Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду із позовом до відповідача, третьої особи про визнання договору іпотеки, що укладений 31.03.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за реєстровим №2171-2172, недійсним; зобовязання нотаріуса зняти заборону відчуження квартири за адресою м. Львів, вул. Лісна, 1/6 та виключення з Державного реєстру іпотеки запис про обтяження квартири іпотекою. Позовні вимоги мотивує тим, що 31.03.2008 року між ним та ПАТ "УНІВЕРСАЛ БАНК", було укладено договір №015-2008-964, згідно якого банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в сумі 100 000,00 дол. США. В забезпечення виконання зобовязань сторонами, 31.03.2008 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] зареєстрований за реєстровим № 2171-2172, відповідно до якого позивач передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 31.03.2008 року за реєстровим номером № 2167, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за номером № 2797422 від 31.03.2008 року. Вважає, що з аналізу законодавства, предметом іпотеки може бути лише майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Моментом набуття права власності на нерухоме майно, в тому числі і квартиру, у відповідності до норм законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного договору, настає після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, його державної реєстрації та проведення державної реєстрації права власності. Проте, на момент укладення договору позивач [PERSON] не був власником майна, переданого в іпотеку, оскільки момент набуття права власності не настав у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Лісна, 1/6, хоч і виконав свої грошові зобовязання за договором купівлі-продажу, сплативши вартість квартири, встановлену договором, тобто вчинив дії на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на обєкт нерухомого майна. Таким чином, з урахуванням норм законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного договору, договір іпотеки суперечить вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку». Право, яке існувало у позивача на момент укладення договору було лише майновим правом по відношенню до обєкта нерухомості, а тому не могло бути предметом іпотеки, а тому такий договір є недійсним. У звязку з відсутністю знань у позивача в галузі права, останній звернувся за наданням правової допомоги, а тому про порушення свого права позивач дізнався лише 30.05.2017 року, тобто з моменту отримання юридичного висновку щодо правовідносин, які виникли між сторонами, а тому строк позовної давності ним не пропущено. Ухвалою суду від 06.06.2017 року по справі відкрито провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з Оболонського районного суду м. Києва, в судовому засіданні проти позову заперечив. Зокрема, підтримав подану відповідачем заяву від 07.08.2017 року, оскільки дійсно позивач звернувся до суду із позовом лише в 2017 році, тобто із пропуском загального строку позовної давності, тривалістю 3 роки. Договір укладено більше 9 років тому, а тому вважає, що такі дії позивача мають ознаки зловживання правом на звернення до суду з метою ухилення від виконання зобовязань перед банком. Вважає безпідставним посилання представника позивача на те, що позивач дізнався про порушення своїх прав лише в 2017 році, оскільки він обєктивно міг знати про обставини укладення договору з моменту саме укладення такого 31.03.2008 року, жодних перешкод позивачу не чинилось. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з кредитного договору № 015-2008-964, що укладений 31.03.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в сумі 100 000, 00 дол. США, а останній зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12, 45 % річних в порядку , на умовах та в строки, визначені цим Договором. ( а.с.8-10) В забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту, 31.03.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» укладено Договір іпотеки (нерухомого майна - квартири), посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] зареєстрований за реєстровим № 2171-2172. У відповідності до п. 1.1 Договору іпотеки [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат житловою площею 42, 6 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становить56, 6 кв. м. До квартири належить комора в підвальному приміщенні будинку площею 16, кв. м. та належить [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу квартири, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 31.03.2008 року за реєстровим номером № 2167, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за номером № 2797422 від 31.03.2008 року. Позивачем [PERSON] заявлено вимоги про визнання вище вказаного договору іпотеки недійсним та зобовязати приватного нотаріуса ЛМНО [PERSON] зняти заборону відчуження квартири за адресою: м. Львів, вул. Лісна, 1/6 та виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження квартири іпотекою з мотивів того, що на момент укладення договору позивач [PERSON] не був власником майна, переданого в іпотеку, оскільки момент набуття права власності не настав у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Лісна, 1/6. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, оспорюваного договору. У відповідності до п.1 ч.І ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі право власності на нерухоме майно. Згідно ч. 6 ст. 4 вищевказаного Закону реєстрація права власності повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень і проводитися в разі вчинення правочину щодо такої нерухомості, встановлення обмежень речових прав на таку нерухомість. З врахуванням наведених положень закону судом встановлено, що дійсно предметом іпотеки може бути лише майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Момент набуття права власності на нерухоме майно, в тому числі і квартиру, у відповідності до норм законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного договору, настає після проведення державної реєстрації права власності. На момент укладення Договору іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] зареєстрованого за реєстровим № 2171-2172, [PERSON] не був власником майна, переданого в іпотеку, оскільки момент набуття права власності не настав у зв'язку з не проведенням державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Лісна, 1/6. В ході розгляду справи, відповідачем ПАТ «Універсал Банк» подано суду заяву про застосування строків позовної давності. Таку мотивують тим, що позивач звернувся до суду з позовом 02.06.2017 року, тобто з пропуском загальної позовної давності тривалістю у три роки, оскільки оскаржуваний договір іпотеки було укладено 31.03.2008 року. Вважають, що строк позовної давності має рахуватися саме з моменту підписання сторонами Договору іпотеки та його нотаріального посвідчення. В заперечення застосування строків позовної заяви позивач вказує, що про порушення свого права дізнався 30.05.2017 року, часу, коли звернувся за наданням правової допомоги та отримання юридичного висновку щодо правовідносин, які виникли між сторонами. В разі висновку суду про те, що строк звернення до суду ним пропущено, просить такий поновити та визнати причини пропуску такого поважними. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем [PERSON] вимог судом встановлено наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначається у постанові ВСУ від 3 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Як стверджує позивач, про порушення свого права він дізнався 30.05.2017 року, з моменту отримання юридичного висновку щодо правовідносин які виникли між сторонами. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, суд робить висновок про те, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що з моменту вчинення оспорюваного правочину - 31.03.2008 року позивач не був позбавлений права дізнатися про порушення свого права, звернутися за правовою допомогою в межах строку звернення до суду, а не через девять років після укладення договору іпотеки. Жодними доказами позивач не довів поважності причин пропуску строку для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові у звязку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed