Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

В лютому 2015 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає,що він є наймачем кімнати площею 12,4 кв.м.у квартирі [ADDRESS],яка була виділена у його користування рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2003 р. На підставі цього ж рішення відповідачі [PERSON]О.(до реєстрації шлюбу [PERSON]О.)була виділена у користування кімната 16,8 кв.м.у цій квартирі,кожному з користувачів був відкритий окремий особовий рахунок. У листопаді 2014 р.в процесі підготовки документів на приватизацію житла позивачеві стало відомо,що на підставі розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району 364р від 18.06.2014 р.та свідоцтва про право власності № 24097 від 18.06.2014 р.[PERSON] приватизувала виділену у його користування кімнату площею 12,4 кв.м.,а 08.12.2014 р.за договором дарування відчужила її [PERSON] 17.02.2015 р.[PERSON]подарувала спірну кімнату [PERSON],який вселився у неї та використовує для власного проживання . Посилаючись на те,що [PERSON]незаконно приватизувала виділену у його користування кімнату,чим позбавила житла,в подальшому як незаконний власник уклала договір її дарування,який суперечить чинному законодавству та моральним засадам суспільства,чим порушені житлові права позивача,[PERSON]просить суд визнати недійсним та скасувати розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району 364р від 18.06.2014 р. визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № 24097 від 18.06.2014 р.на кімнату площею 12,4 кв.м.квартири 36 буд.70 по вул.Харчовій в м.Запоріжжі визнати недійсним договір дарування 12/25 частин (кімнати площею 12,4 кв.м.) квартири [ADDRESS] від 08.12.2014 р.,укладений між [PERSON]та [PERSON],посвідчений приватним нотаріусом [PERSON],сторони повернути у первісний стан визнати недійсним договір дарування 12/25 частин (кімнати площею 12,4 кв.м.) квартири [ADDRESS] від 17.02.2015 р.,укладений між [PERSON]та [PERSON],посвідчений приватним нотаріусом [PERSON],сторони повернути у первісний стан виселити [PERSON]В.з кімнати площею 12,4 кв.м.у квартирі [ADDRESS] та вселити позивача у вказану кімнату. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON]позов підтримали в повному обсязі та пояснили,що [PERSON]та його дочка [PERSON]являлися наймачами квартири [ADDRESS],яка складається з двох ізольованих кімнат площею 12,4 кв.м.та 16,8 кв.м.,та знаходилась у їх спільному користуванні.Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2003 р.у користування позивача була виділена кімната площею 12,4 кв.м.,інша кімната виділена [PERSON],відкриті окремі особові рахунки.Позивач деякий час через неприязні відносини із відповідачкою у спірній кімнаті не проживав,проте оплачував комунальні послуги на підставі особового рахунку,відкритого на його ім*я.У листопаді 2014 р.звернувся до Шевченківської райадміністрації із заявою про приватизацію виділеної у його користування кімнати,в чому йому було відмовлено з тих підстав,що спірна кімната приватизована відповідачем [PERSON]О.В подальшому спірна кімната була відчужена за договорами дарування,укладеними між [PERSON]та [PERSON] Л.П.08.12.2014 р.,між [PERSON]та [PERSON] О.В.17.02.2015 р.,чим порушено житлове право [PERSON]на користування спірним житлом та його приватизацію. Просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON],допитата також як свідок,в процесі розгляду справи проти позову заперечувала та пояснила,що у спірну квартиру вона вселилася разом з батьком [PERSON]та матір*ю на підставі обмінного ордеру.У 1998 р.позивач пішов із сім*ї,у спірній квартирі вона залишилася проживати з матір*ю,яка у 2001 р.померла від раку,після чого відповідач забрав з квартири речі ,які вважав своїми.У 2003 р.[PERSON]подав позов про поділ особових рахунків спірної квартири,вона на той час користувалась кімнатою площею 12,4 кв.м.,яка на підставі судового рішення була виділена у користування [PERSON]Проте з часу постановлення цього рішення до 2014 р.у квартирі позивач не з*являвся,вона оплачувала по окремому особовому рахунку кімнату площею 12,4 кв.м.,якою продовжувала фактично користуватись,у 2014 р.приватизувала її у передбаченому законом порядку,звернувшись із відповідною заявою до районної адміністрації,та відчужила [PERSON]Вважає,що житлові права позивача не порушені,оскільки він має можливість безперешкодно вселитися у спірну квартиру та користуватись кімнатою більшої площі 16,8 кв.м.,так само як і приватизувати її. Представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у судове засідання не з*явився,надав письмову заяву,в якій проти позову заперечує з посиланням на те,що розпорядження голови районної адміністрації від 18.06.2014 р.№ 364р»Про приватизацію житла за адресою [ADDRESS]» було підготовлено згідно діючого законодавства на підставі повного пакету документів,наданого [PERSON]та завіреного балансоутримувачем житлового фонду,рішення суду від 13.03.2003 р.на час підготовки розпорядження та видачі свідоцтва про право власності на житло на адресу районної адміністрації не надходило. Відповідач [PERSON]П.в судовому засіданні проти позову заперечувала з тих підстав,що 08.12.2014 р.на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ,укладеного з [PERSON],вона отримала у власність 12/25 частин квартири 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,яку 17.02.2015 р.подарувала [PERSON],її діями права позивача не порушені. Відповідач [PERSON]та його представник адвокат [PERSON]В.у судовому засіданні проти позову заперечували та пояснили,що 12/25 частин квартири 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,до складу яких входить спірна кімната площею 12,4 кв.м.,набуті ним у власність у передбачений законом спосіб на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ,укладеного із [PERSON],якою [PERSON]як власник користується на законних підставах.Позивач,який зареєстрований за вказаною вище адресою,цією квартирою не користується,проте не має для цього жодних перешкод,так як може вселитися у вільну кімнату площею 16,8 кв.м.та в подальшому її приватизувати. Договір найму кімнати площею 12,4 кв.з позивачем не укладався,як до,так і після прийняття судом рішення у 2003 р.про зміну договору найму житла,спірну кімнату займала [PERSON],яка у законний спосіб її приватизувала та відчужила.Вважає дійсною причиною звернення позивача до суду не захист житлових прав,які не порушені,а намагання отримати саме спірну кімнату,яка повністю капітально відремонтована. Представник МКП «Основаніє» за довіреністю [PERSON]С.у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила,що на підставі рішення Запорізької міської ради № 5 від 27.04.2012 р.МКП «Основаніє» є правонаступником ,зокрема,КП «ВРЄЖО № 3»,в зв*язку з чим МКП «Основаніє» були передані особові рахунки по житловому фонду,прийнятому на баланс.Разом з тим,документи за період 2003 р.,зокрема щодо підстав відкриття окремих особових рахунків наймачам житла за адресою [ADDRESS],до МКП «Основаніє» на архівне зберігання не передавалися.Згідно особового рахунку № 4786,відкритого на ім*я [PERSON],розмір займаної нею житлової площі у квартирі складає 20,04 кв.м.,в тому числі кімната площею 12,4 кв.м.,яка і була нею в подальшому приватизована.Позивач [PERSON]згідно особового рахунку № 4707 є наймачем житлової площі у кімнаті 16,8 кв.м.,заяв щодо порушень його права на користування саме спірною кімнатою до житлових органів з 2003 р.не подавав.Приватизація спірної кімнати була проведена [PERSON]як її наймачем у законний спосіб.На теперішній час позивач необмежений у праві користуватись кімнатою площею 16,8 кв.м.та приватизувати її. Відповідно до ст.169 ЦПК України,суд закінчив розгляд справи без участі відповідача [PERSON]та представника районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району,які не з*явилися з невідомих причин,викликались шляхом направлення судових повісток. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін,допитавши свідків,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений необґрунтовано, не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного. Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі обмінного ордеру № 61 від 04.02.1984 р.[PERSON]на сім*ю з трьох осіб у складі дружини [PERSON]та дочки [PERSON]була надана у користування житлова площа у квартирі 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,яка складається з двох ізольованих кімнат розміром 12,4 кв.м.та 16,8 кв.м.(а.с.153) Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2003 р.був змінений договір найму житлового приміщення вказаної квартири,виділена у користування [PERSON]кімната площею 12,4 кв.м.,відповідачці [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON])Ю.О.виділена кімната 16,8 кв.м.(а.с.7-8) З пояснень сторін у судовому засіданні встановлено,що на підставі зазначеного судового рішення договір найму жилого приміщення відповідно до ст.61 ЖК України ними із житлово-експлуатаційною організацією не укладався. З довідок ,виданих [PERSON] О.В.24.11.2005 р.та [PERSON] Ю.О.03.12.2005 р.вбачається,що на підставі рішення суду від 13.03.2003 р.,був розділений особовий рахунок 31104704 та відкриті окремі особові рахунки на житлову площу у квартирі 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,а саме:[PERSON]особовий рахунок 31104704,[PERSON] особовий рахунок 31104786(а.с.9) Відповідно до особового рахунку 31104786,загальний розмір житлової площі ,яку займала [PERSON],становить 20,04 кв.м.,з них площа кімнати 12,4 кв.м.(а.с.169) Відповідно до особового рахунку 31104704,загальний розмір житлової площі ,яку займав [PERSON],становить 27,16/28,06 кв.м.,з них площа кімнати 16,8 кв.м.(а.с.85) З досліджених у судовому засіданні доказів суд не встановив підстав для висновку про те,що [PERSON]В.з 13.03.2003 р.був наймачем саме спірної кімнати площею 12,4 кв.м.,оскільки відповідного договору найму із житловим органом він не укладав,а саме по собі рішення суду такого договору не замінює,а є лише підставою для його укладання. За змістом ст.65-1 ЖК України,наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть придбати займані ними приміщення у власність на підставах,передбачених чинним законодавством. Відповідно до вимог абзацу 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Згідно ч.1 ст.8 цього ж Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких, знаходиться державний житловий фонд. Частиною 4 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства), а ч. 3 ст. 8 Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. За частиною 2 ст.8 зазначеного вище Закону, передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках), здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті в гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, будинку, кімнати в гуртожитку. Відповідно до п.4,17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396,передача займаних квартир(будинків),жилих приміщень у гуртожитках,кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну(спільну сумісну,спільну часткову)власність громадян на підставі заяви та документів,передбачених п.18 цього ж Положення. Згідно з п.19 Положення,відомості про займані наймачем приміщення та їх площу заповнюються згідно з інвентаризаційними матеріалами,які зберігаються на підприємстві(організації)по обслуговуванню житла. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку),жилих приміщень у гуртожитках,оформлює відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо жилих приміщень,на підставі яких видає свідоцтво про право власності на жиле приміщення,як це визначено у п.21,22 Положення. Приватизаційні документи, що надані до матеріалів справи, свідчать про те, що приватизація частини комунальної квартири спільного заселення за адресою [ADDRESS] відбулася з додержанням вимог і в порядку передбаченому ст. 2 та 8\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також відповідно до вимог вказаного вище Положення . Підготовка документів та приватизація спірної квартири була вчинена уповноваженим на те органом з приватизації житла ,за письмовою заявою наймача [PERSON]О.(а.с.148),передача приватизованої частини комунальної квартири здійснена на підставі розпорядження органу приватизації (а.с.145) та посвідчена відповідним свідоцтвом про право власності(а.с.148) При цьому уповноважений орган з приватизації житла прийняв до розгляду довідку № 10/11 про склад сім*ї наймача квартири,з якої вбачається,що квартира спільного заселення за адресою [ADDRESS] знаходиться у користуванні 2 наймачів,які складають 2 окремі сім*ї та займають такі приміщення:Тютєрєва Ю.О. 1 кімнату площею 12,4 кв.м.,[PERSON] О.В.1 кімнату площею 16,8 кв.м.(а.с.149) Зазначена довідка складена та підписана керівником підприємства по обслуговуванню житла ,на який покладена функція з оформлення та видачі зазначеної вище довідки ,котрий є відповідальним за достовірність вказаних у ній відомостей та, відповідно несе персональну відповідальність за внесення у довідку конкретних відомостей. Недостовірність відомостей,зазначених у даній довідці,на час розгляду справи нічим об*єктивно не підтверджена. Додатком до зазначеного вище розпорядження органу з приватизації житла є розрахунок площі частини квартири спільного заселення,що приватизується наймачем [PERSON]безоплатно,згідно якого загальна площа вказаних приміщень має розмір 23кв.м.,житлова площа 12,4 кв.м.(а.с.146) Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку про те, що приватизація частини комунальної квартири за вказаною вище адресою відбулася з додержанням вимог закону, відповідно до встановленого порядку та процедури, тому є законною за своєю формою. Що стосується порядку приватизації по суті, суд дійшов до висновку, що при передачі частки вказаної квартири у власність одного із наймачів, уповноваженим органом приватизації не були порушені права та законні інтереси позивача, а обсяг площі квартири, що увійшла до частки [PERSON], відповідав фактичному порядку користування приміщеннями квартири, тобто нею була приватизована площа (приміщення), які вона фактично займала та користувалася для проживання на час звернення до органу з приватизації житла. Такі висновки суду ґрунтуються як на поясненнях відповідача [PERSON],так і самого позивача [PERSON]про те,що з 1998 р.він фактично у спірній квартирі не проживає через неприязні відносини із [PERSON] Свідок [PERSON]Л.в суді показала,що знайома з [PERSON] з 2000 р.,котрий протягом останніх 15 років проживав у її будинку,кілька місяців у її квартирі,потім у [PERSON],тому що,зі слів [PERSON], з дочкою та дружиною. У 2011 р. двічі вони разом їздили до квартири [PERSON], проте потрапити у неї він не міг,так як не мав ключів. Свідок [PERSON]суду показала,що [PERSON] винаймає кімнату у її квартирі для проживання, хоча має власне житло,у яке його не пускала дочка. У 2003 р. суд виділив [PERSON] для проживання кімнату 12,4 кв.м.,яку він ще з 2005 р. планував приватизувати,а у 2014 р.домовився про це із [PERSON]. Згодом від сусідів дізнався про те,що [PERSON] частину квартири приватизувала ,продала та виїхала, а при отриманні довідки в житлових органах були виявлені виправлення в особовому рахунку. В судовому засіданні відповідачі [PERSON]та [PERSON]пояснили,що у спірній кімнаті площею 12,4 кв.м.на час її придбання ними у власність речі [PERSON]були відсутні і він у цій кімнаті не проживав. [PERSON]О.в суді показала,що після прийняття судом рішення у 2003 р.вона продовжувала користуватись спірною кімнатою,згодом капітально її відремонтувала,про що [PERSON]було відомо. З наведеного суд встановив,що з 1998 р.[PERSON] спірну кімнату для власного проживання фактично не використовував ,згідно наданих ним квитанцій (а.с.188-209) проводив оплату по особовому рахунку за кімнату площею 16,8 кв.м.,право власності на спірне жиле приміщення у квартирі спільного заселення отримала особа, яка постійно там мешкала,що не спростовано дослідженими судом доказами. Позивач,звернувшись до суду із даним позовом,визначив порушеними свої житлові права,пояснюючи ,що через приватизацію та подальше відчуження спірної кімнати він позбавлений можливості користуватись цим житлом та відповідно,приватизувати саме це житло,яке вважає своїм. У рішенні від 05.07.2012 р.,яке набуло статусу остаточного 19.11.2012 р.,по справі «Глоба проти України»(заява № 15729/07)Європейський Суд з прав людини зазначив,що \~«житло» самостійне поняття, яке не\~залежить від\~класифікації за\~національним законодавством. Питання про\~те, чи\~є\~конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а\~саме існування достатнього та\~тривалого звязку з\~певним місцем (див. рішення від\~25 вересня 1996 року у\~справі «Баклі проти Сполученого Королівства» (Buckley v. the United Kingdom), Reports 1996-IV, пп. 5254, та\~рішення у\~справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №\~58255/00, п.\~36, ECHR 2004-XI (витяги)).Суд також повторює, що\~стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на\~повагу до\~її\~існуючого житла (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у\~справі «Струньяк та\~інші проти Хорватії» (Strunjak and Others v. Croatia), заява №\~46934/99, ECHR 2000?X). Більш того, Конвенцію не\~можна тлумачити як\~таку, що\~надає особі право користуватися будь-яким існуючим рівнем життя (див. ухвалу щодо прийнятності у\~справі «Василевський проти Польщі» (Wasilewski v. Poland), заява №\~32734/96). В\~ухвалі щодо прийнятності від\~12 січня 2006 року у\~справі «Акімова проти Азербайджану» (Akimova v. Azerbaijan), заява №\~19853/03, Суд встановив, що саме лише прагнення заявниці переселитися у\~житлове приміщення в\~майбутньому, за\~відсутності будь-якого істотного звязку з\~ним, не\~є\~достатньою підставою для\~того, щоб вважати, що\~це було її\~«житло» у\~розумінні статті 8 Конвенції. Зокрема, заявниця ніколи не\~володіла цим житловим приміщенням, ніколи не жила там протягом якогось періоду часу і\~не\~ввозила туди свої речі, тоді як його мешканець був єдиним, хто зробив його своїм житлом, навіть, як\~стверджується, без законного на\~те права. Крім того, виявилося, що\~вона вже створила своє «житло» у\~місці, де вона жила зі своїми родичами. У\~цій справі заявник мав захищене законом право вселитися та\~проживати у\~квартирі (див. пункт 8 вище). Проте він так і\~не\~зміг вселитися в\~квартиру або\~ввезти туди свої особисті речі, оскільки її\~мешканці зробили її\~своїм житлом (див. пункт 17 вище). Уряд стверджував, що\~заявник проживав у\~іншій квартирі, яку йому вже надало підприємство. Заявник не\~оспорював цього твердження, лише скаржачись на\~те, що\~не\~було покращення його житлових умов, тому він зробив своїм «житлом» іншу квартиру. Таким чином, Суд вважає, що\~навіть якщо заявник і\~мав захищене законом права вселитися та\~проживати у\~квартирі, про\~яку йдеться, вона не\~стала його «житлом» у\~розумінні статті 8 Конвенції(п.37-40 рішення). Виходячи з аналізу змісту ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднані з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК України), а відтак і право на приватизацію житла. Позивач [PERSON]зареєстрований у квартирі за адресою [ADDRESS],у якій згідно досліджених судом доказів має право користування кімнатою площею 16,8 кв.м.,вносить за неї оплату. Жодних перешкод для вселення позивача у зазначене жиле приміщення при розгляді справи не встановлено,права на приватизацію цього житла позивач не позбавлений. Таким чином,посилання позивача на порушення його житлових прав на користування кімнатою 12,4 кв.м.не знайшло свого підтвердження доказами,оскільки позивач не довів наявності такого права,а позов про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на житло,видані [PERSON]О.в порядку приватизації,задоволенню не підлягає. Вимоги [PERSON]про визнання недійсними договорів дарування спірного житлового приміщення та застосування наслідків їх недійсності,суд залишає без задоволення виходячи з наступного. Оспорювані позивачем договори за формою та змістом повністю відповідають вимогам ЦК України,іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства не суперечать,підстав для визнання їх недійсними за ст.203 ЦК України суд не встановив. Позов у зазначеній частині позивач пред*явив із вимогами застосувати правовий механізм,встановлений ст.215-216 ЦК України,вважаючи себе особою,яка має речове право на користування спірною кімнатою. Права особи,яка вважає себе власником майна,проте не є стороною оспорюваного договору,не підлягають захисту шляхом пред*явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму,встановленого ст.215-216 ЦК України.Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову в разі,якщо існують підстави,передбачені ст.388 ЦК України,які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Разом з тим,[PERSON]не є власником спірної кімнати,а лише має право користуватись житловим приміщенням квартири спільного заселення,що не дає йому права вимагати витребування чужого майна від добросовісного набувача. Висновки суду повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 31.10.2012 року,\~правовий висновок якого в силу ст. 360-7\~\~ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах. Аналізуючи наведене ,суд дійшов до висновку,що позивач не підтвердив доказами незаконність користування спірною кімнатою її власником [PERSON],тому підстави для виселення останнього ,та відповідно,для вселення е неї позивача,відсутні. Встановлені судом обставини приводять суд до висновку про те,що позов задоволенню не підлягає у повному обсязі як такий,що не грунтується на законі та не підтверджений доказами. На підставі ст.ст.16 ЦК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,ст.61 ЖК України,ст.3,4,10-11,15,57,60,169,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

Outcome: dismissed