Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 06.03.2020 року звернувся позивач [PERSON] до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» із позовною заявою відповідно якої просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» №34/к від 06.02.2020 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» за підписом в.о. директора Мясковського О.М., яким до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. В обґрунтування позову зазначено, що при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани на підставі наказу №34/к від 06.02.2020 року не було дотримано норм закону, а саме: 1. Наказ не містить посилання на зміст вчиненого позивачем дисциплінарного проступку, тобто в чому полягає протиправна поведінка позивача (дія чи бездіяльність) та в який саме час вона мала місце (дата вчинення). 2. Наказ не містить посилання на будь-який локальний нормативний акт (Правила внутрішнього трудового розпорядку, посадова інструкція і т.і.), вимоги якого було порушено позивачем. 3. Акт (висновок) комісії, на який міститься посилання в наказі, яким встановлено факт несвоєчасного відображення інформації зміни власника пакетів програмного забезпечення, не містить посилань на те: де мала відображатись зазначена інформація про власника; в який період часу зазначена інформація підлягала зміні; яким документом встановлено час внесення зміни зазначеної інформації; ким та коли саме мали вноситись зміни інформації про власника; яке правове значення має значена інформація і якими є наслідками її несвоєчасного внесення. 4. Наказ не містить зазначення форми вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку. 5 Під час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідач не вимагав від позивача письмових пояснень та не врахував ступінь тяжкості вчинено проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за якими вчинено проступок, і попередню роботу працівника, як того вимагає закон. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду із дійсним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 року відкрито провадження по справи в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання. 19.05.2020 року до суду надійшов відзив на позову заяву, відповідно якого представника відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, в обґрунтування чого по зазначеним в позові пунктам зазначено наступне. 1. Вимоги до форми та змісту оспорюваного наказу про застосування дисциплінарного стягнення, відкладені в обґрунтуванні позову є безпідставними, оскільки жодним нормативним актом України не встановлено обов`язкової форми наказу про застосування дисциплінарного стягнення, а також не визначено переліку відомостей, які повинні бути відображеними в його тексті. У зв`язку з цим, відсутність в наказі посилання на зміст вчиненого позивачем дисциплінарного проступку не може бути підставою для обґрунтування позову. Але, наказ №34/к від 06.02.2020 року, тим не менш, містить посилання на зміст дисциплінарного проступку, який виражено в понятті «порушення трудової дисципліни», регулюванню відносин в сфері якого цілком присвячена глава Х Кодексу Законів про працю України, що вбачається з тексту наказу. 2. Усі вимоги до форми та змісту оспорюваного наказу про застосування дисциплінарного стягнення, викладені в обґрунтуванні позову, є безпідставними. У зв`язку з цим, відсутність в наказі посилання на будь-який локальний нормативний акт (Праивла внутрішнього трудового розпорядку, посадова інструкція і т. ін.), вимоги якого було порушено позивачем, не може бути підставою для обґрунтування позову. Але, наказ 34/к від 06.02.2020 року, тим не менш, містить посилання на конкретні норми Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ДП «Одеський порт», а саме на пункти 3.1, 7.1 та 7.2, що вбачається з тексту наказу. 3. Вимоги до форми та змісту оспорюваного акту (висновку) комісії, на підставі якого було видано наказ №34/к від 06.02.2020 року «Про застосування дисциплінарного стягнення», викладені в обґрунтуванні позову так само, як і вимоги до форми та змісту самого наказу є безпідставними з тих самих міркувань. Але акт (висновок) комісії з проведення службової перевірки від 28.01.2020 року, тим не менш, містить посилання на інформацію, відсутністю якої позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, зокрема: - місце відображення інформації особистий електронний кабінет Microsoft, а також робоча область екрану монітору програми; - період часу, в який інформація підлягала зміні після виконання сторонами умов договору КД-20995 від 01.11.2018 року. Відповідно до акту прийому-передачі №201-2241 від 27.11.2018 року, усі зобов`язання за вказаним договором сторонами були виконані в момент підписання$ - документ, яким встановлено час внесення зміни зазначеної інформації дана інформація відображається в робочій області програми. Окремого документа, який б підтверджував дату активації ліцензії, взагалі не може існувати; - ким та коли саме мали вноситись зміни інформації про власника особа працівника, який мав провести відповідні зміни, не має жодного значення, оскільки позивач не зобов`язував конкретного працівника виконати дану роботу, а отже, як керівник служби, несе особисту відповідальність за невиконану роботу, відповідно до Положення про Службу ІТ-технологій №25/01 від 28.12.2016 року. - несвоєчасне внесення зазначеної інформації мало за наслідками неналежне, неефективне використання та зберігання державного майна, а також створювало ризки для стороннього втручання в діяльність підприємства. 4. Усі вимоги до форми та змісту оспорюваного наказу про застосування дисциплінарного стягнення, викладені в обґрунтуванні позову є безпідставними. Форма вини позивача у вчинені дисциплінарного проступку зазначена в акті (висновку) комісії з проведення службової перевірки від 28 січня 2020 року, як самоусунення від реалізації обов`язків начальника СІТ [PERSON] та неналежне виконання ним своїх посадових обов`язків. 5. Під час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності він двічі надавав особисті письмові пояснення 03.01.2020 року та 23.01.2020 року. Також із ним проводилась низка усних розмов. Враховуючи зазначене, представник відповідача вважає, що системний аналіз наведених обставин доводить, що позивач в своєму позові свідомо викривлює факти, а його доводи спростовуються доданими ним же самим документами до позову. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до слухання по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовну заяву, просили задовольнити з підставі викладених в ній. Представник відповідача Польшин К.С. заперечував проти задоволення позову з підстав викладених в відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 12.08.2016 року працює в Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт», 08.12.2016 року переведений на посаду начальника служби ІТ-технологій, про що свідчить копія трудової книжки позивача та відповідним наказом ДП «Одеський морський торговельний порт» від 07.12.2016 року. На підставі наказу в.о. директора ДП «Одеський порт» №13 від 08.01.2020 року було створено комісію для проведення службової перевірки по фактам викладеним у службовій записці начальника Служби ІТ-технологій Рябова А.П., за результатам якої складено Акт (висновок) комісії з проведення службової перевірки від 28.01.2020 року, згідно якого комісія встановила факт несвоєчасного відображення інформації зміни власника пакетів програмного забезпечення для автоматизації офісу ДП «Одеський порт» відповідно договору КД-20995 від 01.11.2018 року, з вини начальника служба ІТ-технологій Рябова А.П. Представником відповідача також надано докази, які стали підставою для складання зазначеного акту, в тому числі пояснення [PERSON] від 03.01.2020 року та 23.01.2020 року. Положеннями статті 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Стаття 150 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Догана є дисциплінарним заходом особистого немайнового характеру, який полягає у негативній оцінці і засудженні поведінки працівника у трудовому колективі. У трудовому законодавстві немає обмежень щодо підстав та періодичності застосування догани як дисциплінарного стягнення. Згідно з частинами першою та другою статті 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер. Відповідно до статті 149 КЗпП, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Таким чином, в силу ст.ст. 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч. 1 ст. 149 КЗпП України). Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Відмова працівника дати письмові пояснення не перешкоджає накладенню на працівника відповідного стягнення. Дана норма узгоджується з правовою позицією, викладеною ВСУ в постанові від 19.10.2016 року № 6-2801 цс 15, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Обґрунтування позивача, що під час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідач не вимагав від позивача письмових пояснень спростовуються тими обставинами, що в матеріалах справи наявні пояснення [PERSON] від 03.01.2020 року та 23.01.2020 року. Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами), при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо. Накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани є різновидом відповідальності у сфері трудових правовідносин, адже тягне для працівника певні негативні наслідки, в тому числі позбавлення премії, звільнення та інше. Тому в таких правовідносинах застосовуються загальні положення для притягнення винуватої особи до відповідальності, які передбачають необхідність вини працівника у формі умислу або необережності за порушення чітких положень правил внутрішнього трудового розпорядку (трудової дисципліни) або виробничої дисципліни, а також формування у наказі об`єктивної сторони - суті правопорушення. В цьому випадку застосовується презумпція правомірної поведінки працівника, що полягає в обов`язку працедавця довести в судовому засіданні належними та достатніми доказами законність звинувачення працівника в порушенні тих чи інших правил та накладення на нього стягнення. Отже, тягар доведеності правомірності накладення стягнення на працівника та виконання при цьому працедавцем передбачених КЗпП України трудових обов`язків під час судового розгляду спору покладається саме на власника або на уповноважений ним орган. Крім того, застосування догани вимагає від роботодавця чіткого дотримання загального порядку застосування дисциплінарних стягнень, встановленого законодавством, та забезпечення себе достатніми доказами для переконання стороннього наглядача, в тому числі суду, у законності та неупередженості накладеного стягнення. Накази про застосування дисциплінарних стягнень вказують на порушення [PERSON] трудової дисципліни, а Акти (висновки) комісії з проведення службової перевірки вже містять конкретні пункти нормативно-правових актів порушених [PERSON] . Так, згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Службова перевірка проведена на підставі наказу ДП «Одеський порт» від 08.01.2020 року по фактам викладеним у службовій записці [PERSON] та притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулося наказом від 06.02.2020 року, тобто в межах одного місяця з дня виявлення порушення. Таким чином, посилання позивача на незаконність наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності не підтверджується матеріалами справи, а накази винесені уповноваженою особою за наявності підстав, які викладені у Акті та у строк передбачений законодавством. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позову суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed