Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 04.10.2006 року між ним - [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], яка діяла в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], з другої сторони було укладено договір дарування 7/50 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що складається: у житловому будинку літ. А житлова кімната [NUMBER] площею 13,3 кв.м., у житлової прибудові літ. А? житлова кімната [NUMBER] площею 15,9 кв.м., службова прибудова а, ганок до службової прибудови а, піддашок до службової прибудови а. Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. та зареєстровано в реєстрі за №1-2185. Майже відразу після смерті сина [PERSON], який помер [INFO], до нього звернулась [PERSON] з проханням подарувати її малолітньому сину [PERSON] вказану частину домоволодіння. При цьому [PERSON] запевнила позивача, що батьком її малолітнього сина [PERSON] є саме померлий [PERSON] та просила подарувати [PERSON] вказане нерухоме майно в пам'ять про [PERSON] Повіривши [PERSON] з приводу наявності родинних відносин між ним та [PERSON], [PERSON] 04.10.2006 року уклав вищевказаний договір дарування частини домоволодіння. Позивач звернувся до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради як органу опіки та піклування із заявою, в якій зазначив своє бажання подарувати онуку [PERSON] належні йому 7/50 частини домоволодіння. На час укладення договору дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 р., [PERSON] було відоме прізвище обдаровуваного - «[PERSON]», однак він не був обізнаний з процедурою реєстрації народження дітей, яка існувала на час народження [PERSON], тобто станом на [INFO]., та йому не було відомо, чому прізвище його як він тоді вважав онука записано «[PERSON]», а не «[PERSON]». До та під час укладення цього договору [PERSON] не надавала йому для ознайомлення оригінал або копію свідоцтва про народження [PERSON] Копію цього свідоцтва [PERSON] [PERSON] вперше надала у 2008 році при його та [PERSON] спільному зверненні до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Тоді ж [PERSON] поцікавився у [PERSON], чому в свідоцтві про народження [PERSON] в графі «батько» зазначено «[PERSON]» замість «[PERSON] Володимир Володимирович», на що [PERSON] його повідомила, що документи про наявність родинних відносин між [PERSON] і [PERSON] знаходяться «в стадії оформлення», приховавши тоді від його та від суду рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007р., яким було встановлено факт батьківства померлого [PERSON] стосовно [PERSON] У вересні 2013 року [PERSON] повідомила [PERSON] про наявність вказаного рішення, отримавши яке, позивач зрозумів, що відсутні будь-які документи на підтвердження факту родинних відносин між його померлим сином [PERSON] та [PERSON], окрім зазначеного рішення, яке [PERSON] оскаржив. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 р. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2013 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2014 р., заяву [PERSON] про встановлення факту батьківства залишено без розгляду. Обставина щодо відсутності родинних відносин між позивачем та [PERSON] підтверджується тим, що відсутні будь-які документи, які б свідчили би про те, що його померлий син [PERSON] є батьком [PERSON] Позивач зазначає, що на час укладення вказаного договору дарування від 04.10.2006 р. він вважав, що право власності на 7/50 частин домоволодіння набуде його родич - його онук. До отримання [PERSON] у вересні 2013 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007р., він вважав [PERSON] своїм онуком, про що він, зокрема, зазначав у своєму позові до [PERSON], законним представником якого є його мати [PERSON], про визнання договору недійсним, поданому до Комунарського районного суду м. Запоріжжя у липні 2012 року. [PERSON] вважає, що не пропустив встановлений ЦК України строк позовної давності, оскільки Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року скасовані судові рішення, якими було встановлено, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON], тому саме з 05.03.2014 р. належить відраховувати строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Також [PERSON] просить суд поновити строк позовної давності як пропущений з поважних причин. Позивач [PERSON] просить визнати договір дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 року недійсним, як вчинений ним під впливом помилки щодо обставини, яка має істотне значення, а саме щодо прав обдаровуваного [PERSON], оскільки він подарував належне йому нерухоме майно сторонній для нього особі [PERSON], причиною чого стали дії [PERSON], яка при укладанні договору дарування діяла як законний представник малолітнього [PERSON], з приводу наявності родинних відносин між ним та [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON], та його представник [PERSON], посилаючись на обставини, викладені у позові, на позовних вимогах наполягають і просять суд їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що [PERSON] визнав [PERSON] своїм онуком з часу його народження, саме [PERSON] зі згоди дружини [PERSON] звернувся до [PERSON] щодо прийняття в дар від імені малолітнього онука [PERSON] частини домоволодіння продовжувачу їхнього роду в пам'ять імені померлого [PERSON] При цьому, [PERSON] на підтвердження своїх повноважень як законного представника [PERSON] надавала свідоцтво про народження сина [PERSON] спочатку для підготовки документів разом із заявою від 11.09.2006 року до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, а під час укладення договору дарування від 04.10.2006 року до державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С., а [PERSON] до і на момент укладення договору дарування мав достатньо можливостей особисто або за допомогою компетентних осіб у відповідних установах з'ясувати про відсутність документального підтвердження родинних відносин між ним та [PERSON] на підставі свідоцтва про народження [PERSON], прізвище якого зазначено за прізвищем матері та за вказівкою матері в графі «батько» зроблено запис «[PERSON]», а згодом ще й отримав копії останнього від [PERSON], які використовував при зверненні до суду у 2008 році. Крім того, [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення до суду без поважних підстав. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи Шостої Запорізької державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про день та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та правовідносини. З матеріалів вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданого управлінням житлового господарства Запорізької міської ради від 10.10.2003 року, на праві власності належало 16/25 часток домоволодіння [ADDRESS]. Згідно Угоди про зміну розміру часток і встановлення порядку володіння та користуванням майном від 15.09.2004 року, укладеною між [PERSON] та [PERSON], посвідченою державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Лейко С.А. р. №3-2079, частка [PERSON] в домоволодінні склала 14/25. 9/10 частин домоволодіння перейшли від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 22.10.2004 року за р.№ 3-2248, він став власником 11/20 часток у домоволодінні. [INFO] помер син позивача [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть від 17.06.2006 року серія [NUMBER], та в Книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис за № 5609. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], виданого 19.09.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, актовий запис №777, у графі батько зроблено запис [PERSON]. Відомості про батька відповідача записані за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (ст. 55 КпШС), що підтверджується довідкою Комунарського віділлу РАЦС Запорізького міського управління юстиції №777/08-73 від 03.10.2006 року. 11.09.2006 року [PERSON] звернувся до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради з заявою про намір подарувати 7/50 частин будинку [ADDRESS] у власність малолітнього онука [PERSON], [INFO] та з проханням надати гр. [PERSON] згоду на прийняття в дар у власність малолітнього вказану частину будинку (а.с.106). Також в даній заяві від 11.09.2006 року [PERSON] надає згоду на прийняття в дар у власність сина [PERSON] частини домоволодіння, в якості додатку до якої надано копію свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.111). Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради Пелих Ю.Г. за №2215р від 26.09.2006 року «Про надання згоди [PERSON] на дарування частину будинку у власність малолітньої дитини [PERSON].», враховуючи рекомендації протоколу засідання опікунської ради Комунарської районної адміністрації м. Запоріжжя від 20.09.2006 р. за участю [PERSON] та [PERSON], було надано згоду гр. [PERSON] на прийняття в дар 7/50 частин будинку [ADDRESS] у власність малолітнього сина [PERSON] та на підпис договору дарування від імені малолітнього. 04.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], було укладено договір дарування 7/50 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. та зареєстровано в реєстрі за №1-2185. Згідно договору дарування [PERSON] прийняв у власність 7/50 частин домоволодіння, що складається: у житловому будинку літ. А житлова кімната [NUMBER] площею 13,3 кв.м., у житлової прибудові літ. А? житлова кімната [NUMBER] площею 15,9 кв.м., службова прибудова а, ганок до службової прибудови а, піддашок до службової прибудови а. Відповідно даного договору дарування від 04.10.2006 року особи були встановлені, повноваження представника [PERSON], що діяла від імені свого малолітнього сина [PERSON] нотаріусом перевірено. Дружина позивача [PERSON] надала письмову згоду на дарування вищезазначеної частини домоволодіння, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою від 04.10.2006 року за р. №1-2184. На підставі даного договору дарування, 18.10.2006 року ОП «ЗМБТІ» зареєстровано право власності на 7/50 частин домоволодіння за [PERSON], складено технічний паспорт. У 2007 році [PERSON] зверталась до суду в порядку окремого провадження з заявою про визнання факту батьківства за померлим [PERSON] відносно сина [PERSON] Заяву було задоволено рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року по справі №2-о-4235/07. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року по справі №2о-4235/2007 рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2013 скасовано та справу направлено до суду першої інстанції.Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2014 року по цивільній справі № 333/2412/14, яка набрала законної сили 22.05.2014 року, заяву [PERSON] про встановлення факту батьківства залишено без розгляду на підставі п. 6 ст. 235 ЦПК України. 10.11.2008 року [PERSON] та законний представник [PERSON] його мати [PERSON] звертались до суду з позовом до інших співвласників домоволодіння про визначення порядку користування земельною ділянкою, до якого в якості додатку надано свідоцтво про народження [PERSON] Позов задоволено рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2009 року по справі №2-809/09. 27.09.2010 року [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON], законним представником якого є його мати [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до фактичного користування, до якого в якості додатку надано свідоцтво про народження [PERSON] Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2010 року по справі №2-1615/10 провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. 13.07.2012 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON], законним представником якого є його мати [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання договору дарування від 06.10.2006 року недійсним, мотивуючи що на час укладення договору дарування він перебував у стані, який перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ч.1 ст. 225 ЦК України), до якого в якості додатку також надано свідоцтво про народження [PERSON]Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2013 року по цивільній справі № 812/6153/12, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03.07.2013 року, позов [PERSON] залишено без задоволення. 27.05.2014 року[PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визнання договору дарування від 06.10.2006 року недійсним, внаслідок навмисного введення його в оману [PERSON] з приводу наявності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] (ч.1 ст. 230 ЦК України). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2014 р. по цивільній справі №333/4199/14-ц, зі змінами внесеними ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29.10.2014 року, позов [PERSON] залишено без задоволення. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали, що знають відповідачів та позивача багато років, який разом з померлою дружиною [PERSON] визнавали [PERSON] своїм онуком з часу його народження, жодних сумнівів щодо родинних відносин останні не висловлювали та при розмові у жовтні 2006 році розповіли, що після смерті сина [PERSON] подарували частину батьківського будинку онуку [PERSON], продовжувачу їхнього роду в пам'ять імені померлого. Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст. 215 ЦК України, встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану" від 24.12.1993 р., ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» документом, що підтверджує факт народження дитини та її походження, родинних стосунків між дитиною та її батьками є свідоцтво про народження дитини. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, з позовної заяви позивача, пояснень позивача та представника позивача в суді, [PERSON] посилається на те, що причиною допущеної ним помилки щодо обставини, яка має істотне значення, а саме щодо прав обдаровуваного [PERSON], стали дії відповідача [PERSON], на час підготовки документів та на момент укладення договору дарування частини домоволодіння від 06.10.2006 року [PERSON] не вимагав від [PERSON] документального підтвердження наявності родинних відносин між ним та [PERSON], позивач вважав [PERSON] своїм онуком до отримання ним у вересні 2013 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року, скасованого ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року, яким було встановлено факт батьківства [PERSON] відносно [PERSON], [PERSON] зазначає, що оскільки відсутні будь-які документи на підтвердження родинних відносин між ним та [PERSON], 06.10.2006 року він під впливом помилки подарував вказане нерухоме майно сторонній для нього особі [PERSON] Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2013 року по цивільній справі № 812/6153/12 встановлено, що [PERSON] на час складання договору дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 року, засвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2014 р. по цивільній справі №333/4199/14-ц встановлено, що позивач [PERSON] до оформлення договору при вирішенні питання в Комунарській районній адміністрації Запорізької міської ради про надання згоди на дарування, особисто зазначав прізвище онука «[PERSON]» в заяві від 11.09.2006 року та до і на момент укладення договору дарування мав достатньо можливостей особисто або за допомогою компетентних осіб у відповідних установах з'ясувати про відсутність документального підтвердження родинних відносин між ним та [PERSON] на підставі свідоцтва про народження останнього, де в графі батько зроблено запис «[PERSON]», яке надавалось відповідачем [PERSON] на підтвердження своїх повноважень як законного представника [PERSON] спочатку до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, а під час укладення договору дарування до державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. Позивач [PERSON] звертаючись з позовом посилався на положення ст. 229 ЦК України, які передбачають правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки. Обставини, які мають істотне значення, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Договір дарування частини домоволодіння був укладений 04.10.2006 року, тому рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року не могло вплинути на волевиявлення [PERSON] Не заслуговують уваги й посилання позивача [PERSON] на те, що на час укладення договору дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 року він не був обізнаний з процедурою реєстрації народження дітей, яка існувала на час народження [PERSON], тобто станом на [INFO]., та йому не було відомо, чому прізвище його як він тоді вважав онука записано «[PERSON]», а не «[PERSON]», оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним за ст. 229 ЦК України. Крім того, згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивачем не доведено того, що під час укладення оспорюваного договору дарування дійсно мала місце помилка стосовно прав обдаровуваного [PERSON] та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлював, що укладався саме договір дарування, він розумів природу цього правочину і його правові наслідки, добровільно розпорядився 7/50 частин домоволодіння і сам був ініціатором його укладання та визначив, що обдарованою особою повинен виступати малолітній [PERSON] Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. За змістом ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується. Представник відповідача у своїх запереченнях просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Позивач не вважає, що ним пропущений встановлений ЦК України строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним як вчиненого під впливом помилки, однак позивач просить суд поновити строк звернення до суду з даним позовом як пропущений з поважних причин. Згідно зі ст. ст. 256 , 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення чи оспорювання іншою особою. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, при таких обставинах не підлягають застосуванню положення ст.257 ЦК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з його недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed