Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати іпотечний договір № МК 355-07 від 21.12.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ФОП [PERSON] недійсним. В обгрунтування позову зазначила, що з січня 1998 року вони з [PERSON] проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, однак згоди на укладення договору іпотеки №МК355-07 від 21.12.2007 року, предметом якого є хлібний павільйон площею 16 кв. м, за адресою: [ADDRESS], не давала, а тому вважає, що порушено її право як співвласника. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач ФОП [PERSON], будучи попереджений про наслідки визнання позову, позовні вимоги визнав повністю. Ухвалою Корольовського районного суду від 27.01.2015 року відмовлено у прийнятті визнання позову. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що на момент укладення оспорюваного правочину 21.12.2007 року єдиним власником предмету іпотеки був [PERSON], а тому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 21.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФОП [PERSON] укладено кредитний договір № МК 355-07 на суму 140 000,00 грн з кінцевою датою повернення кредиту 20.12.2022 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором, 21.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФОП [PERSON] було укладено іпотечний договір відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку наступне майно, а саме: хлібний павільйон літ «А», загальною площею 16,00 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить ФОП [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу хлібного павільйону, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] від 26 листопада 2007 року за р.№4975. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 07 жовтня 2009 року встановлено факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] з 01 листопада 1998 року по момент винесення рішення. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно із частиною 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що [PERSON] на момент укладення спірного правочину був єдиним власником предмету іпотеки, а рішення суду про встановлення факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] ухвалено 7 жовтня 2009 року більш як через два роки після укладення іпотечного договору №МК 355-07 від 21.12.2007 року, що не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням вказаного договору, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача. Вказана позиція суду повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 19 вересня 2011 року у справі №6-33 цс 11 та постанові від 7 листопада 2011 року №6-44 цс 11, що згідно статтей 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суддів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed