Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

02.01.2019 року, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Миколаївської міської Ради, [PERSON] якою просила встановити факт родинних відносин між нею та померлою [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та 1/3 частину житлового будинку із господарськими спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її матір [PERSON] За життя матір склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 19.12.2014 року за реєстровим №820, відповідно до якого на випадок її смерті все своє майно, заповіла їй та внучці [PERSON]. На час смерті померлій [PERSON] належали: 1/ 3 частина квартири квартири [ADDRESS] та 1/3 частина житлового будинку із господарськими спорудами [ADDRESS] . В свою чергу, внучка [PERSON] подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини на її користь. У встановлений законом строк, вона звернулася до приватного нотаріуса Власової С.Я. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, однак 21.06.2018 року, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з тієї причини, що у свідоцтві про її народження прізвище матері зазначено як « [PERSON] », що унеможливлює підтвердження родинних відносин, між померлою та спадкоємцем за заповітом. З урахуванням чого, вона на даний час позбавлена можливості реалізації своїх спадкових прав, що послужило підставою для її звернення до суду з даним позовом. Позивач до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. Представники відповідача - Миколаївської міської ради у судове засідання не з`явився, надали суду заяву, в якій зазначили, що розгляд справи просять провести за відсутності їх представника, прийнявши рішенні відповідно до діючих вимог законодавства. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши покази свідка [PERSON] всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Таким чином факт родинних відносин заявнику необхідно встановити для того, щоб реалізувати свої спадкові права. Встановлення факту родинних відносин породить для заявника певні юридичні наслідки, так як іншого шляху для підтвердження факту родинних відносин не існує. Факт того, що [PERSON] є донькою [PERSON] підтверджується сукупністю певних обставин, зокрема, заповітом №820 від 19.12.2014 року, в якому [PERSON] засвідчила власним підписом, що заповідає частину належного їй майна своїй дочці [PERSON] ; свідоцтвом про народження позивача, в якому містися єдина помилка, а саме в графі «Мати» не вірно зазначено прізвище: замість вірного « [PERSON] », вказано не вірне «[PERSON] ». Окрім того, факт того, що [PERSON] є донькою [PERSON] був підтверджений в судовому засіданні показами свідка [PERSON] яка є другом родини. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] щодо встановлення факту родинних відносин підлягають задоволенню що узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, суд виходить з наступного. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 11.08.2017 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді: - 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.05.2000 року , виданого згідно з розпорядженням від 26.05.2000 № 5776-р та записаним у реєстровій книзі № 1662/Б; - 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.11.2013 державним нотаріусом Першої вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Кучеровою Г.А. за реєстровим № 1-1068. Судом встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 19.12.2014 за реєстровим № 820, відповідно до якого на випадок її смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона буде мати право за законом, заповіла позивачу(дочці) [PERSON] , та внучці [PERSON] . 16.01.2018 року [PERSON] подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Власової Світлани Яківни від 21.06.2018 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , та 1/3 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що відсутній факт підтвердження того, що спадкодавець [PERSON] є матір`ю спадкоємця [PERSON] . У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове Виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити Цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Зважаючи на ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на ч. 1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Як роз`яснено вп. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З огляду на позицію, висвітлену у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 №24 753/0/4-13, відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] визнавши за нею право власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved