Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

07.07.2017р. ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ДОУ АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , [PERSON] (третя особа - Соборна районна у м. Дніпрі рада) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, виселення з житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку (а.с. № 2-5 т. № 1). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 10.07.2017р. позовну заяву було повернуто позивачу (а.с. №36 т. № 1). 25.07.2017р. ПАТ «Державний ощадний банк України» була подана апеляційна скарга на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2017р. (а.с. №39-40 т. № 1). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.09.2017р. апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 10.07.2017р. скасовано, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження (а.с. №72-74 т. № 1). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 29.09.2017р. позовну заяву було залишено без руху (а.с. №81 т. № 1). 20.11.2017р. до суду надійшла уточнена позовна заява ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» (а.с. №93-96 т. № 1). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 27.11.2017р. відкрито провадження у справі (а.с. №142 т. № 1). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (під головуванням судді Антонюка О.А.) від 05.07.2018р. було закрито провадження у справі (а.с. №201 т. № 1). 18.07.2018р. ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» була подана апеляційна скарга на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2018р. про закриття провадження (а.с. №210-212 т. № 1). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2018р. апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2018р. скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. №247-249 т. № 1). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 14.11.2018р. цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. №2 т. № 2). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з урахуванням редакції уточненої позовної заяви від 20.11.2018р. (а.с. №93-96 т. № 1) посилався на те, що, 27.06.2008р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Правобережне відділення № 6719 та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 864/1 про надання грошових коштів в сумі 60 000 дол. США в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних, комісійні винагороди та інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договір відновлювальної кредитної лінії № 864/1, 27.06.2008р. між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі №1467, згідно п.1.2 якого предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме - двокімнатна квартира загальною площею 40,0 кв.м,, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Через систематичне порушення [PERSON] зобов`язань за договором №864/1 від 27.06.2008р. банк був змушений звернутися до суду із позовом про стягнення солідарно заборгованості з [PERSON] та [PERSON] та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2011р. позовні вимоги банку були задоволені в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.04.2012р. вказане рішення було змінене, в частині стягнення з [PERSON] суми заборгованості було відмовлено. Виконавчий лист, який було видано на виконання зазначеного рішення, неодноразово повертався на адресу стягувача із відмітками про відсутність у боржника [PERSON] будь-якого майна та доходів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2012р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів було відмовлено, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.04.2012р. рішення залишено без змін. У 2012 році [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та з урахуванням уточнень позовних вимог, просила суд в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, покласти на [PERSON] зобов`язання щодо погашення суми кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії №864/1 від 27.06.2008р. у розмірі 29 998,55 дол.США, а також по сплаті відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Позов [PERSON] було задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , рішення набрало чинності 08.04.2017р. 21.01.2014р. банком на адресу позичальника [PERSON] направлено вимогу про дострокове повернення суми кредиту, сплати процентів та інших платежів, аналогічна вимога також направлена на адресу іпотекодавця [PERSON] , зазначені вимоги банку залишилися без задоволення. Станом на 05.07.2017р. заборгованість [PERSON] перед банком складає 85 764,55 дол.США, що за офіційним курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 2 231 639,52 грн. та 271 грн. 92 коп., з яких: прострочена заборгованість за кредитом 59 997,10 дол. США; прострочена заборгованість по процентам 22 798,05 дол. США., прострочена заборгованість з комісійної винагороди за супроводження кредиту 271,92грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів 77 255,96 грн. Враховуючи, що грошові зобов`язання перед банком належним чином не виконуються позичальником, позивач відповідно до умов укладеного між банком та [PERSON] іпотечного договору, а також положень Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення існуючої заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 864/1 від 27.06.2008р. в сумі 2 231 639 грн. 52 коп. просив звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] , яка належить в рівних частках [PERSON] та [PERSON] , визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки в порядку ст. 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, не нижчою, ніж 597 200 грн. Виселити з житлової квартири [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі реєстрації місця проживання громадян в Соборній районній в м. Дніпрі раді, судові витрати покласти на відповідачів. 23.01.2019р. до суду надійшов письмовий відзив [PERSON] на позовну заяву (а.с. №6-8 т. № 2), в якому відповідач заперечуючи проти задоволення позову, посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2014р. по цивільній справі № 201/8811/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2014р., відмовлено в задоволенні позовної заяви ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку, отже станом на день звернення позивача з відповідним позовом до суду, наявне судове рішення, яким відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог банка. Крім того, відповідач наголошував на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду, а отже, просив при винесенні рішення застосувати до вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» наслідки спливу строків позовної давності. В обґрунтування відповідної заяви відповідач посилався на те, що у зв`язку з порушенням позичальником виконання зобов`язання за договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 21.01.2014р. вимогу про дострокове негайне повернення всієї суми кредиту, відсотків та інших платежів. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором, банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги. З відповідним позовом банк звернувся до суду 07.07.2017р., який ухвалою суду від 10.07.2017р. було повернуто позивачу, що не є підставою для переривання строків позовної давності. 30.01.2019р. до суду надійшов письмовий відзив представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву (а.с. №11-12 т.№2), в якому представник відповідачки просив суд відмовити в задоволенні позову банка, також посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2014р., відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог банку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що оскільки предмет іпотеки придбано за споживчим кредитом, кредит надано кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, предмет іпотеки використовується [PERSON] як місце постійного проживання, у власності [PERSON] з його слів іншого майна немає, тому відповідно до ч. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки. Нових доказів в підтвердження того, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, не використовується [PERSON] як місце постійного проживання та що у нього у власності знаходиться інше нерухоме майно, позивачем до матеріалів справи не додано. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] не зареєстрована у спірній квартирі. 27.02.2019р. до суду надійшла відповідь на відзиви (а.с. №23-26 № 2), в якій представник позивача [PERSON] зазначив, що заперечення відповідачів викладені у відзивах є необґрунтованими та безпідставними, отже не можуть бути підставою для відмови банку в задоволенні позову оскільки, установлений Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) та рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію не підлягає виконанню. Підстави звернення позивачем до суду у справі № 201/881/14-ц та № 201/9754/17 є різними, оскільки підставою (матеріальною нормою права) по справі №201/881/14-ц слугувала ст.38 Закону України «Про іпотеку», відповідно до положень якої суд вирішує питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. В той же час, підставою (матеріальною нормою права) по справі № 201/9754/17 є положення ст. 41 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено вирішення в судовому порядку питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Щодо пропущення позивачем строку позовної даності, представник позивача посилався на те, що ч.1 ст.265 ЦПК України передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2017р. по справі №201/9754/17 позовна заява позивача була повернута на підставі п. 3 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2017р. по № 201/9754/17 позовна заява була залишена без руху на підставі ч. 1 ст.121 ЦПК України. В той же час, ст. 207 ЦПК України (в редакції станом на дату винесення вищевказаних ухвал) врегульовувались питання залишення позовних заяв без розгляду, проте ухвалу про залишення позовної заяви банка без розгляду винесено не було. В підготовче засідання, яке було призначено на 12.03.2019р., з`явилися представник позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] , представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] . Від сторін до суду надійшли заяви про проведення підготовчого засідання за їх відсутності та без технічної фіксації судового процесу. Крім того, в наданих суду заявах сторони не заперечували проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду (а.с. №36, 41, 43 т. № 2). 12.03.2019р. відповідно до положень ст.197, п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України по справі проведено підготовче засідання і призначено судовий розгляд (а.с. №45 т. № 2). Під час судового розгляду справи згідно положень ч.1 ст.247 ЦПК України судом здійснено повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Представник позивача - Ільїн А.М. (діє на підставі довіреності від 23.10.2018р. - а.с. №37-39 т. №2) в судовому засіданні 02.07.2019р. позовні вимоги в редакції від 20.11.2018р. підтримав в повному обсязі з підстав та обґрунтувань викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 02.07.2019р. проти задоволення позову заперечував з підстав та обґрунтувань викладених у відзиві на позов, просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 08.06.2018р. - а.с. №51-52 т. № 2, ордеру від 08.06.2018р. - а.с. № 105 т. № 2) в судовому засіданні 02.07.2019р. проти задоволення позову заперечував з підстав обґрунтувань, викладених у відзиві на позов, просив також в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Соборної районної у м. Дніпрі ради в судове засідання 02.07.2019р. не з`явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. №101 т. № 2). В наданій 14.05.2019р. суду заяві представник третьої особи - Свердлін О.В. просив розглядати справу за його відсутності (а.с.№49 т. № 2). Суд ухвалою від 02.07.2019р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України), з,ясувавши думку сторін (їх представників), ухвалив про розгляд справи за відсутності представника третьої особи (а.с. № 108 т.№ 2 - дія № 22). Суд, вислухавши представника позивача, відповідача [PERSON] , представника відповідачки [PERSON] , вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах предмету позовних вимог та наданих сторонами письмових доказів, надавши оцінку доводам та запереченням сторін, оцінивши докази у справі відповідно до положень ст.89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.06.2008р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі керуючого філією - Правобережне відділення №6719 ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 864/1, відповідно до якого банк зобов`язався надавати позичальнику грошові кошти в сумі 60 000 дол.США, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти в розмірі 16% річних за користування кредитом. Остаточним терміном повернення кредиту зазначено 26.06.2018р. (а.с. №6-8 т. № 1). В забезпечення виконання зобов`язань позичальника [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії №864/1, 27.06.2008р. між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2004р. (а.с. №9-12 т.№ 1). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а обов`язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його сконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позичені грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч.2 ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. В позовній заяві позивачем зазначено, що внаслідок неналежного (прострочення) виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 864/1 від 27.06.2008р. банк звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно суми заборгованості. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2011р. по справі №2-6433/11 позов банку задоволено в повному обсязі (а.с. № 120-121 т. № 1), стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором № 864/1 від 27.06.2008р. станом на 31.08.2011р. в розмірі 691 079,77 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.04.2012р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скасовано частково, в задоволенні позову ВАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] відмовлено (а.с. № 122 т.№ 1). В судовому засіданні 02.07.2019р. при з`ясування судом обставин, з яких складових складається сума 691 079,77грн., яку банк просив стягнути з відповідачів звертаючись в грудні 2010р. з позовом до суду, на запитання головуючого представником позивача не було надано відповіді (з посиланням на відсутність розрахунку заборгованості на відповідну дату). Також, представник позивача не зміг надати суду відповіді, чи було стягнуто рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2011р. достроково всю суму заборгованості за договором станом на 31.08.2011р. (а.с. № 108 т.№ 2 - дії № 28-30). Проте, враховуючи значний розмір заборгованості 691 079,77грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів звернувшись в грудні 2010р. з позовом до суду, суд приходить до висновку, що звертаючись з відповідним позовом банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України, щодо дострокового повернення всієї суми тіла кредиту, що залишилась. Як зазначає позивач, рішення суду про стягнення заборгованості позичальником виконано не було, виконавчий лист, виданий на його виконання, неодноразово повертався на адресу стягувача із відмітками про відсутність у боржника [PERSON] будь-якого майна та доходів. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, що випливає із змісту норми ст.593 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку». Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2014р. у справі №201/8811/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2014р., в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] (треті особи - [PERSON] , Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області) про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку було відмовлено (а.с. №127-130 т. №1). Ознайомившись з мотивувальною частиною даного рішення, судом встановлено, що звертаюсь з відповідним позовом до суду, банк просив в рахунок погашення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії №864/1 від 27.06.2008р. станом на 17.06.2014р. в розмірі 1 497 316,80 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить [PERSON] , визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку». В той же час, в позовній заяві, яка є предметом розгляду у справі №201/9754/17, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки в порядку ст.41 Закону України «Про іпотеку» шляхом реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Отже, посилання відповідачів на те, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України», які є предметом розгляду у справі №201/9754/17, не підлягають задоволенню, оскільки судовим рішенням по справі № 201/8811/14- ц вже вирішено спір між тими ж сторонами з тих самих підстав та щодо того самого предмету спору, суд оцінює критично, оскільки звертаючись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.41 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержателем визначений інший законний спосіб захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права. Згідно до статей 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Згідно до умов п.6.2 іпотечного договору від 27.06.2008р. іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та за цим договором, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п.6.6. цього договору. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2012р. по справі №2-5558/11 визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. №126 т. № 1). Згідно до ч.1,2 ст.23 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції від 13.01.2012р. ) у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, з набуттям права власності на підставі рішення суду на Ѕ частину нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, [PERSON] набула статусу іпотекодавця в частині належного їй майна, а також всіх прав та обов`язків іпотекодавця за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 04.04.2013р. (актовий запис № 56) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після реєстрації розірвання шлюбу відповідачка залишила дівоче прізвище « [PERSON] » (а.с. №187 т. № 1). Згідно свідоцтва про шлюб від 13.03.2015р. (актовий запис №118) [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а.с. №188 т. № 1). Частина 5 статті 263 ЦПК України визначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Стаття 35 Закону України «Про іпотеку» визначає, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Згідно до ч.1 ст.76, ч.2 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з наданих позивачем суду письмових доказів, 21.01.2014р. банком на адресу [PERSON] та [PERSON] було направлено письмові вимоги в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» вих. № 19/19-15/15 від 20.01.2014р. про дострокове повернення суми кредиту, сплати відсотків та інших платежів за договором відновлюваної лінії №864/1 від 27.06.2008р., в яких банком зазначено зміст порушених зобов`язань, розмір невиконаних грошових зобов`язань в розмірі 105 445 дол.США та висунуто вимогу про виконання порушеного зобов`язання протягом 30 днів з попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги (а.с. №21-22 т. № 1). Також, 21.01.2014р. банком на адресу [PERSON] та [PERSON] було направлено письмові вимоги в порядку ст.40 Закону України «Про іпотеку» вих.№ 19/19-14/14 від 20.01.2014р. про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку, в яких банком повідомлено, що в зв`язку з порушенням зобов`язань за договором №864/1 від 27.06.2008р. заборгованість перед банком становить 105 445,54 дол. США (прострочена заборгованість по кредиту в сумі 59 997,10 дол.США, прострочена заборгованість по відсоткам в сумі 22 798,05 дол.США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 10 954,70 дол.США, пеня за несвоєчасне повернення кредит в сумі 11 695,69 дол.США) та банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки згідно умов іпотечного договору в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» Отже, враховуючи зміст зазначених вимог, суд приходить до висновку, що направлення банком в січні 2014р. боржнику та іпотекодавцю вимоги про усунення порушення, передувало саме зверненню банка в 2014р. до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з визначенням способу реалізації предмета іпотеки в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», в задоволенні якого було відмовлено. В матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що перед зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмові вимоги про усунення порушень з попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 41 Закону України «Про іпотеку». В судовому засіданні 02.07.2019р. при з`ясування судом даної обставини, представник позивача зазначив, що йому не відомо про направлення банком відповідних повідомлень (а.с. № 108 т.№ 2 - дія № 30). Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки іпотеко держатель здійснив судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки без дотримання вимог спеціального закону з питань усунення порушень. Крім того, при винесенні рішення суд вважає необхідним зазначити про наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором заборгованість стягнута у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Так, до позовної заяви позивачем був долучений розрахунок заборгованості за договором №864/1 від 27.06.2008р. станом на 05.07.2017р., в якому банком зазначено, що загальна сума заборгованості за договором складає 85 764,55 дол.США та 271,92 грн, що за офіційним курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 2 231 639,52 грн. з зазначенням лише підсумкових сум складових сум заборгованості без визначення періоду їх нарахувань. Враховуючи, що під час розгляду справи представник позивача не зміг надати суду обґрунтованих пояснень щодо розміру заборгованості, яка була достроково стягнута за рішення суду, а також порядку та періодів нарахування розміру заборгованості станом на 05.07.2017р. (а.с. № 108 т.№ 2 - дія № 28-30), в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідне унеможливлює для суду надати правову оцінку діям банку про продовження нарахування процентів та пені по договору після звернення з позовом про дострокове стягнення заборгованості для встановлення дійсної суму заборгованості, на погашення якої, у разі задоволення позову, можливо звернути стягнення на предмет іпотеки. При розгляді справи суд не вирішує питання про застосування строків позовної давності (відповідно до заяв відповідачів викладених у відзивах на позов), оскільки дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті позовних вимог, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed