Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

11.02.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Позивач посилається на те, що 09.07.2018 року вона була прийнята на роботу бухгалтером в КЗ «Болградський центр первинної медико-санітарної допомоги», після цього 14.12.2018 року після реорганізації, її звільнили по п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штатів, але при її звільненні було порушено трудове законодавство, а саме ст.47 КЗпП і ст.117 КЗпП України, так як 14.12.2018 року їй не був вручений наказ про звільнення та не видана на руки трудова книжка. Лише 16.01.2019 року при відвіданні даного медичного закладу їй була видана трудова книжка, вона була ознайомлена з наказом про звільнення, що вона підтвердила в журналі обліку руху трудових книжок та в наказі про звільнення. На підставі вищезазначеного вона вважає, що відповідач повинен виплати їй заробітну платню до часу затримання видачі трудової книжки. 07.03.2019 року позивач надала суду письмову відповідь (заперечення) на заперечення (відзив) відповідача, в якому посилається на те, що в день звільнення 14.12.2018 року о 16:00 годині вона повідомила всім працівникам в бухгалтерії, що робочий день збіг 15 хвилин потому, а інспектор відділу кадрів [PERSON] за весь робочий день так і не видав їй трудову книжку. Вона особисто пішла до відділу кадрів для отримання трудової книжки, але інспектора ВК не було на робочому місці, а юрист [PERSON] , яка знаходилася в кабінеті, відповіла, що його немає. Так як при звільненні працівника за ініціативою роботодавця, тобто за п.1 ст.40 КЗпП України, згідно зі ст.47 КЗпП України обов`язок видачі трудової книжки та копії наказу про звільнення покладається на роботодавця, тому вона наполягає на своїх позовних вимогах. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Оберемко Н.М., яка діє на підставі довіреності (а.с.51), в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, підтримала заперечення на позов, в якому відповідач посилається на те, що позивач у зв`язку зі скороченням штатів була звільнена з посади бухгалтера з обліку медикаментів та господарських матеріалів та по сумісництву на 0,5 ставки оператор комп`ютерного набору. 14.12.2018 року у день звільнення позивач попереджувалась старшим інспектором з кадрів про необхідність з`явитися до кінця робочого дня у відділ кадрів для отримання трудової книжки, витягу з наказу про звільнення, але, незважаючи на попередження, позивач до відділу кадрів не з`явилася. Більш того, незважаючи на необхідність відпрацювати у п`ятницю 7+4 години (1,5 ставки) - до 19:45 год., на момент перевірки в 15:45 год. - позивач була відсутня на робочому місці та в подальшому до 19:45 години на робочому місці не з`явилася. 17.12.2018 року на домашню адресу позивача було направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, яку позивачем проігноровано. Також на неодноразові телефонні дзвінки позивач жодного разу не відповіла та не з`явилась до закладу за трудовою книжкою. Лише 16.01.2019 року при випадковій зустрічі в закладі позивачу було вручені трудова книжка та витяг з наказу. Представник відповідача вважає, що вини відповідача у даному випадку не має, позивачем не було надано доказів порушення її прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України, що визначено ст. 48 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення за № 58 від 29.07.1993 року у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] , бухгалтера з обліку медикаментів та господарських матеріалів, КП 3433, та по сумісництву на 0,5 ставки оператора комп`ютерного набору було звільнено 14.12.2018 року з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується наказом в.о. головного лікаря №23-к від 05.12.2018 року (а.с.28-31). З цим наказом позивач була ознайомлена 16.01.2019 року (а.с.32 на звороті). Але судом також встановлено, що з наказом про скорочення штатних посад №3 від 01.10.2018 року, з якого вбачається, що з 15.12.2018 року буде скорочено штатні посади, в тому числі і посади позивача, [PERSON] була ознайомлена 10.10.2018 року, про що свідчить її підпис (а.с.20-23). Окрім цього [PERSON] була 10.10.2018 року персонально попереджена про скорочення штатів з 15.12.2018 року (а.с.49). Під час судового розгляду позивач не заперечувала, той факт, що їй було відомо, що останнім робочим днем, днем звільнення, є 14.12.2018 року. Як вбачається з пояснень представника відповідача, в день звільнення позивачу не було видано трудову книжку, у зв`язку з її відсутністю на робочому місці до кінця робочого дня, що також підтверджується відповідними доказами (доповідними записками а.с.33,34). Листами відповідача від 17.12.2018 року за вих.№ 289/1 (а.с.36), від 04.01.2019 року за вих.№10/1 (а.с.39), адресованими [PERSON] , останній було повідомлено про необхідність отримати трудову книжку, або надати письмову згоду на її відправлення поштою. Свідок [PERSON] суду пояснив, що 14.12.2018 року [PERSON] зранку заходила до нього для отримання наказу та трудової книжки, але в кінці робочого дня вона не зайшла і коли він зайшов до бухгалтерії о 16:45 годині, її вже не було на робочому місці, хоча вона повинна була працювати до 19:45 години, тому він приблизно о 20:00 годині склав доповідну записку про те, що [PERSON] не отримала трудову книжку, але розрахунок з нею було проведено на картковий рахунок. Також свідок зазначив, що всі трудові книжки зберігаються в сейфі, в відділі кадрів, та всі працівники там і отримували їх під підпис. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем при звільненні позивача [PERSON] , було дотримано вимог трудового законодавства, зокрема про наступне вивільнення вона була попереджена за місяці та при бажанні отримати трудову книжку могла її отримати у відділі кадрів. Також, враховуючи, що вини відповідача щодо затримки видачі трудової книжки при звільненні позивачки в судовому засіданні не встановлено, так як ним було вжито необхідних заходів щодо отримання трудової книжки позивачкою своєчасно та у передбачений законом спосіб, в зв`язку з чим відсутні підстави для нарахування середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з затримкою видачі трудової книжки, спір щодо видачі трудової книжки вирішено, яку позивач отримала ще 16.01.2019 року, тому в задоволенні зазначених вимог слід відмовити. Як вбачається з п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. В даному випадку суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ст.117 КзпП України, оскільки позивач не довела вини відповідача у несвоєчасному отриманні трудової книжки.

Outcome: dismissed