Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

21.10.2020 року позивачі звернулись до Київського районного суду м. Харкова з позовом в якому просили суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю понад п`ять років - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] до дня смерті останньої, а саме до [INFO] , визначити, що часткова [PERSON] , яка померла [INFO] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить ј частину, визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/12 частки квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовують тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою більше ніж п`ять останніх років вона постійно проживала однією сім`єю з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] була дружиною [PERSON] , батьком [PERSON] [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] залишилася спадщина на ј частину квартири [ADDRESS] . У жовтні 2020 року позивачі звернулись, як особи, які проживали із померлою не менше ніж п`ять останніх років, звернулися до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. з заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом щодо ј частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] 08 жовтня 2020 року позивачі отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю родинних відносин. Нотаріусом було роз`яснено, що факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років встановлюється виключно судом. Також позивачі зазначають, що нотаріусом було роз`яснено, що позивачі не зможуть оформити спадщину в поза судовому порядку у зв`язку з тим, що за життя [PERSON] не було визначено частку в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності позивачам та померлій. Таким чином, оскільки позивачі позбавленні можливості оформити спадщину, вони звернулись до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання, визначення частки та визнання права власності в порядку спілкування. 29.12.2020 представник Харківської міської ради надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів в повному обсязі з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту проживання [PERSON] .. [PERSON] , [PERSON] , однією сім`єю разом із спадкодавцем у розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, відповідно до норм якої закріплено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язанні спільним побутом , мають взаємні права та обов`язки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного проживання, є наявність спільного бюджету. спільного харчування, купівлі майна для спільного користування. Участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням інших обставин, яку засвідчують реальність сімейних відносин не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Також представник відповідача зазначив про те, що з наданих позивачами доказів, а саме лист Департаменту Харківської міської ради від 25.08.2020, вбачається, що строк реєстрації [PERSON] до дати смерті [PERSON] є меншим п`яти років. Щодо дати реєстрації місця проживання інших позивачів, то представник позивача вказує, що окрім паспортів з відміткою про дату реєстрації, до суду надано не було. Всі інші факти на які позивачі посилаються в своїй позовній заяві не підтверджуються належними письмовими доказами, які можуть підтвердити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом з [PERSON] . Позивачами документально не підтверджено факт постійного проживання однією сім`єю разом з [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зокрема, не було надано до суду доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав та обов`язків. Не було надано доказів щодо витрат на утримання та обслуговування квартири, ведення спільного бюджету разом з [PERSON] , купівлі майна для спільного бюджету разом з [PERSON] , купівлі майна для спільного користування тощо. Таким чином, представник Харківської міської ради просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивачів в повному обсязі. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, довірили представляти свої інтереси адвокату Даузе Ю.М. Адвокат Даузе Ю.М. в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити їх з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, причину не явки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У разі відкриття спадщини до 1.01.2004 до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (ч.1 ст.524 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст.548 ЦК УРСР). У ч.1 ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. У ст.560 ЦК УРСР встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України ). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.10.1997 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 12). Відповідно до ордеру на житлову приміщення № 1290 від 29.12.1989 року вбачається, що вказане житло надано в порядку обміну житлового приміщення [PERSON] , його дружині [PERSON] , сину [PERSON] та його мачусі - [PERSON] (а.с. 13). [INFO] [PERSON] померла (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] видане Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану від 02.02.1998 року. (а.с 11). З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частку у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] в жовтні 2020 року звернувся [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.10.2020 № 271/02-14 винесену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. вбачається, що у матеріалах спадкової справи 21/2020 після померлої [INFO] відсутні у достатньому обсязі відомості та документи, що підтверджують родинні та інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем. Також, не вбачається можливим підтвердити родинний зв`язок [PERSON] за спадкодавцем за Даними Державного реєстру актів цивільного стану, а тому [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] . (а.с. 16). Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до листа Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 3190/0/50-20 від 25.08.2020 року вбачається, що в «поквартирной карточке» (форма Б) за адресою: [ADDRESS] стосовно [PERSON] та [PERSON] містяться такі відомості: - « [PERSON] », [INFO] , в графі «дата прописки и на какой строк» проставлена відмітка «03.05.1994», та в графі «дата выписки» записи відсутні. « [PERSON] », [INFO] , в графі «дата прописки и на какой срок» проставлена відмітка «09.02.1990», та в графі «дата выписики» проставлена відмітка «01.02.98 померла». В «карточке прописки» (форма А) на на ім`я « [PERSON] », [INFO] , за адресою: [ADDRESS] » міститься штамп, в якому зазначено «03.05.94». Таким чином, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] , а саме на [INFO] , позивач [PERSON] був зареєстрований з останньою за адресою: [ADDRESS] - 3 (три) роки 9 (дев`ять) місяців, тобто менше п`яти років визначених законодавством. Враховуючи те, що матеріалами справи не встановлений родинний зв`язок [PERSON] та [PERSON] та встановлено, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] до дня смерті [PERSON] був зареєстрований менше п`яти років, відсутні правові підстави для задоволення вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю. Крім того, суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації місця проживання заявника за адресою: [ADDRESS] не є достатніми на підтвердження обставин проживання з співвласником квартири однією сім`єю, а також задоволення похідних вимог про визнання за ним права власності на 1/12 частку квартири. Додатково суд зазначає, що з постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що [PERSON] звертався з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частку у праві власності на спірну квартиру, в той час як для поновлення свого порушеного права звернувся до суду з позовом про визнання за ним 1/12 частки спірної квартири. Також суд суперечливо ставиться до показів свідків [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні, оскільки їх пояснення ґрунтуються на припущеннях, та вони не підтверджують факту проживання [PERSON] з [PERSON] саме однією сім`єю, що вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`ять років з [PERSON] та похідних вимог про визнання за ними в порядку спадкування за законом права власності на 1/12 частку спірної квартири суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу [PERSON] та [PERSON] нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, оскільки матеріали справи таких відомостей не містять, в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Вказане узгоджується з правовою позиціє викладеною в постанові Верховного суду від 16.01.2019 у справі № 2-390/2006. Щодо вимог позивачів про визначення частки [PERSON] , яка померла [INFO] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка становить ј суд зазначає, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У випадку коли свідоцтво видано співвласникам, які мають право спільної сумісної власності на приватизовану квартиру, й один з яких помер, то при оформленні його спадкоємцями права на спадщину враховується рівність часток співвласників цієї приватизованої квартири. У випадку виникнення спору, як і з будь-яких питань, спадкоємці можуть звернутися до суду. Оскільки позивачами [PERSON] та [PERSON] не реалізовано право на прийняття спадщини, під час реалізації якого нотаріус за відсутності спору щодо рівності часток співвласників, враховує рівність часток співвласників приватизованої квартири, тому в задоволенні вимоги про визначення частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності слід також відмовити. Оцінюючи інші доводи і аргументи позивачів та його представника, викладені у позові, а також висловлені під час судового розгляду справи, суд керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, викладеною зокрема в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed