Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернувся у суд з наведеним позовом до відповідачів, мотивуючи тим, що 25.10.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту. За договором іпотеки від 25.10.2007 року позичальник [PERSON] передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. З відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки. 12 березня 2012 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] в користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 397 654 грн. 85 коп. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення. Заступником начальника відділу ДВС Косівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження та винесено постанови про арешт майна боржників та оголошено заборону на його відчуження. Згідно даних отриманих відділом ДВС, за [PERSON] жодного майна не зареєстровано. В квартирі [ADDRESS] зареєстрована та проживає відповідачка [PERSON]. та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] Позивач дізнався, що в квартирі, яка перебуває в іпотеці без дозволу іпотекодержателя було зареєстровано малолітніх дітей. Відповідачка свідомо порушила умови договору іпотеки, розуміючи, що іпотеко держатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання. Рішення суду про стягнення заборгованості на даний час не виконано. Представник позивача в судові засідання 03.10.2013 року, 05.11.2013 року, 03.12.2013 року та 05.02.2014 року не з'являвся, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, надіслав до суду заяви про розгляд справи у відсутності представника позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з'являлись, про день та час судового засідання повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень та конвертами, які повернулись за закінченням терміну зберігання. Представник відповідачки [PERSON] в попередньому судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судові засідання не з'являвся, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 12 березня 2012 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист на рішення суду від 04 жовтня 2011 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] в користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 397 654 грн. 85 коп. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення. (а.с.4-5). Заступником начальника відділу ДВС Косівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження та винесено постанови про арешт майна боржників та оголошено заборону на його відчуження (а.с.5-10). Згідно листів-відповідей ряду державних установ за відповідачем [PERSON] жодного майна не зареєстровано, за відповідачкою [PERSON] зареєстрована квартира в [ADDRESS] (а.с.15-22). Позивач в позовній заяві вказує, що згідно договору іпотеки від 25 жовтня 2007 року позичальник ([PERSON]) передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], а з відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки, однак, всупереч ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) доказів на підтвердження таких своїх тверджень суду не надав. Як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО ЗАХІД СТИЛЬ» про склад сім'ї і прописки (а.с.23), в квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON] (малолітня) та [PERSON] (малолітня). Як вбачається з вимог позовної заяви позивач просить виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а відповідачами в позовній заяві зазначає також [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, позивачем не зазначено яким чином саме відповідачами [PERSON] та [PERSON] порушеного його права, вимог до них позивач теж не ставить. Як вбачається із копії Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за відповідачкою [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.09.2008 року про затвердження мирової угоди (а.с.16). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідачка [PERSON] договір іпотеки з позивачем не укладала, згідно позовної заяви такий договір укладав відповідач [PERSON], а тому умови договору іпотеки відповідачка [PERSON] порушити не могла, бо не є його стороною. Статтею ст. 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Статтею 109 Житлового кодексу встановлюється порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 вказаної статті чітко встановлений порядок виселення громадян з жилого приміщення на яке звернуто стягнення, зокрема: звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не має, позивач вказує, що існує рішення суду тільки про стягнення заборгованості за кредитним договором, на підставі якого було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Позивач у своїх вимогах (а.с.11-12) стверджує, що у випадку несплати відповідачами боргу він змушений буде розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто позивач сам визнає, що звернення стягнення на предмет іпотеки ще не проводилось. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Спосіб реалізації предмета застави, іпотеки встановлений ст. 591 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 вказаного Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вказаний порядок виселення з житлового приміщення закріплений і Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Пунктом 43 вказаної Постанови визначено, що «при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк». Знову ж таки, у вказаній Постанові йдеться про обов'язкову письмову вимоги іпотекодержателя або нового власника про добровільне звільнення житлового будинку чи житлового приміщення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є передчасними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 47 Конституції України, ст. ст. 321 ч.1, 383 ч.1 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 109 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 38, 39 ч. 2, 40 Закону України «Про іпотеку», п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed