Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

У жовтні 2017 [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі по тексту - відповідач 1), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича (надалі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 20.08.2016 року відповідачем 2 і зареєстрований в реєстрі за №15789 про стягнення грошових коштів за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.03.2008 року між позивачем на відповідачем 1 укладено кредитний договір №700005197, відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 27 418,75 доларів США. 20.08.2016 року відповідач 2 видав виконавчий напис, яким запропонував сТягнути з позивача на корить банку заборгованість, що виникла по Кредитному договору №700005197. Позивач вважає, що даний виконавчий напис здійснено з порушенням вимог винного законодавства, а таму повинен бути визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки, позивачем не отриману письмову вимогу про усунення порушень, крім того, заборгованість не є безспірною, оскільки позивач не погоджується з її розміром. Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом свого права, оскільки вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням статті 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а тому має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович направив суду копії матеріалів, що були підставою для вчинення виконавчого напису. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 11.10.2017 року відкрито провадження у справі. Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 01.02.2018 року призначено підготовче судове засідання, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 15.08.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 23.08.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №700005197, відповідно до умов п. 2 якого Банк надає Позичальнику Кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором Предмет застави, а Позичальник приймає Кредит та передає Банку заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань до Договором Предмет застави на наступних умовах: сума та валюта кредиту - 27418,75 доларів США, номінальна процентна ставка - 12,99% річних, дата остаточного повернення Кредиту - 29.03.2015 року (п.п. 2.1, 2.2, 2.3) (а.с. 57-58). Платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком №1 до Договору та його невід'ємною частиною в порядку та на умовах, визначених цим договором. У разі сплати у валюті Кредиту 29 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 499 доларів США; у разі погашення Кредиту у валюті відмінній від валюти кредиту таке погашення має здійснюватись не пізніше 28 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим договором. Комісійна винагорода за перерахування коштів Продавцю та Страховику складає 2 686, 22 грн. (п.п. 2.8, 2.9 Кредитного договору). Договором про внесення змін та доповнень №1 до Кредитного договору №1 до Кредитного договору №700005197 від 28.03.2008 року, що укладений між позивачем та відповідачем 1 17.03.2009 року, змінено дату остаточного повернення кредиту на 29.03.2018 року, змінено графік погашення заборгованості (а.с. 62). З матеріалів справи вбачається, що вимогою про усунення порушень від 14.07.2016 року ПАТ «Альфа-Банк» повідомляло позивача про існуючу станом на 29.05.2016 р. заборгованість за Кредитним договором в сумі 28560,63 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом - 12 689,63 доларів США, за відсотками - 2062,05 доларів США, по пені - 12 808,95 доларів США. Водночас було повідомлено про пропозицію погасити існуючу заборгованість достроково. Крім цього, у цій же вимозі визначено про можливе звернення банку до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 55). 20.08.2016 року на підставі заяви ПАТ «Альфа-Банк» про вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №15789, за яким запропоновано стягнути на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість, що виникла по Кредитному договору внаслідок прострочення платежів за період з 29.03.2015 по 29.05.2016 року, що складається із заборгованості за кредитом - 12 689,63 доларів США, за відсотками - 2062,05 доларів США, загальна сума заборгованості становить 14 751,68 доларів США. Так, положення ст.18 ЦК України передбачають, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Ст. 88 цього Закону визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Главою 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно 1.1. даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п.1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п.3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 N 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4). Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 p., для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитним правовідносин, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгулу цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що однією з об'єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред'явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з'ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому, судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. За умовами п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року №2 оскаржується тільки відмова у вчиненні виконавчого напису, а правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оскаржена боржником лише в позовному порядку. При безспірності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у їх задоволенні, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Крім того, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Як вбачається з досліджених в суді документів, що були підставою для винесення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса, то банком було надано усі необхідні та передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.99 N 1172. Наданий банком нотаріусу розрахунок заборгованості відповідає письмовій вимозі, направленій на адресу позивача щодо дострокового повернення кредиту, відсотків та пені, а також надано підтвердження про направлення даної вимоги позивачу. Натомість, посилання позивача на спірність розміру заборгованості суд вважає необґрунтованими, оскільки розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справа доказах, суду не надано будь-якого розрахунку, на підтвердження даних слів. Окрім того, в самій позовній заяві відсутні посилання та обґрунтування, у зв'язку з чим позивач вважає суму стягуваної заборгованості спірною. Таким чином, судом не встановлено обставин, що дають підстави вважати, що така сума запропонованого стягнення порушує права позивача. Аналізуючи наведене, судом не встановлено обставин порушення з боку приватного нотаріуса Чуловського В.А. чи банком вимоги, які ставляться до заяви про вчинення виконавчого напису, які б обгрунтовували обов»язковість визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки банком було надано всі документи, а нотаріусом було вчинені усі дії відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. за № 1172 для одержання виконавчого напису. Тобто, відповідно до вимог Інструкції, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не вимагає додаткового доказування у випадку, якщо для здійснення напису подані документи, передбачені Переліком. Зворотнього стороною позивача не доведено. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed