Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона [PERSON] є власником 72/150 частини квартири [ADDRESS] на підставі Рішення Іллічівської районної адміністрації, замість свідоцтва про право власності № 22630 від 21.07.1994 року. Іншими співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON], яким на підставі того ж Рішення Іллічівської районної адміністрації належить кожному по 39/150 частин зазначеної квартири та які зареєстровані в ній. Відповідач [PERSON] тривалий час (понад чотирьох років) не проживає за зазначеною адресою, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири, що ставить позивачку у скрутне матеріальне становище. У квартирі не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Позивачка просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала вимоги, просила позов задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. . За викладених обставин, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського Бюро технічної інвентаризації встановлено, що [PERSON] є власником 72/150 частини квартири [ADDRESS] на підставі Рішення Іллічівської районної адміністрації, замість свідоцтва про право власності № 22630 від 21.07.1994 року. Іншими співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON], яким на підставі того ж Рішення Іллічівської районної адміністрації належить кожному по 39/150 частин зазначеної квартири. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка [PERSON] є власником 72/150 частин квартири [ADDRESS], а отже, наділений повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що повязані з володінням та користуванням цим майном. Згідно довідки КСН «Центральний ІІ» № 559 від 26.01.2017 року встановлено, що відповідач по справі [PERSON] зареєстрований в [INFO], однак не проживає з 2012 року по теперішній час. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в [INFO] понад чотири роки, він втратив право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved