Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

Представник позивача за довіреністю звернувся до суду з зазначеною позовною заявою в якій уточнивши позовні вимоги просить суд звернути стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки : 14 земельних ділянок, які належать на праві власності відповідачу [PERSON], які розташовані на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, а саме: -Земельна ділянка, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер [NUMBER] цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, ділянка номер [ADDRESS] -Земельна ділянка, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, ділянка номер [ADDRESS] -Земельна ділянка, загальною площею 0,8541 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, ділянка номер [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Агрохолдинг» перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за Договором про невідновлювальну кредитну лінію № 02-01-10 від 01.04.2010 року (із змінами та доповненнями) в сумі 204 543 427 , 92 (включає суму строкової заборгованості по кредиту - 8 170 000,00 доларів США, (що згідно курсу НБУ станом на 12.08.2015 року складає 174605563,50 гривень); суму строкової заборгованості по відсоткам - 38 580,56 доларів США, (що згідно курсу НБУ станом на 12.08.2015 року складає 824 526,37 гривень); суму простроченої заборгованості по відсоткам - 1 312 972,49 доларів США, (що згідно курсу НБУ станом на 12.08.2015 року складає 28 060 257,22 гривень); пеню за прострочення заборгованості по відсоткам - 1 053 080,83 гривень), та судовий збір в розмірі 3654,00 гривень. В обґрунтування пред'явлених вимог посилалася на те, що 01 квітня 2010 року між позивачем та ТОВ «Агрохолдинг» (надалі - третя особа) укладено Кредитний договір № 02-01-10 від 01 квітня 2010 року. У відповідності до п. 1.1. Кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит на загальну суму 13000000 гривень 00 копійок з терміном повернення кредитних ресурсів до 30.04.2010 року та з оплатою відсотків по ставці 22% річних. До кредитного договору неодноразово вносилися зміни, зокрема між Банком та Позичальником було укладено 20 додаткових угод до кредитного договору. У забезпечення виконання зобов'язань третьої особи, між позивачем та відповідачем було укладено Іпотечний договір № 103 І/1110, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Войнарським І.А. За умовами договору іпотеки в іпотеку банку передано 14 земельних ділянок, що розташовані на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Вказаний предмет іпотеки належить на підставі 14 договорів купівлі-продажу земельних ділянок, про що на 14 Державних актах зроблено відповідні 14 записів. Позивач неодноразово повідомляв третю особу та відповідача про існуючу заборгованість, проте відповідач ніяк не відреагував і до теперішнього часу заборгованість за кредитним договором в сумі 204543427,92 гривень, не погашена. Присутня в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, вказуючи на істотність допущених відповідачем порушень його кредитно-договірних зобов'язань, у зв'язку з чим, користуючись наданим позивачу правом вибору способу судового захисту, просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] жодного разу не повідомлялась про укладення додаткових угод. Також зазначила, що позивачем пропущено строк звернення до суду, так як відповідач [PERSON], згідно п.3 Іпотечного договору передала 14 земельних ділянок в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих боржнику на загальну суму 23601638,70 гривень, до 30 червня 2011 року, тобто строк звернення до суду сплинув 30 червня 2014 року та просила в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 квітня 2010 року між позивачем та третьою особою укладено Кредитний договір № 02-01-10 від 01 квітня 2010 року (а.с.13-16), відповідно до якого позивач надав третій особі кредит на загальну суму 13000000 гривень 00 копійок з терміном повернення кредитних ресурсів до 30 квітня 2010 року. До кредитного договору неодноразово вносилися зміни. Зокрема між позивачем та третьою особою укладено 20 додаткових угод, а саме: Додаткова угода № 1 від 30.04.2010 року (т.№ 1., а.с. 18); Додаткова угода № 2 від 28.05.2010 року (т.№ 1., а.с. 19-20); Додаткова угода № б/н від 02.11.2010 року (т.№ 1., а.с. 21); Додаткова угода № 3 від 19.11.2010 року (т.№ 1., а.с. 22-29); Додаткова угода № б/н від 25.01.2011 року (т.№ 1., а.с. 30); Додаткова угода № 4 від 28.02.2011 року (т.№ 1., а.с. 31-33); Додаткова угода № 5 від 11.09.2012 року (т.№ 1., а.с. 33-40); Додаткова угода № 6 від 14.09.2012 року (т.№ 1., а.с. 40-41); Додаткова угода № 7 від 18.02.2013 року (т.№ 1., а.с. 41-48); Додаткова угода № 8 від 03.07.2013 року (т.№ 1., а.с. 49-50); Додаткова угода № 9 від 30.10.2013 року (т.№ 1., а.с. 51); Додаткова угода № 10 від 06.12.2013 року (т.№ 1., а.с. 52-54); Додаткова угода № 11 від 18.12.2013 року (т.№ 1., а.с. 55); Додаткова угода № 12 від 25.02.2014 року (т.№ 1., а.с. 56-59); Додаткова угода № 13 від 14.03.2014 року (т.№ 1., а.с. 60-61); Додаткова угода № 14 від 01.04.2014 року (т.№ 1., а.с. 62); Додаткова угода № 15 від 24.04.2014 року (т.№ 1., а.с. 63); Додаткова угода № 16 від 30.04.2014 року (т.№ 1., а.с. 64); Додаткова угода № 17 від 15.05.2014 року (т.№ 1., а.с. 65); Додаткова угода № 18 від 29.05.2014 року (т.№ 1., а.с. 66), про які відповідач належним чином не повідомлена. Згідно п. 3 Іпотечного договору № 103 І/1110 від 19 листопада 2010 року, зазначені земельні ділянки передаються в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих Боржнику за Договором про мультивалютну не відновлювальну кредитну лінію № 02-01-10 від 01 квітня 2010 року з усіма змінами та додатками на загальну суму 23601637 гривень 70 копійок строком до 30 червня 2011 року, а також процентів за користування кредиту, виходячи з п. 3.1 Кредитного договору. У випадку зміни сторонами Основного зобов'язання, в тому числі процентної ставки за користування Кредитними ресурсами, Іпотекодавець зобов'язується невідкладно укласти з Іпотекодержателем відповідну додаткову угоду до цього договору (т. № 1 а.с. 70), але в матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б підтверджували той факт, що між позивачем та відповідачем укладалися будь-які додаткові угоди. Також в матеріалах справі відсутні відомості про те, чи повідомлялася відповідач про укладення додаткових угод в період часу з 30.06.2011 року до моменту подання до суду позовної заяви, так як дані зміни збільшують зобов'язання відповідача. Згідно довідки від 27 серпня 2015 року № 9-243000/16672 (т.№ 2 а.с. 9), за Договором про невідновлювану кредитну лінію № 02-01-10 від 01 квітня 2010 року, виникла заборгованість в сумі 204543427 гривень 92 копійок. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. В забезпечення виконання боргових зобов'язань 19 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір № 103 І/1110 (т.№ 1 а.с. 67-76), та додатковий договір № 1 від 03 листопада 2010 року, відповідно до умов яких іпотекодавець - [PERSON], передала Банку, як іпотекодержателю в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, що підтверджується договорами купівлі-продажу земельних ділянок (т.№1 а.с. 80-135) інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна (т. № 1 а.с. 187-231), а саме : -Земельну ділянку, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, ділянка номер [ADDRESS] -Земельну ділянку, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер [NUMBER] цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, ділянка номер [ADDRESS] -Земельну ділянку, загальною площею 0,8541 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, ділянка номер [ADDRESS] В своїх письмових поясненнях представник позивача посилається на те, що Банком неодноразово повідомлялося відповідача про виниклу заборгованість, але в матеріалах справи відсутні будь-які відомості с цього приводу, однак в матеріалах справи міститься вимога від 17 липня 2014 року № 9-242200/11749, яку позивач направив на адресу відповідача [PERSON], в якій просив негайно усунути порушення та виконати зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, згідно з Додатковою угодою № 7 (т.№ 1 а.с.136), яку відповідач згідно поштового повідомлення, у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання, не отримала (т.№ 1 а.с. 137). Проте, невиконання банком вимог ч. 1 ст. 35 Закону України « Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись до суду в будь-який час за захистом своїх порушених прав, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положеннямст. 124 Конституції України. Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 37 постанови № 5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої ст. 35 Закону України « Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. В судовому засіданні представник відповідача стверджувала, що відповідач не отримувала попереджень про утворену заборгованість, та не була повідомлена про складання та підписання додаткових угод. Згідно із ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК та ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом із тим, як видно з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що відповідачем [PERSON], отримано листи-вимоги про сплату заборгованості, на які в позовній заяві посилається позивач та відсутні підтвердження, того, що відповідач була належним чином повідомлена про укладення між банком та третьою особою додаткових договорів. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України "Про іпотеку"та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У п. 2 Іпотечного договору №103 І/1110 від 19.11.2010 року та п. 2 Додаткового договору № 1 позивач посилається на Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки видану відділом Держкомзему у Криворізькому районі Дніпропетровської області 21.10.2010 року, яку до матеріалів справи не надає. Окрім того, матеріали справи не містять даних про узгодження сторонами ціни продажу предмету іпотеки у зв'язку з виникненням зазначеної позивачем заборгованості, станом напередодні звернення до суду з позовом, а наданий представником позивача звіт про вартість об'єктів який знаходиться у п. 2 Іпотечного договору та у п. 2 Додаткового Договору № 1, суд не приймає до уваги, оскільки він складений 21жовтня 2010 року, а позовна заява до суду подана 16 січня 2015 року, тобто після звернення до суду та між сторонами вона не узгоджена. Також в своїх запереченнях представник позивача вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, так як згідно п. 3 Іпотечного договору, [PERSON] своїм нерухомим майном виступала майновим поручителем в забезпечення повернення кредиту, виданого третій особі строком до 30 червня 2011 року, тобто іпотекодавець мав право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки до 30 червня 2014 року. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно матеріалів справи, банк довідався про порушення свого права 30 червня 2014 року, що підтверджується розрахунком (т. № 1 а.с. 162), після чого направив відповідачу лист - вимогу від 17 липня 2014 року про утворену заборгованість (т. № 1 а.с.136), який відповідач згідно поштового повідомлення (т.№ 1 а.с. 137) не отримала. Тобто позивачем не порушено строків позовної давності. Зважаючи на те, що позивач фактично не повідомив відповідача про укладання додаткових угод між банком та третьою особою, та про утворену заборгованість, яка фактично збільшує зобов'язання відповідача, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову. Оскільки у задоволені позову позивачу відмовлено, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір з відповідача на користь позивача не підлягає

Outcome: dismissed