Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

04 червня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила (а.с. 50-56) та просила суд ухвалити рішення, яким визнати іпотечний договір за реєстровим №1710, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» 20.06.2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/0044/81/57163 від 19.06.2006 року - недійсним. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 19.06.2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/0044/81/57163 від 19.06.2006 року вона уклала з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», іпотечний договір згідно якого була передана у іпотеку відповідачу не виділена в натурі 3/10 частин житлового будинку під № [NUMBER] по вул. Жовтневої революції в м. Одесі. Позивач посилається на те, що невиділена в натурі частка об'єкта нерухомості не могла бути предметом іпотеки з урахуванням обмежень щодо прав іншого співвласника на розпоряджання спільною частковою власністю. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала з урахуванням уточнень в редакції від 01 липня 2015 року, просила задовольнити. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» Бачинський М.В. в судовому засіданні позов не визнав, у задоволенні позову просив відмовити, вказуючи на його безпідставність. Крім того, спросив застосувати строк позовної давності, вказуючи на те, що про існування обставин, зазначених у позові, позивачу було відомо ще в 2006 році. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрасова Алла Миколаївна також у судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, надала до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що нею були дотримані всі норми діючого законодавства України щодо посвідчення спірного Іпотечного договору. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні поданого позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 19 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0044/81/57163, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 55 000 дол. США з терміном повернення по 19 червня 2021 року із сплатою 12 % відсотків річних. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором 19.06.2006 року, між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого Позивач передала в іпотеку Банку 3\\10 частини житлового будинку з надвірними спорудами за номером [NUMBER], житловою площею 30,1 кв.м., розташованого по вулиці Жовтневої революції в місті Одесі разом з усіма її при належностями та поліпшенням, які можуть виникнути в результаті переобладнання/перепланування, реконструкції та/або добудови. Вказаний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Юрасовою А.М. за реєстровим № 1710. Статтею 2 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Крім того, згідно з ст.578 ЦК України та ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. було посвідчено заяву [PERSON], відповідно до якої останній надає свою згоду на передачу в іпотеку його дружиною [PERSON] за ціну та на умовах за своїм розсудом належних їм на праві спільної сумісної власності, набутих за час шлюбу 3/10 частин будинку номер [NUMBER], по [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0, 0419 га розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім того у вказаній заяві також зазначено, що [PERSON], як співвласник будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], не заперечує проти передачі в іпотеку 3/10 частин цього будинку. Слід зазначити, що [PERSON] набув право власності на 7/10 частин будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. 27.04.2005 року, за реєстровим № 2071. Посилання позивача на те, що [PERSON] не був власником вищевказаної часки будинку та не міг надавити згоду на передачу частки в іпотеку так як на момент укладання іпотечного договору був живим власник [PERSON], не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 та 3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину Проте, суд звертає увагу на те, що при посвідченні спірного іпотечного договору [PERSON] не відчужував належну йому частку, а тільки дав згоду співвласнику на передачу в іпотеку майна, що було сумісною власністю. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що між сторонами було укладено вищезазначений іпотечний договір, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 Цивільного кодексу України) та принципу волевиявлення учасника правочину, що визначений ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими та безпідставними, сторонами під час укладення договору іпотеки були дотримані всі вимоги закону, а від так у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Крім того при вирішенні спору по суті суд враховує той факт, що згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Так початок перебігу строку позовної давності, на думку суду, починається з моменту укладання позивачем оспорюваного договору, тобто ще з червня 2006 року. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок. Тобто, починаючи з 2006 року позивач протягом 3-х років до 2010 року могла звернутися з відповідним позовом до суду, так як про існування вказаного договору їй було відомо з моменту його укладання. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не зверталась до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Разом з тим згідно ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішення законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що ухвалою Київським районним судом м. Одеси від 08 червня 2015 року було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 3/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON]. Враховуючи, що у накладенні арешту на даний час немає необхідності, суд прийшов до висновку, щодо скасування забезпечення позову, у разі набрання рішенням законної сили. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed