Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - Банк) звернулось з позовом, у якому просить стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.09.2011 р. у розмірі 5 300,17 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 4 922,01 грн., та заборгованості за відсотками за користування кредитом - 378,16 грн. Будь-яких позовних вимог до [PERSON] , яка зазначена Банком як другий відповідач у справі, у позовній заяві не пред`явлено. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді [PERSON] від 12.12.2019 р. відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Суду від 27.02.2020 р. у зв`язку зі звільненням судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області [PERSON] у відставку справу прийнято до провадження Суду. Ухвалою Суду від 16.06.2020 р. постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, оскільки справа є спором щодо спадкування, а відтак, зважаючи на пункт 2 частини четвертої статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження. Позов обґрунтований тим, що між Банком та [PERSON] було укладено договір № б/н від 16.09.2011 р., відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 6 100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. [INFO] [PERSON] померла, на дату смерті її заборгованість за договором становила 5 300,17 грн. та складалась з заборгованості за кредитом - 4 922,01 грн., та заборгованості за відсотками за користування кредитом - 378,16 грн. Спадкоємцями [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Банк 24.07.2016 р. на адресу [PERSON] направив лист-претензію, у якій пред`явив вимогу про погашення заборгованості [PERSON] , проте [PERSON] ніяких дій не вчинив. [PERSON] та [PERSON] своєї позиції у порядку, визначеному статтею 174 Цивільного процесуального кодексу України, а саме - у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, не повідомили. Разом з тим, від них надійшли заяви від 10.06.2020 р., у яких вони просять відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки спливу позовної давності, встановлені частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України. Судом з`ясовано, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.12.2014 р. (а. с. 34). 16.09.2011 р. [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківський послуг у ПриватБанку (далі - Заява) (а. с. 8). Як вбачається з Заяви, [PERSON] погодилась з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг, вона ознайомлена з цим договором до його укладення та згодна з його умовами. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Частиною першої статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Заяві [PERSON] процентна ставка не зазначена. Банк, обґрунтовуючи позов про стягнення процентів за користування кредитом, посилається на умови договору № б/н від 16.09.2011 р., проте будь-яких складових елементів цих умов, зокрема, тих, про які йдеться у Заяві, з підтвердженням того, що сам їх розуміла [PERSON] та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання [PERSON] кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядку нарахування, не подав. Згідно з частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Витяги з Умов та Правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису [PERSON] , тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між ним та Банком 16.09.2011 р. шляхом підписання Заяви. Наведене вище правове обґрунтування зроблено з врахуванням висновків Верховного Суду, які містяться у постановах від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19, http://reyestr.court.gov.ua/Review/82998244) та від 17.07.2019 р. у справі № 175/4576/14-ц (провадження № -18993св18, http://reyestr.court.gov.ua/Review/83230259)/. Враховуючи викладене, Суд, приходить до висновку, що посилання Банку на те, що [PERSON] за договором № б/н від 16.09.2011 р. має заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 378,16 грн. є безпідставним. Визначаючи розмір заборгованості за кредитом [PERSON] за договором № б/н від 16.09.2011 р., Суд не приймає у повній мірі до уваги розрахунок, наданий Банком (а. с. 6 - 7), оскільки з нього вбачається, що Банком здійснювались різні нарахування [PERSON] і після її смерті, однак це є безпідставним в силу статі 25 Цивільного кодексу України, за змістом якої здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки (цивільна правоздатність) припиняється у момент смерті особи. Як вбачається з виписки станом на 23.06.2020 р. з рахунку [PERSON] (а. с. 86 - 90), з урахуванням останньої операції, проведеної [PERSON] до дня смерті ( [INFO] ) --19.12.2014 р., загальна заборгованість [PERSON] становила 5 300,18 грн., та включала у себе відсотки за користування кредитом у розмірі 378,16 грн., які, як зазначено Судом вище, нараховані Банком безпідставно. Відтак розмір заборгованості за кредитом [PERSON] за договором № б/н від 16.09.2011 р. на день її смерті складав 4 922,02 грн. (5 300,18 - 378,16). При цьому з виписки з рахунку [PERSON] станом на 23.06.2020 р. також випливає, що після смерті [PERSON] було здійснено закриття її заборгованості з поповненням рахунку на суму 5 791,89 грн.(а. с. 86 - 90), Таким чином заборгованість за кредитом [PERSON] за договором № б/н від 16.09.2011 р. було погашено 11.12.2015 р. (заборгованість складала 4 922,02 грн., а погашено було 5 791,89 грн.). Відповідно до частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, кедиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Суд не з`ясовує обставини дотримання Банком вимог зазначеної норми Цивільного процесуального кодексу України, оскільки частиною першою статті 1282 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Однак, як було встановлено вище, заборгованість [PERSON] за договором № б/н від 16.09.2011 р. була погашена 11.12.2015 р., а тому вимоги Банку до її спадкоємців, якими є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 26/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а. с. 124 - 208), є безпідставними. З цих самих підстав Суд не з`ясовує обставини щодо позовної давності та застосування наслідків її спливу, встановлені частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України, як це просять [PERSON] та [PERSON] у заявах від 10.06.2020 р., так як ці обставини підлягали б з`ясуванню у разі обґрунтованості вимог Банку. Враховуючи викладене, Суд вважає, що у задоволенні позову Банку необхідно відмовити.

Outcome: dismissed