Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача 8 698,44 матеріальної шкоди та 8698,44 гривень моральної шкоди, завданої внаслідок залиття нежилого приміщення. [PERSON] вимоги мотивує тим, що вона являється власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 19.03.2017 р. відбулося залиття належної Позивачу квартири. Старшим майстром ділянки [NUMBER], начальником ділянки [NUMBER] та майстром ділянки [NUMBER], які є працівниками виробничої ділянки [NUMBER] КП ЖКС «Старопортофранківський» було складено акт обстеження від 20.03.2017 р., в якому зазначено, що причиною залиття квартири виявилось недбале ставлення з сантехнічними приладами в санвузлі власниками квартири [ADDRESS] та належить Відповідачу. В результаті заливу на стіні в квартирі [ADDRESS] виявлено підтікання на площі 20 м. кв. а також залиття підлоги з ДСП на площі 12 м.кв. В своєму позові Позивач зазначає, що йому завдано збитків у вигляді: робіт по демонтажу зіпсованих матеріалів та вивозу сміття; робіт по відновленню підлоги, стін та вартістю нових будівельних матеріалів. А також зазначив, що Відповідач не йшов на переговори та добровільно не бажає відшкодувати збитки завдані Відповідачу. Крім акту, пряму шкоду Позивач підтверджує копіями товарних чеків від 27.03.2017 року 29.03.2017 року 29.03.2017 року та 28.03.2017 року, відповідно до яких вартість мішків, вартість навантаження та вивозу сміття, а також теплової пушки в цілому склала 8698,44 грн.. Всі звернення до відповідачів щодо добровільного відшкодування завданих збитків виявилися марними. Претензії відправлені позивачем поштовим зв'язком на ім'я відповідача були залишені відповідачем без уваги. Представник позивача подав заяву про проведення судового засідання без фіксації судового процесу. Відповідач та представник відповідача, в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити в задоволені позову. Також представником позивача подано заяву в якій просить розглянути справу в його відсутності, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі на підставах наведених у відзиві. Оцінивши подані докази та дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, про те, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 27.10.2016 р., зареєстрованим в реєстрі за №17174540 та Витягом про державну реєстрацію прав №17797139 від 31.10.2016 р. Актом обстеження від 20.03.2017 р., складеного комісією КП «ЖКС «Старопортофранківський», зазначено, що причиною залиття квартири виявилось недбале ставлення з сантехнічними приладами в санвузлі власниками квартири [ADDRESS] та належить відповідачу. В результаті заливу на стіні в квартирі [ADDRESS] виявлено підтікання на площі 20 м. кв. а також залиття підлоги з ДСП на площі 12 м.кв. Однак, вказані обставини суд не може використати в якості доводів для задоволення позовних вимог позивача, оскільки не встановлено у зв'язку з чим конкретно відбулось затоплення та де саме, не зрозуміло чи Позивач здійснював експлуатацію такого сантехнічного обладнання, а отже, не зрозуміло чи саме він має нести відповідальність за залиття. Зі змісту ч.1ст.16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором, або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). З наведеного вбачається, що обов'язок доказування розподіляється згідно з перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач -відсутність його вини в заподіянні шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає з'ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Актом від 20.03.2017 р. зазначено, що причиною залиття квартири виявилось недбале ставлення з сантехнічними приладами в санвузлі власниками квартири [ADDRESS] та належить Відповідачу. В результаті заливу на стіні в квартирі [ADDRESS] виявлено підтікання на площі 20 м. кв. а також залиття підлоги з ДСП на площі 12 м.кв. Однак, вказаним актом не встановлено в чому саме полягало недбале ставлення у Відповідача з сантехнічними приладами та якими саме приладами. Оскільки не встановлено у зв'язку з чим конкретно відбулось затоплення та де саме, не зрозуміло чи Позивач здійснював експлуатацію такого сантехнічного обладнання, а отже, не зрозуміло чи саме він має нести відповідальність за залиття. Зі наданих копій товарних чеків від 27.03.2017 року 29.03.2017 року 29.03.2017 року та 28.03.2017 року, відповідно до яких вартість мішків, вартість навантаження та вивозу сміття, а також теплової пушки в цілому склала 8698,44 грн. Однак, вказаними документами не підтверджено, що вказане сміття виникло саме внаслідок залиття, немає жодного документального підтвердження у необхідності проводити такі роботи саме в зв'язку з залиттям, немає доказів обсягу руйнування пов'язаного з залиттям, не встановлено причинно-наслідковий зв'язок між діями власників кв. [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] Також необхідно зазначити, що про можливість призначення по справі будівельно-технічної експертизи, клопотань від сторін не поступало. В такій бездіяльності потерпілої, суд вбачає ознаки грубої необережності та вважає, що розмір матеріального відшкодування задоволенню не підлягає, як не доведений. Зі змісту ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача(відповідача), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідача. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно зі п. 5 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наведені позивачем докази не свідчать про те, що в зв'язку залиттям квартири він зазнав моральних страждань. У відповідності до ч.2 ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Відповідно до абз.5 п.5 рішення Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2010 у справі №1-9/2009, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 р. кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Також суд зауважує, що ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed