Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач Дніпровський міський голова [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] приступив до виконання службових обов`язків Дніпровського міського голови. 18.04.2019 приблизно о 14 годині під час прес-конференції [PERSON] було проголошено промову якою було засуджено висловлювання міського голови [PERSON] з приводу отримання Томосу Православною церквою України, при цьому, і було зазначено таке: «...Я звертаюся до міського голови і засуджую такі дії, які так легковажно і, можливо не розуміючи до кінця, так нехтуючи напевно якимись церковними справами, він так вільно висловлюється. Ми засуджуємо це. Ми засуджуємо. Я ще раз кажу: ну хіба у нас в місті немає справ... у Вас? Коли Ви сьогодні так пробуєте: розмовляти про [PERSON] : потрібний він державі нашій чи не потрібний? Сьогодні він взявся за [PERSON] , а завтра він запитається у держави: чи нам потрібна наша .. державність? Я вважаю, що [PERSON] - це національне надбання. Я хотів особисто його запитати, що він зробив для того, щоб цей [PERSON] у нас був. Яке він має право коментувати такі дії? [PERSON] це збуджує. Ось в чому проблема. Якщо ти мер, який повинен всіх об`єднувати, навпаки повинен всіх збирати в дніпровську родину, всім знаходити час, то легковажно ти не маєш права так просто, так розповідати: [PERSON] потрібний він чи не потрібний? Наразі він чи не наразі? Завтра він буде коментувати потрібна нам державність чи не потрібна, армія потрібна чи не потрібна? Я вважаю, що у [PERSON] є достатньо багато проблем і багато роботи, бо ми це, дніпряни, відчуваємо, скільки треба ще потрудиться, бо наразі більше запитань до міського голови, ніж відповіді ми отримали. Ось про що я хотів сказати...». Зазначена промова була проголошена відповідачем як від фізичної особи, при цьому, проголошуючи таку промову відповідач не переконався в достовірності цієї інформації. Позивач зазначає, що висловлювання відповідача з приводу критичного сдавлення міського голови [PERSON] до отримання Православною церквою країни Томосу є недостовірною інформацією, яка жодними доказами не стверджена. Жодних негативних висловлювань з приводу отримання [PERSON] ні в публічній площині, ні в особистих розмовах позивачем зроблено не було. Більше того, позивач завжди позитивно ставився до всіх питань, пов`язаних з належністю української церкви від зовнішніх впливів. Таким чином, наведені вище висловлювання відповідача щодо негативного відношення міського голови [PERSON] до [PERSON] є надуманими, голослівними та недостовірними, а також такими, що ґрунтуються виключно на негативних припущеннях - особливо це стосується припущень стосовно ставлення міського голови [PERSON] до армії та державності нашої країни. Подібні висловлювання відповідача в адресу [PERSON] складають негативну думку про нього як у суспільстві, так і серед населення та негативно впливають на його ділову репутацію. Також, такі дії з боку відповідача і висловлювання були умисно спрямовані на завдання шкоди діловій репутації та підриву авторитету позивача як головної посадової особи територіальної громади міста Дніпра, оскільки такі висловлювання були не висловлені в приватній розмові, однак були проголошені публічно, а тому вважає, що зазначена вище негативна інформація, що поширена відповідачем є недостовірною. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію, яка завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації міського голови [PERSON] Бориса Альбертовича, шляхом здійснення публічного проголошення у той самий спосіб, яким була поширена неправдива інформація щодо критичного відношення міського голови [PERSON] до отримання Православною церквою України Томосу, а також до армії та державності нашої країни. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених у позовній заяві та просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Представником відповідача подано відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що тема Томос - як результат українсько-національного надбання - має суспільний інтерес, не має ані у суду, ані у Позивача. Отже оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу. Стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають ствержувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, а тому не можуть бути підставою для надуманого ним висновку вказаному у позовній заяві про порушення його честі, гідності та ділової репутації. Основною метою проголошення промови Відповідача 18 квітня 2019, приблизно о 14 годині, під час прес-конференції було передати стан громадської думки та стан думки вірян стосовно ставлення та висловлювань, які Позивач (зі слів вірян) раніше систематично висловлював серед різних груп населення України Церкви, і як наслідок - підвищений суспільний інтерес та суспільне занепокоєння. Очевидно, що це суспільне занепокоєння виникло через непорозуміння Позивача та вірян під час їхніх спілкувань та виступів... Однак сам факт непорозуміння - звичне явище, адже скільки людей - стільки й думок і як результат непорозуміння, внаслідок неспівпадіння поглядів. Відповідач, як архієрей Православної церкви України даною промовою бажав об`єднати значну кількість людей задля комфортного співжиття та уникнення релігійної ворожнечі, яка може настати внаслідок непорозуміння, та що б Позивач (мер Дніпра) порозумівся з вірянами щодо процесу отримання Томосу Православною церквою України. Також інформація, спростування котрої вимагає Позивач не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, з огляду на те, що у промові Відповідач використовував лише слова розсудливості та припущення: можливо, напевно, вважаю... Жодного стверджувального речення, з якого можна зробити висновок, що воно містить конкретні, фактичні дані, в наведеному позивачем тексті не міститься і тому доводи Позивача про те, що його промова є не оціночним судженням, а фактами є лише його безпідставним припущенням, яке не ґрунтується на Законі. Позивач помилково вказав на промову Відповідача, яка була виражена у формі індивідуально-оціночного судження із збереженням його релігійної самобутності, як на порушення честі, гідності та ділової репутації. Позивач, здійснюючи аналіз вказаної промови відповідача чомусь не врахував той факт, що відповідач служитель релігії і його поведінка та висловлювання можуть дещо відрізняються від загальноприйнятих, тобто все це на що посилається Позивач є оціночним судженням відповідача із проявом індивідуальності і не більше. На підставі наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у відзиві. Представником позивача подано відповідь на відзив в якому не погодився із запереченнями відповідача та зазначив, що відповідач у процитованій промові щонайменше 10 разів вживає частку «так», що свідчить не просто про стверджувальний характер відповідних речень, а і яскраво виражене посилення ствердження як такого. Отже, із системного аналізу окремих висловлювань відповідача та оцінки таких у взаємозв`язку вбачається, що зміст вищенаведеної промови з урахуванням мовностилістичних засобів, за допомогою яких така оголошена, свідчить про безпосередній стверджувальний характер промови відповідача, яка насичена категоричними висловлюваннями із констатацією фактів щодо позивача, які, між іншим, жодним доказом зі сторони відповідача не підтверджено. Окрім цього, промова відповідача складається щонайменше із 400 слів і твердження про вживання лише слів розсудливості та припущення: «можливо», «напевно», «вважаю» абсолютно не відповідає дійсності. Більше того, якщо підрахувати наведені відповідачем слова «розсудливості та припущення», то такі вживаються загалом 4 рази: «можливо» вживається один раз; «напевно» вживається один раз; «вважаю» вживається двічі. Отже, промова відповідача, яка складається із понад 400 слів не являється виявом розсуду та припущенням, шляхом використання 4 разів відповідних слів, а відтак безпідставними та нічим не підкріплені являються твердження відповідача про оціночний характер висловлювань під час прес-конференції 18.04.2019 року. Крім цього, як стверджує відповідач основною метою проголошення промови являлось передання стану громадської думки та стану думки вірян, отриманих зі слів вірян під час спілкувань та виступів позивача, однак відповідач не надав жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які можуть підтвердити, зокрема: факт передання інформації; конкретних осіб, які передавали інформацію; зміст відповідної інформації; спосіб передання інформації; дата та місце передання інформації. Відтак, виходячи зі спірних правовідносин та заперечення позивачем певної події будь-яких публічних висловлювань позивача негативного спрямування щодо релігії та церкви, у тому числі [PERSON] . Також, відповідачем здійснюється несистемний аналіз та фрагментарне трактування положень міжнародних правових актів та практики ЄСПЛ, зокрема: відповідач не являється представником засобів масової інформації, а відтак за наявних спірних правовідносин положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації не підлягають до застосування; інформація щодо ймовірних публічних висловлювань позивача про релігію та церкву, у тому числі про [PERSON] , з огляду на характер такої не являється елементом права позивача на приватність життя, а відтак Резолюція 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя не підлягає до застосування за наявних спірних правовідносин; правова позиція Європейського суду з прав людини у справі Ленгенс проти Австрії у рішенні № 9815/82 від 08.07.1986, стосується преси та журналістів. Відповідач не скористався своїм правом на подання заперечення на відповідь на відзив. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] являється Дніпровським міським головою. 18 квітня 2019 року відбулася прес конференція [PERSON] , керуючого Дніпровською єпархією православної церкви України, яким є [PERSON] . Як вбачається з диску із записом прес конференції, [PERSON] [PERSON] 18.04.2019 зробив заяву про втручання міського голови Дніпра Бориса Філатова у справи Православної церкви України в якій зазначив, що: «Звертаюсь до міського голови офіційно, тому що, ми чекали і читали дуже давно і різні, отримуємо інформацію таких легких висловлювань, які лунають від міського голови, легких висловлювань, і це так збурює віруючих людей, що вони мені завжди кажуть: Владико, як може собі дозволяти людина, коментувати такі подібні висловлювання, що стосуються [PERSON] , церкви і всього іншого. Я звертаюсь до міського голови і засуджую такі дії, які він так легковажно і, іноді можливо не розуміючи до кінця, так нехтуючи, напевно, якимись церковними справами, він так вільно висловлюється. Ми засуджуємо це. Ми засуджуємо. Я ще раз кажу: ну хіба у нас в місті немає справ... у Вас? Коли Ви сьогодні так пробуєте розмовляти про [PERSON] : потрібний він державі нашій чи не потрібний? Сьогодні він взявся за [PERSON] , а завтра він запитається у держави: чи нам потрібна наша державність? Я вважаю, що [PERSON] - це національне надбання. Я хотів особисто його запитати, що він зробив для того, щоб цей [PERSON] у нас був. Яке він має право коментувати такі дії? [PERSON] , вірян це збуджує, ось в чому проблема. Якщо ти мер, який повинен всіх об`єднувати, навпаки повинен всіх збирати в дніпровську родину, всім знаходити час, то легковажно, ти не маєш права так просто, так розповідати: [PERSON] потрібний він чи не потрібний? Наразі він чи не наразі? Завтра він буде коментувати потрібна нам державність чи не потрібна, армія потрібна чи не потрібна? Я вважаю, що у [PERSON] є достатньо багато проблем і багато роботи, бо ми це, дніпряни, відчуваємо, скільки треба ще потрудиться, бо наразі більше запитань до міського голови, ніж відповіді ми отримуємо. Ось про що я хотів сказати і я засуджую любого політика, який так легко і легковажно відноситься до таких тонких справ, які називаються Томосом, Українська церква, тощо. Ось в чому я засуджую, як єпископ, як той хто спілкується з народом, тому що мери приходять і мери уходять, а ми з Вами як народ віруючий завжди тут є, і ми в кінці поставимо оцінку: і мерам, і владі, ми з Вами поставимо оцінку, хто трудився, і хто працював на благо церкви і Українського народу і хто живе справою національного характеру, а не лише коментуючи якісь речі так злегка, ось це я засуджую, і цю інформацію прошу донести абсолютно до усіх, і я вірян хотів би заспокоїти, що оцінку ми усім хто так легко коментує, поставимо з Вами згодом, і нехай цьому нам Господь допомагає». Мотивована оцінка аргументів учасників справи та застосовані судом норми права. Відповідно до\~статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим згідно зі\~статтею 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Главою 22 ЦК України\~визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, потрібно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Відповідно до частини другої статті 47-1\~Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини першої\~статті 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Таким чином, згідно\~статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Тому слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). За змістом частини першої\~статті 302 ЦК України\~фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. За положеннями\~статті 29 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року\~№ 2657-XII\~(далі -\~Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація. Яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства\~\~його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу. Судом встановлено, що [PERSON] є публічною особою, обіймає публічну посаду Дніпровського міського голову, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес. \~ \~ \~ \~У такому разі позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції\~№ 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях\~\~3,\~\~4,\~\~6\~\~Декларації\~\~вказується,\~\~що\~\~ оскільки політичні\~\~діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або\~\~здійснюють\~\~публічну\~\~владу\~\~на\~\~ місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні\~\~мати\~\~більшого\~\~захисту\~\~своєї\~\~репутації та інших прав порівняно з іншими особами. При цьому суд зазначає, що проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що поширена [PERSON] , керуючим Дніпровською єпархією православної церкви України, яким є [PERSON] на прес конференції, яка відбулася 18 квітня 2019 року, інформація було його власними судженнями та оцінкою певних подій, і вказана інформація становила суспільних інтерес, її стилістика та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно позивача, а тому баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічний інтерес знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Тому суд вважає, що таке висловлювання не можна витлумачити як таке, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять твердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а також не є тією інформацією, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію, оскільки є оціночним судженням відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації. При цьому, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача про критичне відношення Дніпровського міського голови [PERSON] до отримання Православною церквою України Томосу, а також до армії та державності країни, тобто є не твердженням про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути, а ні спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. При цьому суд зазначає, що відповідачем не було подано належних доказів, що Дніпровським міським головою [PERSON] критично відноситься до отримання Православною церквою України Томосу, а також до армії та державності країни. За таких обставин, суд вважає, що висловлення відповідача щодо позивача, як Дніпровського міського голови, є його суб`єктивною думкою і не містить будь-яких фактичних даних, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає спростуванню відповідно до статті 277 ЦК України, а тому суд приходить до переконання, що відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі\~статтею 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed