Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та вилучення запису про реєстрацію права власності, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Протягом тривалого часу, стан здоров'я її значно погіршився, тому змушена була неодноразово звертатись за медичною допомогою до лікарів, нащо витрачала значні грошові кошти, які позичала в своїх знайомих та родичів, що призвело до тяжких обставин. В липні 2010 року сума заборгованості складала понад 16 000 грн., та про її борги дізнались діти, [PERSON] та [PERSON], які запропонували надати їй на невизначений термін грошові кошти в сумі 24 000 грн., для погашення боргів та продовження лікування, нащо вона погодилась. В кінці липня 2010 року відповідачі позичили позивачу гроші в сумі 24 000 грн., з умовою, що в подальшому вони візьмуть у неї боргову розписку. 02 серпня 2010 року відповідачі приїхали до позивача додому та запропонували проїхати до нотаріуса та оформити офіційно договір позики. В той же день, у приватного нотаріуса Миколенко І.М., [PERSON] наполягла оформити не договір позики, а договір купівлі - продажу квартири, пояснивши, що в іншому випадку вони не згідні позичати грошові кошти та завірили позивача, що після повернення боргу, вони анулюють договір відчуження квартири. На вказані умови, позивач вимушена була погодилась, оскільки іншого виходу в неї не було. Позивач вважає, що між сторонами була укладена удавана угода, що виразилась в продажу квартири за відсутності на те її згоди, оскільки укладаючи договір купівлі-продажу квартири, сторони мали на увазі договір застави. Протягом 2011 року позивач тривалий час хворіла та перебувала на лікуванні, в подальшому, після поліпшення стану здоров'я в кінці лютого 2012 року позивач зібравши гроші, вирішила повернути борг відповідачам, та анулювати удаваний договір купівлі-продажу квартири, згідно попередніх домовленостей. Однак, пропозицію розірвати договір купівлі-продажу квартири за взаємною згодою, відповідачі в категоричній формі відмовили. За таких обставин, змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та визнати недійсним - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між сторонами та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №4052531 від 02.08.2010 року про реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Стягнути судові витрати та матеріальні збитки. В судовому засіданні позивач та її адвокат позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її адвокат в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволені позовних вимог відмовити, та застосувати строк позовної давності. [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Миколенко Інна Миколаївна в судове засідання не з'явилась, направила листа про розгляд справи в її відсутність та вирішення справи поклала на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, думку адвокатів, дослідивши матеріали справи, цивільні справи № 712/9661/13-ц та № 2-1358/12, інвентарну справу БТІ на спірну квартиру, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та цивільно-процесуального законодавства. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». На підставі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В даному випадку, 02 серпня 2010 року між позивачем [PERSON] (продавець) та відповідачами [PERSON], [PERSON] (покупці) був укладений Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого позивач передала у власність відповідачів в рівних частках квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2130. Відповідно до п. 2.1. Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 24 338 грн. На підставі ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до п. 2.3. Договору купівлі-продажу квартири сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Тобто, виходячи зі змісту договору сторони провели повний розрахунок за купівлю-продаж об'єкта до моменту підписання самого договору, що ними в судовому засіданні не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що в липні 2010 року у зв'язку з погіршенням стану здоров'я вона була змушена звертатись до знайомих та родичів та позичати значні суми грошових коштів. Після того, як сума заборгованості стала занадто значною відповідачі по справі запропонували позичити їй під заставу квартири грошові кошти в сумі 24 000 грн. Вказане не відповідає фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. Відповідач [PERSON] жодних родинних зв'язків з позивачем [PERSON] станом на момент укладення договору не мала, оскільки відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу від 26 серпня 2008 року, виданого відділом РАЦС по Придніпровському району м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 368, шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Стосовно суттєвого погіршення стану здоров'я позивачки саме в липні 2010 року, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач [PERSON] має хронічне захворювання лікування загального типу захворювання з квітня 1998 року, щорічно проходить стаціонарні курси лікування. Зазначене підтверджено виписками з медичних установ, відповідно до яких встановлена наявність у позивача хронічної хвороби (хронічна дисциркуляторна енцефалопатія) з квітня 1998 року, тому даний медичний діагноз ніяким чином не міг впливати на тяжкі обставини, на які посилається позивач. Твердження позивача про перебування у скрутному фінансовому становищі також не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки [PERSON], станом на серпень 2008 року мала власні заощадження, та після укладення договору купівлі-продажу квартири поїхала разом з чоловіком відпочивати не море. Посилання позивача, про вимушений продаж нею квартири за ціною, значно меншою від її дійсної вартості не підтверджується належними та допустими доказами, оскільки не надані докази на підтвердження дійсної ринкової вартості спірної квартир в той період часу, не надані докази на підтвердження реального технічного стану квартири станом на серпень 2010 року. Таким чином, зазначене позбавляє можливості дати правову оцінку твердженням позивача про продаж квартири за меншу від її дійсної вартості ціну. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (Постанова Верховного Суду України № 6-197цс14 від 21.01.2015 року). Твердження позивача, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 02 серпня 2010 року між сторонами по справі є фіктивним та не відповідає фактичним обставинам справи, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, так як з дослідженої інвентарної справи БТІ, вбачається, що для укладення спірного договору купівлі-продажу позивач самостійно зверталась до БТІ з заявою від 02 липня 2010 року для отримання Витягу на відчуження об'єкта нерухомості та з замовленням № 4376/о від 02 червня 2010 року на проведення поточної інвентаризації. Під час укладення Договору купівлі-продажу чоловіком продавця [PERSON] надано Згоду на продаж квартири [PERSON], оскільки спірна квартира була придбана ними під час перебування у шлюбі, відповідно була спільною сумісною власністю подружжя. Вказана Згода посвідчена нотаріально 02 серпня 2010 року за реєстровим № 2129. Крім того, відразу після придбання квартири у позивача [PERSON] звернулась до БТІ з заявою від 02 серпня 2010 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, та переоформила на своє ім'я всі особові рахунки по сплаті комунальних послуг (а.с.29-50 справа 2-1358/12) Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що дійсні наміри позивача були спрямовані саме на продаж квартири, оскільки [PERSON] самостійно зверталась до БТІ та отримувала витяг на відчуження, чоловік позивача [PERSON] до укладення договору надав нотаріальну згоду на відчуження спірної квартири, після продажу квартири позивач жодного разу не сплачувала комунальні послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності до вимог ст. 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,3,5,6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Верховним Судом України в Постанові від 12 вересня 2012 року по справі № 6-80цс12 встановлено наступну правову позицію, що за положеннями ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінюючи зібрані по справі докази, вважає, що посилання позивача, на те, що між сторонами була укладена удавана угода, що виразилась в продажу квартири за відсутності на те згоди позивача, оскільки укладаючи договір купівлі-продажу квартири, сторони мали на увазі договір позики суд оцінює критично, так як позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність [PERSON] та [PERSON]при укладенні оспорюваного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою в цілому визнання договору недійсним. Враховуючи, що у даному випадку відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2010 року недійсним, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими. Судом також встановлено, що позивач пропустив строк звернення до суду з огляду на наступне. Позивач 17 травня 2012 року та 02 серпня 2013 року звертався до суду з аналогічним позовом та ухвалами суду від 30 листопада 2012 року та 02 грудня 2013 року позов було залишено без розгляду. Позивач [PERSON], належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.41 справа 712/9661/13-ц), та 02 грудня 2013 року повторно не прибула без поважних причин до судового засідання, та ухвалою суду позов було залишено без розгляду. Таким чином, строк позовної давності необхідно відраховувати з 02 грудня 2013 року, а з новим позовом позивач звернулась до суду 10 березня 2017 року, тобто після спливу трирічного строку для звернення. Посилання позивача та її адвоката, на те, що попередній адвокат, який надавав їй правову допомогу, робив це не належним чином, що змусило їх звернутись до голови Черкаської обласної КДК адвокатури з скаргою на його дії, суд оцінює критично. За таких обставин, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed