Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» ДОР про визнання наказу № 72-к від 21.06.2018 р. «Про звільнення викладача фізичного виховання [PERSON] » незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачка стверджувала, що із наказом № 72-к від 21.06.2018 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення не погоджується, вважає його незаконним та виданим з надуманих та штучних підстав, стверджує про тиск та переслідування з боку адміністрації коледжу, стверджує, що є викривачем корупційної діяльності, користується імунітетом ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», зазначає що є одинкою матір`ю, яка виховую дитину до 14 років, зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях, стверджував, що наказ винесено у суворій відповідності до КЗпП, вказував на те, що позивачка неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності, не виправила поведінку, не виконувала належним чином свої посадові обов`язки, крім того, заперечував проти наявності у позивачки статусу викривача корупції, вказував на недоведеність статусу одинокої матері. Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи досліджені докази, надаючи їм оцінку та вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Згідно зі ст. 1 КЗпП Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Згідно зі ст. 4 КЗпП законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно зі ст. 139 КЗпП працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі ст. 140 КЗпП трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Згідно зі ст.142 КЗпП трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. Згідно із ч. 1 ст. 147 за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 147-1 КЗпП. Органи, правомочні застосовувати дисциплінарні стягнення Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. Стаття 148 КЗпП. Строк для застосування дисциплінарного стягнення Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Стаття 149 КЗпП. Порядок застосування дисциплінарних стягнень До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Судом досліджено накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] № 31-к від 16.03.2018 р., № 35-к від 27.03.2018 р., № 39-к від 29.03.2018 р., № 44-к від 12.04.2018 р., № 60-к від 23.05.2018 р. (том 1, а.с. 185-191), зроблено висновок, що вони не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), їх законність підтверджено судовими рішеннями: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2020 р. (справа № 201/3432/18) (том 4, а.с. 58-65), постанова Дніпровського апеляційного суду від 25.06.2020 р. (справа № 201/3432/18) (том 4, а.с. 66-77), рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2020 р. (справа № 201/7368/18) (том 4, а.с. 78-84), постанова Дніпровського апеляційного суду від 24.03.2020 р. (справа № 201/7368/18) (том 4, а.с. 85-89), рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2020 р. (справа № 201/7369/18) (том 4, а.с. 103-106), постанова Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 р. (справа № 201/7369/18) (том 4, а.с. 107-111), рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2020 р. (справа № 201/7265/18) (том 4, а.с. 90-97), постанова Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 р. (справа № 201/7265/18) (том 4, а.с. 98-102). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі № 234/16272/15 суд зазначив, що «Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.» У постанові Касаційного цивільного суду по справі № 520/11429/17 висловлено правову позицію: «Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.» Враховуючи той факт, що ухвалені судові рішення у справах №№ 201/3432/18, 201/7368/18, 201/7369/18, 201/7265/18 між тими самими сторонами, та є такими, що набрали законної сили, суд доходить висновку про те, що встановлені у справах №№ 201/3432/18, 201/7368/18, 201/7369/18, 201/7265/18 обставини, не підлягають доказуванню у цій справі та є преюдиційними. Як вбачається із матеріалів справи, підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення [PERSON] стали наявність попередніх дисциплінарних стягнень, винесених наказами № 31-к від 16.03.2018 р., № 35-к від 27.03.2018 р., № 39-к від 29.03.2018 р., № 44-к від 12.04.2018 р., № 60-к від 23.05.2018 р., а також подальше вчинення дисциплінарного проступку, який полягав у недотриманні робочої програми, систематичних порушеннях вказівок до ведення журналу групи, Положення про організацію навчального процесу в ДБМК при заповненні журналів груп Ф-931, Ф-911, Ф-913, М-933, Ф-32, М-932б, Ф-913а, Ф-911б, А-32, незважаючи на попереднє притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за інші порушення при заповненні журналів груп наказом № 60-к від 23.05.2018 р. Зазначене зафіксовано у службовій записці заступника директора з навчально-виробничої роботи [PERSON] від 08.06.2018 р. (том 1, а.с. 169-174), та підтверджується показаннями свідка [PERSON] . Дослідивши накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] № 31-к від 16.03.2018 р., № 35-к від 27.03.2018 р., № 39-к від 29.03.2018 р., № 44-к від 12.04.2018 р., № 60-к від 23.05.2018 р., акт № 45 від 11.06.2018 р. від «Про відмову [PERSON] від надання письмових пояснень» (том 3, а.с. 122), запрошення на засідання профспілкового комітету від 18.06.2018 р. та 20.06.2018 р. ( том 3, а.с.141-144) протокол засідання профспілкового комітету № 31 від 19.06.2018 р (том 1, а.с. 236-242), протокол засідання профспілкового комітету № 32 від 21.06.2018 р. (том 1, а.с. 243-246), повідомлення № 3 від 21 червня 2018 р. про надання згоди на звільнення [PERSON] (том 1, а.с. 247), акт № 47 від 21.06.2018 р. «Про неможливість ознайомлення [PERSON] під підпис з наказом «Про звільнення викладача фізичного виховання [PERSON] » та видати їй трудову книжку» (том 1, а.с. 248), акт № 48 від 02.07.2018 р. «Про повторну відмову [PERSON] від ознайомлення з наказом від 21.06.2018 р. № 72-К «Про звільнення викладача фізичного виховання [PERSON] » та отримання нею трудової книжки» (том 1, а.с. 249), службову записку заступника директора з навчально-виробничої роботи Федорці О.С. від 08.06.2018 р. (том 1, а.с. 196-174), суд доходить обґрунтованого висновку доведеність наявності вини [PERSON] у вчиненні дисциплінарного проступку та про те, що наказ № 72-К від 21.06.2018 р. «Про звільнення викладача фізичного виховання [PERSON] » (а.с.) винесено із дотриманням вимог трудового законодавства. Судом також досліджено й питання можливості застосування до спірних правовідносин вимог ч.3 ст.184 КЗпП України, відповідно до якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. При цьому встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневої районної ради 20.08.1999 року, позивачка має повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с. 219). Крім того, відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом актів цивільного стану ДМУЮ Дніпропетровської області 07.03.2007 р., позивачка має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , батьком якої записаний [PERSON] (том 1, а.с. 220). Факт народження цієї дитини у подружжя [PERSON] , встановлений також рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2013 року у справі №201/12655/13-ц, натомість, цим же рішенням шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] - розірвано та зазначено, що сторони проживають окремо, спору про подальше проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] , не має (том 1, а.с. 221-222). За таких умов, судом перевірено, чи не підпадає позивачка під категорію «одинока мати, що має дитину віком до чотирнадцяти років», адже станом на дату звільнення, її доньці [PERSON] , [INFO] виповнилося одинадцять років. При цьому встановлено, що чіткого визначення поняття «одинока мати», законодавство не містить, заміняючи його характеристиками, необхідними для надання тих чи інших прав або пільг. Так, у ст.18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», поняття «одинока мати» опосередковано розкриваються наступним чином: Право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, які не одержують на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю". Якщо одинока мати, одинокий усиновлювач, мати (батько) у разі смерті одного з батьків зареєстрували шлюб, то за ними зберігається право на отримання допомоги на дітей, які народилися чи були усиновлені до шлюбу, якщо такі діти не були усиновлені чоловіком (дружиною). Жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається. Відповідно до ч.1 ст.18-2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку. За таких умов, слід дійти висновку про те, що «одинока мати», - це особа, що має дитину, у свідоцтві про народження якої відсутній запис про батька або запис про батька проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері дитини. Ця теза зазнала розвитку у постанові Кабінету Міністрів України № 1751від 27 грудня 2001 р. «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» (із змінами та доповненнями), відповідно до п.35 якої, для призначення допомоги на дітей одиноким матерям до органу соціального захисту населення подаються такі документи: 1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документ про народження, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку; 3) копія свідоцтва про народження дитини; 4) довідка про реєстрацію місця проживання матері та дитини. У разі неможливості одержати таку довідку допомога призначається на підставі висновку про початкову оцінку потреб дитини та сім`ї, наданого центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, із зазначенням факту проживання дитини з матір`ю. Якщо дитина навчається за межами населеного пункту, в якому проживає мати, і не перебуває на повному державному утриманні, подається довідка про реєстрацію місця проживання матері та довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування (навчання) дитини. У Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, одинокою матір`ю була визнана «жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, або вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама». За цим визначенням поняття «одинокої матері» включає поняття «інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама». Тобто для визнання «іншої жінки» одинокою потрібно дві ознаки: вона сама і виховує, і утримує дитину. Натомість, після набрання чинності Законом України «Про відпустки» таке визначення одинокої матері застосовуватись не може, оскільки в п.5 ч.12 ст.10 цього Закону визначено поняття одинокої матері як такої, яка виховує дитину без батька. Це означає, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину, якщо батько не проживає разом з дитиною та відсутні інші докази його участі у вихованні дитини, і за цих самих умов жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена). Законодавством не передбачено, які саме документи має подати жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена) на підтвердження факту виховання дитини без участі батька. Питання виховання батьками дитини визначено Сімейним кодексом України. Згідно зі ст. 157 цього Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Як передбачено ст. 158 Сімейного кодексу України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування ухвалює на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. У разі ухилення батька від виконання своїх обов`язків з виховання дитини мати має право звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. З урахуванням зазначеного для підтвердження факту, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути пред`явлені, наприклад, ухвала суду на підставі клопотання слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду про відсутність участі батька у вихованні дитини тощо. Наявність відомостей про те, що дитина проживає разом з матір`ю, не дає достатніх підстав стверджувати, що батько не бере участі у її вихованні. В даному випадку, позивачкою взагалі не надано жодних доказів на підтвердження наявності у неї статусу «одинока мати», з чого суд доходить висновку про те, що дія ч.3 ст.184 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджується. Дослідивши твердження позивачки про наявність у неї статусу викривача корупційної діяльності та наявність імунітету відповідно до ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», суд доходить таких висновків. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання. Відповідно до ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції Закону станом на 21.06.2018 р.) особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка зверталась із заявою до Національного агентства з питань запобігання корупції заявою від 14.04.2018 р., у якій вказувала на корупційні правопорушення з боку адміністрації КВНЗ «ДБМК» ДОР. (том 2, а.с. 51). Судом встановлено, що Закон України «Про запобігання корупції» не містить роз`яснення щодо того, які ознаки повинні мати дії роботодавця, аби вони вважались такими, що вчинені за наслідком повідомлення викривача про корупційні правопорушення. Водночас, постановою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 15.08.2019 р. (справа № 815/2074/18) визначено перелік ознак, які можуть вказувати на наявність причинного зв`язку між повідомленням викривачем про корупційне правопорушення та негативними діями роботодавця. Так, суд зазначає, що про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено. Судом встановлено наступні обставини, які дозволяють дійти висновку про наявність чи відсутність причинного зв`язку між повідомлення позивачкою про корупційні правопорушення заявою від 14.04.2018 р. та застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення наказом № 72-к від 21.06.2018 р. Так, матеріали справи містять судові рішення по справах, у яких позивачка оскаржувала накази про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган, винесених наказами по КВНЗ «ДБМК» ДОР: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2020 р. (справа № 201/3432/18) (том 4, а.с. 58-65), постанова Дніпровського апеляційного суду від 25.06.2020 р. (справа № 201/3432/18) (том 4, а.с. 66-77), рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2020 р. (справа № 201/7368/18) (том 4, а.с. 78-84), постанова Дніпровського апеляційного суду від 24.03.2020 р. (справа № 201/7368/18) (том 4, а.с. 85-89), рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2020 р. (справа № 201/7369/18) (том 4, а.с. 103-106), постанова Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 р. (справа № 201/7369/18) (том 4, а.с. 107-111), рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2020 р. (справа № 201/7265/18) (том 4, а.с. 90-97), постанова Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 р. (справа № 201/7265/18) (том 4, а.с. 98-102). У справі № 201/3432/18 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2020 р., залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.06.2020 р. встановлено наступне: «Суд встановив, що позивачі звернулись із заявами про вчинення корупційних правопорушень до НАЗК 14.04.2019 р. (т. 2 а.с. 91-92) та 16.12.2019 р. (т. 2 а.с. 119-121). Спірні накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 30-к та 31-к були винесені 16.03.2018 р., тобто заходи дисциплінарної відповідальності до [PERSON] та [PERSON] були застосовані до повідомлення ними про корупційні правопорушення посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР, у зв`язку із чим відсутній зв`язок між негативними заходами впливу та повідомленням позивачами про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Позивачами не було надано належних та допустимих доказів встановлення фактів порушення Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР.» У справі № 201/7368/18 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2020 р., залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.03.2020 р. встановлено наступне: «Суд встановив, що позивач звернулась із заявою про вчинення корупційних правопорушень до НАЗК 14.04.2018 р. (том 1, а.с. 144). Спірний наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 35-к був винесений 27.03.2018 р., тобто заходи дисциплінарної відповідальності до [PERSON] були застосовані до повідомлення нею про корупційні правопорушення посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР, у зв`язку із чим відсутній зв`язок між негативними заходами впливу та повідомленням позивачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Позивачем не було надано належних та допустимих доказів встановлення фактів порушення Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР.» У справі № 201/7369/18 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2020 р., залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 р. встановлено наступне: «Суд встановив, що позивач звернулась із заявою про вчинення корупційних правопорушень до НАЗК 14.04.2018 р. (а.с. 147). Спірний наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 35-к був винесений 27.03.2018 р., тобто заходи дисциплінарної відповідальності до [PERSON] були застосовані до повідомлення нею про корупційні правопорушення посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР, у зв`язку із чим відсутній зв`язок між негативними заходами впливу та повідомленням позивачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Позивачем не було надано належних та допустимих доказів встановлення фактів порушення Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР.» У справі № 201/7265/18 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2020 р., залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 р. встановлено наступне: «Суд встановив, що позивач звернулась із заявою про вчинення корупційних правопорушень до НАЗК 14.04.2018 р. (а.с. 167). Спірний наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 44-к був винесений 12.04.2018 р., тобто заходи дисциплінарної відповідальності до [PERSON] були застосовані до повідомлення нею про корупційні правопорушення посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР, у зв`язку із чим відсутній зв`язок між негативними заходами впливу та повідомленням позивачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Позивачем не було надано належних та допустимих доказів встановлення фактів порушення Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР.» Крім того, судом досліджено зміст наказу КВНЗ «ДБМК» ДОР № 60-к від 23.05.2018 р., яким позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Судом на основні рішень, що мають для цієї справи преюдиційне значення, встановлено, що до притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення наказом по КВНЗ «ДБМК» ДОР № 72-к від 21.06.2018 р. позивачка притягалась до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган наказами № 31-к від 16.03.2018 р., № 35-к від 27.03.2018 р., № 39-к від 29.03.2018 р., № 44-к від 12.04.2018 р., № 60-к від 23.05.2018 р., законність яких встановлено судовими рішеннями, а також судом встановлено, що відповідно до змісту преюдиційних судових рішень позивачка не набула статусу викривача станом на 16.03.2018 р., 27.03.2018 р., 29.03.2018 р. та 12.04.2018 р. У зв`язку із цим, суд констатує той факт, що позивачка неодноразово мала дисциплінарні стягнення і до моменту звернення до НАЗК заявою від 14.04.2018 р., продовжувала вчинювати дисциплінарні проступки, статусу викривача раніше не набула, між повідомленням від 14.04.2018 р. та наказом № 72-к від 21.06.2018 р. пройшло більше двох місяців, у зв`язку із чим суд доходить висновку про відсутність причинного зв`язку між повідомленням позивачки про корупційне правопорушення від 14.04.2018 р. та притягненням її до дисциплінарної відповідальності наказом № 72-к від 21.06.2018 р, за наслідком чого приписи, передбачені ст.53 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції станом на 21.06.2018 р.) не можуть бути застосованими до цих правовідносин. Суд не може взяти до уваги наявні у матеріалах справи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності стосовно посадових осіб та КВНЗ «ДБМК» ДОР за ст. 212-3 КУпАП, інформацію про кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125 КК України та акт ревізії Східного офісу Держаудитслужби з таких підстав: КУпАП визначає перелік адміністративних правопорушень, пов`язаних із корупцією у Главі 13-А, зокрема, до таких правопорушень відносяться правопорушення, передбачені статтями 172-4, 172-5, 172-6, 172-7, 172-8, 172-9, 172-9-1, 172-9-2. Відповідно до примітки до статті 45 КК України корупційними злочинами відповідно до цього Кодексу вважаються злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 366-1, 368-369-2 цього Кодексу. Правопорушення, передбачені ст. 212-3 КУпАП, ст.ст. 125, 367 КК України не визначені як корупційні правопорушення, у зв`язку із цим позивачами не надано належних та допустимих доказів встановлення фактів корупційних правопорушень з боку посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР. Таким чином, позивачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що вона відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» є викривачем, та не довела, що притягнення їх до дисциплінарної відповідальності пов`язано з їх повідомленнями про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР. Сам по собі факт реєстрації заяви позивачки, не може бути запобіжником проти застосовування до неї дисциплінарних стягнень відповідно до норм КЗпП України. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові від 17.12.2018 р. у справі № 359/6718/17. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд критично ставиться до доводів позивача про винесення наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності з мотивів особистої неприязні, помсти та переслідування з боку адміністрації коледжу за поновлення на роботі з підстав їх недоведеності та повної необґрунтованості. Така правова позиція узгоджується із п. 54 рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.01.2011 р.: «Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)». Судом не встановлено порушень КВНЗ «ДБМК» ДОР передбаченого КЗпП порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] у вигляді звільення, винесеного наказом № 72-к від 21.06.2018 р. За таких умов позовні вимоги щодо визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності 72-к від 21.06.2018 р. незаконним задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану щорічну відпустку, матеріальну допомогу, відшкодування моральної шкоди, завданої притягненням до дисциплінарної відповідальності, є похідними від вимоги щодо визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконним, а тому самостійного обґрунтування судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Рішення ЄСПЛ у справах «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «РуїзТоріха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року; «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року). Таким чином, в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено у повному обсязі. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору та в задоволені її позовних вимог було відмовлено, суд вважає за можливе віднести судові витрати по справі по сплаті судового збору на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed