про поновлення її на попередній роботі, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання звільнення незаконним, оскільки підстави, з яких вони заявлені, не підтвердилися в судовому засіданні: позивач запевняла суд, що її прогул був вимушений через її недопущення до роботи з боку ФОП [PERSON], проте такі обставини в суді не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Її особисті пояснення, які вона не надавала як свідок, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не є доказом, відповідно до положень ч.2 ст.57 ЦПК України. Не можуть бути задоволені і вимоги позивача щодо зобов'язання фізичної особи-підприємця [PERSON] змінити формулювання звільнення позивача з п.4 ст.40 КЗпП України (прогул) на п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) з 1 березня 2014 року, оскільки дана підстава передбачає тільки взаємну згоду і в першу чергу роботодавця звільнити працівника за цією підставою. Більш того, з відповідною заявою про своє звільнення з роботи саме за п.1 ст.36 КЗпП України позивач до підприємця не зверталася, що вона підтвердила і в судовому засіданні, звернувшись з листом-прохання лише 28 січня 2014 року, де просила звільнити за цією статтею, але вже після проведеного звільнення за скоєння прогулу. Суд надавав можливість сторонам вирішити спір мировою угодою, та представник відповідача не заперечувала проти зміни підстав і формулювання звільнення на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за відмови позивача від інших позовних вимог, зокрема, щодо моральної шкоди, проте [PERSON] відмовилася від такої пропозиції і наполягла на подальшому розгляді справи, втім суд не може перебирати на себе функцію роботодавця і зобов'язувати ФОП [PERSON] за відсутності його згоди змінити наказ про звільнення, тим більш, що таку заяву на звільнення позивач після 01.10.2013 року до нього не подавала взагалі. Також безпідставними є вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.10.2013 року по 01.03.2014 року з посиланням на ст.235 КЗпП України, оскільки такі вимоги, відповідно до ч.2 цієї статті, задовольняються в різі винесення рішення про поновлення звільненого працівника на попередній посаді за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з часу незаконного звільнення і до винесення судом рішення по справі. Позивач же, не прохаючи поновити її на роботі, період вимушеного прогулу визначила довільно з часу свого невиходу на роботу з 01.10.2013 року по 01.03.2014 року, по її звернення до суду, як зазначає в позові, хоча звернулася до суду 03.03.2014 року. Тому ці вимоги не можуть бути задоволені. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх належних йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 178,56 грн., то судом встановлено наступне. Позивач посилається на те, що вона не перебувала у відпустці за 2012 рік, втім з табелю обліку робочого часу за жовтень 2012 року вбачається, що з 01.10 по 24.102012 року вона перебувала у черговій відпустці, тому вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2012 рік є безпідставними. Згідно наданого суду розрахунку належних до виплати сум при звільненні [PERSON], за вересень 2013 року їй нараховано 1400,00 грн. заробітної плати, а також компенсація за невикористану відпустку за 24 календарних дні в розмірі 1052,64 грн., а після утримання з цих сум податку та інших обов'язкових платежів до виплати остаточний розрахунок складає 2181,73 грн., який і був направлений позивачу 27.12.2013 року поштовим переказом та який вона отримала 02.01.2014 року, як вбачається з матеріалів справи. Отже, сума компенсації за невикористані дні відпустки за 2013 рік позивачу виплачена повністю, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Суд при цьому не може прийняти до уваги наведений позивачем у позові розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки суми заробітної плати, взяті для розрахунку, суперечать поданим відповідачем до Бердянської ОДПІ Запорізької області звітам «податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» за період з 1 кварталу 2012 року - 4 квартал 2013 року включно, де зазначено нараховану і виплачену заробітну плату [PERSON], з якої сплачені відповідні податки. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач, обґрунтовуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, посилалася на те, що відповідач, звільнивши її за прогули, умисно хотів нашкодити їй та не дати у подальшому працевлаштуватися, оскільки такий запис у трудовій книжці буде наштовхувати роботодавців на роздуми, що їй не можна довіряти. Втім, суд не знайшов фактів створення перешкод позивачу в продовженні роботи з боку роботодавця та скоєння через це нею прогулів, оскільки [PERSON] навіть не намагалася після проведення 01.10.2013 року ревізії в магазині наступного дня чи в послідуючі дні вийти на роботу в свою робочу зміну, звернувшись до суду за захистом своїх прав лише через п'ять місяців. Крім цього, посилаючись на наявність у трудовій книжці запису про її звільнення за прогул, позивач не надала її суду та не долучила її копію до матеріалів справи. Враховуючи, що, відповідно до п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, зберігаються безпосередньо у працівників, позивач взагалі не надала свою трудову книжку ФОП [PERSON] для внесення до неї відповідного запису про її звільнення з роботи, про що вона і не заперечувала в судовому засіданні, а тому її посилання на неможливість у подальшому працевлаштуватися через наявність такого запису, є голослівним та суперечить фактичним обставинам по справі. Крім цього, вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від первинних вимог, втім суд не зайшов порушення трудових прав з боку відповідача, а тому вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку у задоволенні позову слід відмовити повністю. Враховуючи, що позивач звільнена від справи судового збору при зверненні до суду, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed