Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

04 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної служби з надзвичайних ситуацій України, голові ДСНС України Бочковського Сергія Станіславовича, т.в.о. головного лікаря Санаторія "Одеський" Задьорного Ігоря Олександровича про визнання незаконним та скасування наказів про звільнення з посади та поновлення на посаді. (а.с.1-6) 13 травня 2015 року [PERSON] уточнив позовні вимоги та звернувся з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, санаторію «Одеський», третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Задьорний І.О. про визнання незаконними та скасування наказів № 558 по особовому складу цивільного захисту від 27.10.2014 року та № 111 по особовому складу від 27.10.2014 року та поновлення на посаді. Просить допустити негайне виконання судового рішення. (а.с. 115-128) Позивач також звернувся до суду з клопотанням про визнання причини пропуску строку звернення до суду поважними та його поновлення, оскільки термін звернення з заявою про вирішення трудового спору розпочинається з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Так, 01 листопада 2014 року позивачем було отримане рекомендований лист з копіями наказів про звільнення, в якому було зазначено, що отримати трудову книжку можна буде в будь-який день. Хвороба, в силу свого об'єктивного характеру, є об'єктивною причиною пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 25 червня 2011 року перебував на посаді головного лікаря санаторію МНС України «Одеський». Наказом по особовому складу цивільного захисту № 558 від 27.10.2014 року Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - Наказ № 558), підписаним Бочковським С.С., котрий виконував обов'язки голови ДСНС України на той час, позивача було звільнено з посади головного лікаря санаторію МНС України «Одеський» відповідно до пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. 27 жовтня 2014 року наказом № 111 по особовому складу тимчасово виконуючого обов'язки головного лікаря санаторію «Одеський» Задьорного І.О. (далі - Наказ № 111) позивача було звільнено з посади головного лікаря, в основному штаті, з тієї ж самої підстави за п. 5 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що Наказ № 558 та Наказ № 111, якими його звільнено з посади головного лікаря санаторію «Одеський», є незаконними та такими, що прийняті з порушенням ст.ст. 2, 21, 40, 43 Кодексу законів про працю України, а тому підлягають скасуванню, а позивач поновленню на відповідній посаді. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви. Позивач та його представник просять позовні вимоги задовольнити повністю. Представники відповідачів позов не визнали та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Надали суду письмові заперечення. Представник ДСНС України посилається на те, що позивач не з'являвся на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, а тому в ДСНС України були всі передбачені Законом підстави для звільнення його з займаної посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Представник санаторію «Одеський» в наданих суду письмових запереченнях висловив незгоду із позовною заявою, вважаючи її безпідставною та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи. При цьому було зазначено, що звільнення позивача було викликано виробничою потребою, позивач протягом більш як чотиримісячного періоду не з'являвся на роботу, а підстави вважати, що даний період переривався відсутні. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, і на підставі поданих доказів, вислухавши доводи учасників процесу, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 червня 2011 року між Міністерством надзвичайних ситуацій України (Орган управління майном) в особі міністра надзвичайних ситуацій України Балоги В.І. та [PERSON] був укладений трудовий контракт № 96 на термін з 25 червня 2011 року до 25 червня 2016 року. (а.с. 8-15) Наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України від 25 червня 2011 року [PERSON] призначено на посаду головного лікаря санаторію МНС України «Одеський» терміном на 5 років, згідно з укладеним контрактом, відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України, постанов Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», від 2 серпня 1995 року № 597 «Про типову форму контакту з керівником підприємства, що є у державній власності» та Статуту санаторію МНС України «Одеський». (а.с. 17) 15 липня 2013 року укладена додаткова угода № 1 до контракту .(а.с. 16) Отже, з 15 липня 2013 року в зв'язку з реорганізацією Міністерства надзвичайних ситуацій України, [PERSON] перебував на посаді головного лікаря Санаторію «Одеський». Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 558 від 27 жовтня 2014 року звільнений [PERSON] з посади головного лікаря санаторію МНС України «Одеський», відповідно до пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України, нез'явлення на роботу протягом більше як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. (а.с. 18) На підставі зазначеного наказу, 27 жовтня 2014 року наказом № 111 санаторію «Одеський» звільнений з 27 жовтня 2014 року [PERSON] з посади головного лікаря, відповідно до пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно п.5 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 19) Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Диспозиція пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох її складових - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з'являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Така правова позиція була сформована в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2008 року. Як вбачається із оскаржуваних наказів № 558 та № 111 правовою підставою звільнення Позивача послугувала правова норма, що міститься в п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, в якому визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. На підтвердження тимчасової непрацездатності позивача, останнім було надано суду відповідні листки непрацездатності, які свідчать про те, що позивач перебував на лікарняному: · в комунальній установі «Міська поліклініка № 6»: з 23.06.2014 року по 04.07.2014 року (12 днів) з діагнозом «Гіпертонічна хвороба ІІ (криза)», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 557564 (стати до роботи 05.07.2014 року); · в комунальній установі «Міська лікарня №5»: з 07.07.2014 року по 18.07.2014 року (12 днів) з причиною непрацездатності «Захворювання загальне», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 239981 (стати до роботи 19.07.2014 року); · в комунальній установі «Міська клінічна лікарня №10»: з 21.07.2014 року по 04.08.2014 року (15 днів) з причиною непрацездатності «Захворювання загальне», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 299878 (стати до роботи 05.08.2014 року); · в комунальній установі «Центр первинної медико-санітарної допомоги №12»: з 05.08.2014 року по 01.09.2014 року (27 днів) з діагнозом «Закрите пошкодження правого колінного суглоба», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 537657 (без визначення дати виходу на роботу); · в комунальній установі «Центр первинної медико-санітарної допомоги №12»: з 02.09.2014 року по 29.09.2014 року (27 днів) з діагнозом «Закрите пошкодження правого колінного суглоба», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 537786 (без визначення дати виходу на роботу); · в комунальній установі «Міська клінічна лікарня №11»: з 30.09.2014 року по 06.10.2014 року (7 днів) з діагнозом «Застаріле пошкодження внутрішнього меніску і передньої хрестоподібної зв'язки правого колінного суглоба», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 420073 (без визначення дати виходу на роботу, з направлення на доліковування в санаторій); · в комунальній установі «Міська клінічна лікарня №11»: з 07.10.2014 року по 30.10.2014 року (24 дні) з діагнозом «Застаріле пошкодження внутрішнього меніску і передньої хрестоподібної зв'язки правого колінного суглоба», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 420074 (без визначення дати виходу на роботу); · в комунальній установі «Центр первинної медико-санітарної допомоги №12»: з 31.10.2014 року по 01.12.2014 року (32 дні) з діагнозом «Закрите внутрішнє пошкодження правого колінного суглоба», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 337175 (без визначення дати виходу на роботу); · в комунальній установі «Центр первинної медико-санітарної допомоги №12»: з 02.12.2014 року по 08.12.2014 року (7 днів) з діагнозом «Закрите внутрішнє пошкодження правого колінного суглоба», що підтверджується листком непрацездатності серії АГЕ № 337386 (стати до роботи 09.12.2014 року). Таким чином, весь період тимчасової непрацездатності позивача розпочався 23 червня 2014 року та закінчився 09 грудня 2014 року. Сторони не оспорюють, що у зазначений період позивач не працював і це підтверджується табелем обліку робочого часу. Період тимчасової непрацездатності в межах якої позивача було звільнено з посади переривався, а тимчасової непрацездатності, яка характеризується безперервністю та відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору з працівником, у ситуації, що мала місце із позивачем, не існувало. Отже, загальний строк тимчасової непрацездатності складався з кількох окремих періодів, жоден із яких не перевищував чотири місяці. Тимчасова непрацездатність позивача, яка мала місце в період з 23.06.2014 року по 04.08.2014 року (39 днів), з певними перервами у часі, була зумовлена різними хворобами (загострення гіпертонічної хвороби, захворювання неврологічного характеру), а причиною тимчасової непрацездатності, яка почала протікати з 05.08.2014 року й закінчилася 09.12.2014 року, послугувало закрите пошкодження правого колінного суглоба. Порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі визначає Інструкція про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року № 455. Відповідно до даної Інструкції тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів (пункт 1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406). Визначення терміну «випадок тимчасової непрацездатності» надано у п.1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом МОЗ України від 09 квітня 2008 року № 198 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 4 липня 2008 р. за №589/15280), згідно з яким зазначений термін слід трактувати як тимчасову непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров'я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - "стати до роботи". У разі, якщо особа стала непрацездатною з приводу того самого захворювання, травми до виходу на роботу або відпрацювала неповний робочий день, випадок тимчасової непрацездатності не переривається. При виникненні іншого захворювання, травми, відпустки в зв'язку з вагітністю випадок тимчасової непрацездатності вважається новим. Системний аналіз вищенаведених норм підзаконних актів, окремих випадків непрацездатності позивача та причин для їх виникнення дає підстави для висновку, що випадок тимчасової непрацездатності позивача, який був зумовлений одним і тим самим захворюванням (закрите пошкодження правого колінного суглоба) і є таким, що становить чотиримісячний період, почав протікати тільки з 05.08.2014 року відповідно до листка непрацездатності АГЕ № 537657, однак на момент звільнення позивача - 27 жовтня 2014 року, очевидно не досяг чотиримісячного строку. Даючи оцінку наявності передбачених п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підстав для звільнення позивача з посади, суд також приходить до висновку, що зазначена норма передбачає, що період тимчасової непрацездатності протягом якого працівник не з'являвся на роботу, окрім того, що повинен перевищувати чотири місяці повинен також бути безперервним, тобто не поділяється на робочі та вихідні дні. Такий підхід до трактування згадуваної норми узгоджуються із практикою її застосування судом касаційної інстанції, зокрема, ухвалою ВАС України від 29.06.2010 року по справі № К-50829/09. Безперервна непрацездатність об'єктивно не може припинятися в залежності від її протікання в робочий чи неробочий час, а тому, якщо працівник відновлює свою працездатність на певний проміжок часу (хоч би на один день), який випадає на неробочі (вихідні) дні, то строк тимчасової непрацездатності не може вважатися безперервним в розумінні п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В такому випадку строк непрацездатності переривається і у подальшому чотиримісячний строк має обчислюватись знову. Отже, тимчасова непрацездатність позивача в період з 23.06.2014 року по 04.08.2014 року мала перерви у часі, а саме: 5 (п'яте) та 6 (шосте) липня 2014 року; 19 (дев'ятнадцяте) та 20 (двадцяте) липня 2014 року, тобто є такою, що переривалася. Доказів, які б спростовували наведене та доводили непрацездатність позивача в зазначені дні відповідачами надано не було. Таким чином, випадок тимчасової непрацездатності, який характеризується безперервністю та відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору з працівником, у ситуації, що мала місце із позивачем, не існувало. Звільнення працівника у будь-якому випадку повинно бути здійснено обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, необхідних для його прийняття, в установленому законом порядку, порушення якого свідчить про незаконність звільнення. Суд бере до уваги посилання позивача на обставини, які також не спростовані відповідачами, та свідчать про те, що, маючи намір звільнити позивача із займаної посади в зв'язку із тимчасовою непрацездатністю, відповідачі не з'ясували характер хвороби та причини довготривалої непрацездатності позивача, проігнорували факт отримання позивачем важкої травми, яка призвела до довготривалої непрацездатності та направлення в подальшому до відповідної медико-соціальної експертної комісії для проведення медико-соціальної експертизи для встановлення інвалідності, не перевірили чи не пов'язані захворювання чи травма, що стали причиною непрацездатності позивача, із трудовим каліцтвом або професійним захворюванням. Відповідно до ст. 4 Конвенції МОП № 158 від 22.06.1982 року про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 3933-XII від 04.02.1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За правилами параграфа 1 Конвенції МОП № 158 тимчасова відсутність на роботі у зв'язку з хворобою або травмою не є законною підставою для звільнення. В обґрунтування наявності виробничої необхідності в звільненні позивача представник санаторію «Одеський» посилався на окремі доручення ДСНС України, отримані санаторієм «Одеський» 26 вересня 2014 року та 03 жовтня 2014 року, на виконання протокольних рішень Кабінету Міністрів України, якими керівнику санаторію ДСНС України «Одеський» було доручено невідкладно вжити заходів щодо переведення виплати заробітної плати працівникам через державні банки, забезпечити до 1 листопада 2014 року укладення з державними банками відповідних договорів, а також вжити до 1 грудня 2014 року заходів відповідно до законодавства щодо забезпечення здійснення розрахунково-касового обслуговування державними банками. Однак, суд не може погодитись з тим, що наявність вищезазначених доручень свідчить про реальне існування виробничої необхідності у звільненні позивача, адже зміст цих доручень свідчить про їхню невідповідність вимогам законодавства України, зокрема ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», положенням постанови Кабінету Міністрів України «Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги» від 22.04.2005 р. № 318. Санаторієм «Одеський» так і не було виконано вимог, що містилися в зазначених дорученнях ДСНС України, оскільки рахунок, який був відкритий санаторієм «Одеський» в січні 2015 року в органах Казначейства для забезпечення казначейського обслуговування коштів державного та місцевих бюджетів, у відповідності до Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 № 758 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 липня 2012 р. за № 1206/21518), не є рахунком в державному банку, про який йшлося в дорученнях. Більше того, вже з 19 листопада 2014 року Задьорний І.О. був наділений всіма повноваженнями щодо відкриття поточних рахунків санаторію «Одеський», але з незрозумілих причин так і не реалізував свою компетенцію в частині відкриття рахунків в банківських установах. Відповідачами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не було надано суду доказів, які б доводили наявність виробничої потреби в звільненні позивача чи встановлювали обставини, відповідно до яких можна було б вважати, що відсутність позивача протягом більш ніж чотирьох місяців підряд негативно вплинула на роботу очолюваного ним підприємства в цілому. Відповідачами всупереч вимог підпункту «а» параграфа 2 Конвенції МОП № 158 від 22.06.1982 року про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яким встановлено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві, ст. 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому заперечення ДСНС України, санаторію ДСНС України, викладені письмово у наданих суду документах, спростовуються вищенаведеним. Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника (постанова Верховного Суду України по справі № 6-33цс14 від 21.05.2014 р.). Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. КЗпП України не містить вичерпного переліку поважних причин пропуску строків звернення до суду, а тому вони визначаються у кожному конкретному випадку виходячи із об'єктивних та суб'єктивних підстав. 01 листопада 2014 року позивачем було отримано рекомендований лист з копіями наказів про звільнення та із супровідним листом, в якому було зазначено, що позивач може отримати трудову книжку в будь-який робочий час. Позивач звернувся до суду із даним позовом в особі свого представника 4 грудня 2014 року, тобто із пропуском місячного строку. Причиною пропуску зазначено строку звернення до суду є безперервність хвороби та її ускладнення, що припало якраз на той час, коли встановлений законом місячний строк спливав, що підтверджується листками непрацездатності. Приймаючи до уваги те, що пропущений строк становить всього лише три дні, тому суд вважає за потрібне поновити позивачу пропущений ним строк звернення до суду для захисту своїх трудових прав. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, наказ Державної служби України з надзвичайних ситуацій по особовому складу цивільного захисту № 558 від 27.10.2014 року про звільнення [PERSON] з посади головного лікаря санаторію ДСНС «Одеський» та наказ по особовому складу санаторію Державної служби України з надзвичайних ситуацій України «Одеський» № 111 від 27 жовтня 2014 року є незаконними та підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню на попередній посаді. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішень в частині вимог про поновлення на роботі працівника.

Outcome: approved