Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

24 листопада 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Позов мотивує тим, що 17 лютого 2012 року померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0876 га, яка розташована в м.Снігурівка по вул.Комсомольська,47, яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2006 року, але не отримала державний акт та право власності не зареєструвала. У 2015 року вона звернулася до нотаріальної контори про оформлення спадкових прав після смерті матері, однак їй було відмовлено за відсутністю у спадкодавця державного акту на земельну ділянку. Просить визнати за нею у судовому порядку право власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що у 2006 році мати за нотаріально посвідченим договором подарувала їй житловий будинок у м.Снігурівка по вул.Комсомольська,47. Земельну ділянку під будинком окремою угодою вони оформили. Мати не отримувала державного акту на спірну землю, а у 2012 році померла. Вона не зверталася до нотаріальної контори про прийняття спадщини, бо вважала, що земельна ділянка під будинком перейшла їй у дар від матері разом з будинком. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, до суду звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Між сторонами склалися правовідносини з приводу переходу права власності на земельну ділянку у зв"язку з переходом права власності на житловий будинок. Як вбачається з договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори 26 червня 2006 року [PERSON] передала у дар [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який знаходиться за адресою м.Снігурівка Миколаївської області вул.Комсомольського, 47 (а.с.14). На підставі вказаного договору [PERSON] зареєструвала право власності на вказаний будинок у Снігурівській філії ММБТІ (а.с.15). Земельна ділянка під вказаним будинком за даним договором новому власнику не передавалася. 17 лютого 2012 року [PERSON] померла (а.с.5). Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,0853 га в межах згідно з планом, яка розташована на території м.Снігурівка Миколаївської області по вул.Комсомольській,47, переданої для будівництва та обслуговування спірного жилого будинку і господарських будівель. За витягом з технічної документації нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 33 536,22 грн. (а.с.16), вона є сформованою у державному земельному кадастрі під № 4825710100:36:029:0008 й рахується за колишнім власником [PERSON], що підтверджено відповідним витягом (а.с.9). Постановою від 17 вересня 2015 року завідувача Снігурівської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0.0583, з посиланням на відсутність зареєстрованого права власності у спадкодавця на зазначену земельну ділянку та державного акту на неї (а.с.4). Згідно повідомлення Снігурівської державної нотаріальної контори від 03.12.2015 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. За даними паспорту [PERSON] серії ЕО №448337, виданого 04 грудня 1997 року Снігурівським РВ УМВС України у Миколаївській області, вона не значиться зареєстрованою до 20 березня 2012 року у м.Снігурівка по вул.Комсомольській,47, на час смерті спадкодавця. Будь-яких доказів про прийняття позивачкою спадщини після смерті [PERSON] матеріали справи не містять. На час укладення договору дарування земельної ділянки від 26.06.2006 року діяла редакція ст.120 ЗК України, у відповідності до якої при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. За правовою позицією Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 - До особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду, з 01 січня 2004 року (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК законом «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно з ст. 120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Від призначення у справі екпертизи для визначення розміру земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будиноку позивачка відмовилася, а суд немає можливості встановити цей розмір в інший спосіб. Крім того, оскільки спадщину після [PERSON] ніхто не прийняв, вона не позбавлена можливості звертатися щодо питання оформлення земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку у міську раду. За такого, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed