Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

03 квітня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької області, а також на її в'їзд на територію, що контролюється органами державної влади України в період часу з травня 2018 року по 31 липня 2018 року у супроводі матері [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. Позов обґрунтований тим, що 23.11.2013 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Шлюб не розірваний, але разом вони вже не мешкають. Відповідач проживає на непідконтрольній Україні території, участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає через відсутність такої можливості. Крім батька дитини на тимчасово непідконтрольній Україні території Донецької області проживає багато родичів позивача, друзів і знайомих, зокрема, прадід та прабаба [PERSON] по лінії матері, дід та баба по лінії батька. В той же час виїхати до своїх рідних разом із дитиною позивач не може, оскільки потрібна нотаріальна згода батька дитини. Відповідач не заперечує відносно виїзду та в'їзду дитини до/з тимчасово непідконтрольної Україні території Донецької області, однак оформити свою згоду письмово відмовляється. Ухвалою судді від 06.04.2018 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 27.04.2018 року відкрито загальне провадження у справі на підставі ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 та призначено підготовче судове засідання, зобов'язано Приморську районну адміністрацію Маріупольської міської ради надіслати суду висновок про доцільність надання тимчасового виїзду дитини - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької області, а також на її в'їзд на територію, що контролюється органами державної влади України в період часу, з травня 2018 року по 31 липня 2018 року, у супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Ухвалою суду від 21.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заяв та клопотань по справі від учасників процесу до суду не надходило. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіслала заяву з проханням розглядати справу без її участі через значну відстань смт. Приазовське від м. Маріуполя, де мешкає позивачка, на позовних вимогах наполягає, проти заочного вирішення справи позивач не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, судові повістки направлялись йому за адресою місця проживання, вказаною в матеріалах справи і були повернені підприємством поштового зв'язку через зупинення приймання поштових відправлень на непідконтрольну територію. Інформація про дату, час і місце розгляду справи розміщувалась на офіційному сайті судової влади. Зважаючи на те, що судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідача в судове засідання, та з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя, суд вважає можливим провести розгляд справи без участі відповідача. Третя особа - Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, уповноваженого представника до суду не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 01.06.2018 року в особі начальника служби у справах дітей ММР по Приморському району Єрьоміна Л.П. надіслала лист, в якому просила розглянути справу без участі представника служби у справах дітей та повідомила про доцільність надання тимчасового виїзду дитини - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької області, а також на її в'їзд на територію, що контролюється органами державної влади України в період часу, з травня 2018 року по 31 липня 2018 року, у супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Приймаючи до уваги згоду позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.ст. 280-283 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом встановлено, що 23.11.2013 року [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоазовського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 109 (свідоцтво серії [NUMBER] від 23.11.2013р.). Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], яка народилась [INFO] в м. Маріуполь Донецької області, що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.04.2014 року. Згідно з довідкою комітету самоорганізації населення Селище Моряків № 9/1303 від 05.09.2017 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], фактично мешкає [ADDRESS]. Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради надіслала суду лист, в якому повідомила, що 15.05.2018 року питання щодо доцільності надання тимчасового виїзду дитини - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької області, а також на її в'їзд на територію, що контролюється органами державної влади України в період часу, з травня 2018 року по 31 липня 2018 року, у супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON] було розглянуто на засіданні Приморської районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту права дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради, де одноголосно було прийняте рішення дозволити тимчасовий виїзд [PERSON], 2014 р.н. на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької області, а також на її в'їзд на територію, що контролюється органами державної влади України без згоди батька. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до положення ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Тимчасово окуповані населені пункти визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», серед яких є м. Донецьк. Наказами № 415ог від 12.06.2015 року, №222ог від 14.04.2017 року заступників керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України затверджені «Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» і «Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей». Згідно наведених нормативних актів в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости: громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з дослідженими судом доказами та викладеними в позові обставинами, позивачка проживає в м. Маріуполь Донецької області разом з дитиною [PERSON], 2014 р.н. Відповідач, на час вирішення цивільної справи по суті не надав належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий в'їзд дитини на тимчасово непідконтрольну територію України, в супроводі матері, чим порушується конституційне право дитини на свободу пересування, а також законне право дитини на проживання і спілкування з прадідом [PERSON] та прабабою [PERSON], які проживають на тимчасово непідконтрольній території Донецької області. Згідно з вимогами статей 154, 155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, враховуючи, що позивачем в обґрунтування позовних вимог ставиться позитивне виховання дитини за правилами сімейних традицій, що зумовлено правом бачитися та спілкуватися разом прадіда та прабаби і дитини, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і таке рішення буде відповідати інтересам дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved