Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

28 березня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення просив: Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32545667 від 25.11.2016 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.02.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. в реєстрі за №723; 3) Витребувати у добросовісного набувача [PERSON] , у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради майно у вигляді квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1095191723101 вартістю 512 772,00 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Запорізькою місцевою прокуратурою № 3 встановлено, що у провадженні СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження №42017081050000090 від 11.09.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. У ході розслідування кримінального провадження з`ясовано, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. зареєстровано право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.01.2012, оформленого від імені районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району (на цей час районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району) Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В., зареєстровано за № 723, [PERSON] , придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2018, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрований за №388, [PERSON] придбала у [PERSON] вищезазначену квартиру. З інформації районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 14.11.2017 встановлено, що адміністрація рішення про приватизацію вищезазначеної квартири не приймала та свідоцтво про право власності № [NUMBER] , серія [NUMBER] від 19.01.2012 не видавала. Свідоцтво про право власності № [NUMBER] видано 23.01.2012 на іншу адресу та на іншого власника, а вищезазначений об`єкт нерухомості належить територіальній громаді м. Запоріжжя. Згідно інформації районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 21.02.2018 встановлено, що районна адміністрація, як орган приватизації, не приймала розпорядження про приватизацію вищезазначеної квартири, свідоцтво про право власності не видавалося. Звернень до адміністрації щодо приватизації квартири не надходило. Також ТОВ ЗМБТІ надало інформацію щодо відсутності інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданої інформації Департаменту реєстрації послуг Запорізької міської ради від 22.03.2018 за зазначеною адресою були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 13.08.1998 по 07.02.2018; [PERSON] , [INFO] , з 25.11.1997 по 11.09.2007; [PERSON] , [INFO] , з 08.06.1979 по 24.01.2014; [PERSON] , [INFO] з 08.06.1979 по 22.07.2008 За інформацією департаменту правового забезпечення Запорізької міської ради від 22.02.2018 Запорізька міська рада до суду із позовної заявою про визнання рішення протиправним, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача у власність міської ради, що стосується вищезазначеного об`єкта нерухомості, не зверталася. Рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32545667 від 25.11.2016 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки прийнято з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2015 за № 1127. Так державним реєстратором проведено реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.01.2012, Серія [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] належить на праві приватної власності зазначена квартира. Однак, свідоцтво про право власності районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району на зазначену вища квартиру не видавалося. У подальшому, [PERSON] надано приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно № 34 від 19.01.2012, серія [NUMBER] , підписане від імені заступника голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району [PERSON] та 21.02.2017 здійснено правочин шляхом продажу спірної квартири. 26.02.2018 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрований за №388, спірна квартира перейшла у власність [PERSON] . У той же час, відповідно до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району від 03.02.2015 №51р директору державного навчального закладу «Чубарівський професійний навчальний заклад» Запорізької обласної державної адміністрації Зеленцову А.В. наданий дозвіл на підписання та одержання документів на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який відноситься до категорії дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. [PERSON] не має житла на праві власності, але має право користуватися квартирою за адресою: [ADDRESS] , у якій проживали [PERSON] - бабуся [PERSON] та [PERSON] його дядька, але у 2013 році [PERSON] померла та виникло питання щодо подальшого проживання та успадкування житла за неповнолітнім [PERSON] . Таким чином спірна квартира в установленому законом порядку не приватизована та значиться на обліку як майно, що перебуває у комунальній власності міста. Зазначене свідчить про те, що вказана квартира вибула із власності громади без її волі, чим позбавило Запорізьку міську раду вільно нею розпоряджатися та у подальшому передати її особам, які перебувають на квартирному обліку за місцем проживання. Тому договір купівлі-продажу від 21.02.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В., суперечить вимогам чинного цивільного законодавства, у зв`язку з чим має бути визнаний судом недійсним. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. [PERSON] заволодів квартирою без відповідної правової підстави та протиправно, не маючи відповідного обсягу дієздатності розпорядився спірною квартирою, без волі власника, а саме територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Тому вважає, що договір купівлі-продажу від 21.02.2017 укладений між [PERSON] та [PERSON] має бути визнаний недійсним. Так як позивача, поза його волею було позбавлено права власності на спірне майно, наявні підстави для застосування положень ст. 388 ЦК України, тому договір купівлі-продажу від 21.02.2017 необхідно визнати недійсним, а квартиру витребувати у добросовісного набувача [PERSON] , у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. В судовому засіданні позивач підтримав позов просив його задовольнити у повному обсязі. Представник [PERSON] адвокат Жданов заперечує проти позову, оскільки відносно [PERSON] відсутній обвинувальний вирок щодо встановлення його шахрайських дій відносно спірної квартири, а тому відсутні підстави для визнання договорів недійсними. Відповідач [PERSON] та її адвокат Коваль П.Ю. проти позову заперечували, просили в задоволенні відмовити. Надали відзив на позов в якому зазначили, що в позовній заяві сам позивач акцентує увагу на ту обставину, що [PERSON] , як дитина-сирота, після смерті своєї бабусі у 2013 році мав право на проживання в квартирі та право на приватизацію квартири. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.01.2012 року [NUMBER] , квартира належить на праві приватної власності [PERSON] . Рішенням державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області від 23.11.2016 року за №32545667 право власності на квартиру за [PERSON] зареєстровано у відповідному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 21.02.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В., посвідчено договір купівлі-продажу квартири, реєстраційний №723 між [PERSON] та [PERSON] . Відомості про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] внесені до відповідних державних реєстрів щодо речових прав на нерухоме майно. 26.02.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., посвідчено договір купівлі-продажу квартири, реєстраційний № 388 між [PERSON] та [PERSON] . Відомості про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] внесені до відповідних державних реєстрів щодо речових прав на нерухоме майно. На теперішній час в квартирі зареєстровані [PERSON] та її малолітня дитина [INFO] . Іншого житла ані відповідач, ані її чоловік, ані їхня дитина не мають. Як при оформленні договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2017 року, так і при оформленні договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2018 року приватними нотаріусами Салтан В.В. і Гармашовим Г.М. , які по суті є гарантом законності укладання правочину, проводились відповідні нотаріальні дії з перевірки правомірності укладення правочинів. Будь-яких відомостей, які б перешкоджали укладенню зазначених правочинів, приватними нотаріусами виявлено не було. Основним, відправним документом по даній справі є - свідоцтво про право власності на житло від 19.01.2012 року за №34, який прокурор вважає підробленим і на підставі цього просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч Вікторії Олегівни за № 17626542 від 23.11.2016 року про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] . Але встановлювати факт того, що зазначене свідоцтво є підробленим може лише суд через постановлення обвинувального вироку по кримінальному провадженню № 420170810560000090, тому вважає поданий позов передчасним. Також правовим обґрунтуванням своїх вимог зазначає, зокрема недотримання сторонами правочину від 21.02.2017 року вимог положень ч.1-3 ст. 203, ст. 215 та 228 Цивільного кодексу України, але не обґрунтовує в чому саме, в яких конкретно діях яких конкретних осіб по даній цивільній справі містяться ознаки порушень вимог вказаних норм законів. В позовній заяві позовні вимоги щодо визнання правочину недійсним зазначено обґрунтовання загальними положеннями норм матеріального права щодо недійсності правочинів, - ст. 203, ст. 215 ЦК України, а також положеннями ст. 228 ЦК України, яка регламентує недійсність правочину внаслідок порушення публічного порядку. Разом із цим, публічний порядок законодавець розглядає як синонім основам правопорядку (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про міжнародне приватне право») Термін «публічний порядок» тлумачиться як оціночний критерій, елементи якого закріплені у публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, який у п. 12 своєї Постанови «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 р. № 12 визначив, що під публічним порядком належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо) А тому при визнанні правочину таким, що порушує публічний порядок, необхідно встановити наявність вини у формі умислу хоча б однієї сторони. Відсутність умислу при вчиненні правочину, що порушує публічні порядок, на настання протизаконного результату, в тому числі завдання шкоди з необережності, може тягнути нікчемність правочину за іншими підставами, визначеними законом, або відмову заінтересованій особі в задоволенні позову. Тобто, при кваліфікації недійсності правочину за ст. 228 ЦК України, на що акцентує увагу суду прокурор в позовній заяві, має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Вважає, що доказом вини може бути лише вирок суду постановлений у кримінальній справі (кримінальному провадженні), щодо встановлення вини будь-кого з осіб, що уклали договір, у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 КК України. Проте позивачем таких доказів не надано. Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаючись на положення ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно з якими якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володінні не з їхньої волі іншим шляхом. Прокурором не заявлено позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладено між [PERSON] і [PERSON] , який продовжує бути чинним до теперішнього часу і [PERSON] має всі підстави для подальшого проживання в спірній квартирі разом із чоловіком і своєю малолітньою дитиною. Також зазначила, що [PERSON] , як особа, що мешкала в квартирі і була в ній зареєстрована, знята з реєстрації у вказаній квартирі лише на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 14.08.20917 року у справі №334/3865/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації. Так під час розгляду цієї справи досліджувалось питання щодо права власності [PERSON] на спірну квартиру, та у суду не виникло сумнівів щодо дійсності права [PERSON] на спірну квартиру. Також позивачем не надано доказів того, що спірна квартира перебуває на обліку як майно у комунальній власності. Вважає, що жодної підстави витребування майна у неї, як добросовісного набувача за дійсним договором купівлі-продажу не може бути застосована. Окрім того, вважає, що до участі у справі прокурором не залучені особи, у яких на підставі рішення суду можуть з`явитися певні обов`язки щодо реалізації поновлення її прав, як добросовісного набувача, а саме державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. та приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Г.М. Просить в задоволенні позову відмовити. Також під час розгляду справи [PERSON] разом з представником зауважили на те, що [PERSON] не відповідальна за те, що майно вибуло із володіння [PERSON] не з його волі внаслідок протиправних дій [PERSON] . Після отримання у власність квартири [PERSON] погасила заборгованість [PERSON] по комунальним платежам за попередні періоди, здійснила відновлення електро- та газопостачання квартири, здійснила ремонт - поміняла підлогу, замінила вікна, двері тощо, тобто привела своє житло у належний стан для проживання сім`єю, в якій росте і виховується малолітня дитина. [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, реєстрація якої здійснена представниками держави, а саме нотаріусам, обов`язком яких саме і є під час посвідчення договорів встановити правомірність набуття особами права власності на нерухоме майно. Як зазначено Верховним Судом в постанові колегії суддів другої палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі №6345/4220/16-ц, «не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном; факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням». Задоволення позовних вимог прокурора про витребування спірної квартири у [PERSON] , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Також при постановленні рішення просили врахувати, що [PERSON] окрім того що є добросовісним набувачем, яка придбала спірну квартиру на законних підставах, її сім`я не має іншого житла окрім цієї квартири та всі сімейні кошти були витрачені саме на відновлення спірної квартири, з метою подальшого проживання в неї зі своєю сім`єю. Просять в задоволенні позовних вимог в частині витребування квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, відмовити. Вислухав учасників процесу, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 11.09.2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань повідомлення про вчинення правопорушення передбачене ч. 3 ст.190 КК України. Фабула: 21.02.2017 року невідомі особи, діючи між собою за попередньою змовою, шляхом обману заволоділи правом власності на квартиру [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді міста Запоріжжя.(а.с.19) Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. зареєстрований у реєстрі № 723, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] . У пунктах 3, 4 цього договору зазначено, що відчужувана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району 19 січня 2012 року. Право власності продавця на відчужувану квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області, 23 листопада 2016 року, номер запису про право власності 17626542, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1095191723101. За домовленістю сторін технічна інвентаризація майна перед його відчуженням не проводилась.(п.7 Договору, а.с.20-21). У свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 19.01.2012 року, виданої районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району зазначено, що квартира загальною площею 42,53 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] . Свідоцтво видано згідно розпорядження від 10.01.2021 року № 61.(а.с.23) Право власності за [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до Витягу № 73973539 від 25.11.2016 року. Також станом на 21.02.2017 року відсутні будь-які відомості щодо заборони відчуження чи наявність іпотеки по квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майн, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів. (а.с.24-26) Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрований у реєстрі № 388, [PERSON] продала, а [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] .(а.с.27-28) Право власності [PERSON] на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав.(а.с.38-39) 11.02.2014 року за № 90 до Заступника начальника служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, звернувся директор ДНЗ «Запорізький правобережний професійний ліцей» з повідомленням про те, що у них навчається [PERSON] 1997 року народження, який відноситься до категорії дітей-сиріт, та дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно Розпорядження Голови Районної адміністрації Запорізької міської Ради по Ленінському району від 18.11.2013 р. № 720, [PERSON] не має піклувальника. Згідно довідки Служби у справах дітей, [PERSON] не має житла на праві власності, але має право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , яке закріплене Розпорядженням Голови Ленінської райдержадміністрації Запорізької Міської Ради від 27.07.2007р. №2635. За цією адресою проживали: бабуся - [PERSON] , [PERSON] , дядько - [PERSON] . [INFO] бабуся [PERSON] , померла. Тому, виникає питання, щодо подальшого проживання та успадкування житла неповнолітнім [PERSON] (а.с.43) Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району від 03.02.2015 №51р, розглянута заява директора державного навчального закладу «Чубарівський професійний аграрний ліцей» Запорізької обласної державної адміністрації Зелєнцова Андрія Володимировича, якому дозволено підписати та одержати документи про приватизацію квартир [ADDRESS] на ім`я неповнолітньої дитини позбавленої батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] . (а.с.37) Тобто на час надання [PERSON] дозволу на оформлення документів на спірну квартиру, вона вже перебувала у власності [PERSON] , згідно свідоцтва № 34 від 19.01.2012 року. Проте позивач не зазначає про результати перевірки такого факту, чи взагалі така перевірка проводилась. На звернення ГУНП в Запорізькій області Дніпровського ВП за № 4748/40/-/04-2017, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району надіслано листа про надання інформації від 14.11.2017 року, за № 04/01-35/2201 в якому зазначила, що згідно відомостей отриманих від сектору по роботі з абонентами № 6 КП «Наше місто», квартиру за адресою [ADDRESS] , яка була закріплена за неповнолітньою дитиною, позбавленою батьківського піклування [PERSON] виготовлено свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 19.01.2012. Також зазначає, що районна адміністрація не приймала розпорядження про приватизацію вищезазначеної квартири. Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] було видано 23.02.2012 року на іншу адресу та іншого власника. Квартира [ADDRESS] , належить територіальній громаді м.Запоріжжя. (а.с.42) Зі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 23.01.2021 року вбачається, що згідно розпорядження від 23.01.2012 року райадманістрація Запорізької міської ради по Ленінському району посвідчила право спільної часткової власності в рівних долях по 1/5 частини на квартиру [ADDRESS] , громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (оборот а.с.42) З відповіді Запорізького ОБ ЗМБТІ за № 1871 від 22.02.2018 року вбачається, відсутня інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , оскільки така справа не заводилась.(а.с.44) Відповідно до інформації Департаменту реєстрації послуг Запорізької міської ради від 22.03.2018 за № 01-18/01/0700 за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 13.08.1998 по 07.02.2018; [PERSON] , [INFO] , з 25.11.1997 по 11.09.2007; [PERSON] , [INFO] , з 08.06.1979 по 24.01.2014; [PERSON] , [INFO] з 08.06.1979 по 22.07.2008.(а.с.48) Прокурор у позовній заяві зазначає про те, що у провадженні СВ Дніпровського ВП ГУНП у Запорізькій області заходиться кримінальне провадження № 42017081050000090 за фактом незаконного заволодіння квартирою за адресою: [ADDRESS] , за ч. 3 ст.190 КК України, нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва здійснює Запорізька місцева прокуратура №3. Проте, будь-яких результатів проведення досудового розслідування, суду не надано. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про таке. Вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру за адресою: [ADDRESS] від 25.11.2016 № 32545667 обґрунтована порушенням державним реєстратором вимог ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» тому підлягає скасуванню судом на підставі ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до частини першої статті 228 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення Частиною 2 ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. ЦК України виділяє такі види нікчемних правочинів: 1) вчинений з порушенням обов`язкової письмової та нотаріальної форми (ст. 218, 219, 220);2) вчинений малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (ст. 221);3) вчинений у випадках, передбачених законом, без дозволу органу опіки та піклування (ст. 224);4) вчинений недієздатною фізичною особою (ст. 226);5) правочин, що порушує публічний порядок (ст. 228);6) удаваний правочин (ст. 235). Усі інші правочини можуть визнані недійсними з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. За змістом ч.2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Підставою визнання недійсним договору купівлі продажу від 21.02.2017 року та визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора позивач послався на те, що свідоцтво про право власності на ім`я [PERSON] на спірну квартиру не видавалося, а тому і вказав на підстави, передбачені ст. 228 ЦК України. Відповідно до ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Доведення можливо незаконного вибуття спірної квартири з державної власності, призведе до повернення майна у власність особи, з володіння якої воно вибуло, а саме [PERSON] , (а.с.37, розпорядження про надання дозволу щодо приватизації спірної квартир.), що жодним чином не відповідає цілям, які переслідує позивач, оскільки ані [PERSON] ані будь-який державний орган, який має представляти його інтереси позивачем не був залучений до цього спору. Окрім того, відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 629/1296/16-ц (провадження № 61-141св17). Відповідно, не можуть дії, бездіяльність чи помилки не сторони провочину, ставити під сумнів, законність самого правочину. При цьому слід наголосити, що суду не надано доказів про наявність порушень нотаріусом, який посвідчував договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, а також відсутні докази щодо перевірки державних організацій з приводу набуття права власності [PERSON] права власності на спірну квартиру. Прокурор сам визначає [PERSON] як добросовісного набувача. Отже, доказів, що нотаріусом Гармашовим Г.М. та [PERSON] порушенні вимоги закону не доведено, але цивільно правова відповідальність за дії державного реєстратора Ткалич В.О. покладається саме на відповідача [PERSON] . Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 4 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення його цивільного права з боку [PERSON] , яке б підлягало захисту судом. Суд також враховує те, що на час укладання 26.02.2018 року договору купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] вже протягом п`яти місяців перебувало в провадженні Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області кримінальне провадження №42017081050000090 від 11.09.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Проте будь-якої заборони на відчуження спірного нерухомого майна в рамках кримінального провадження здійснено не було. Судом під час вирішення спору враховується також і такі висновки судів касаційної інстанції. Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови від 6.11.2009року №9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст.216ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Згідно з п. 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину Главою 29 Цивільного кодексу України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387,388ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким». Згідно правової позиції у справі №6-67цс15 визначено, що стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Проте реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Окрім наведеного, судом також враховуються наступні положення законодавства у сукупності із фактичними обставинами справи. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», визначено наступне:державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;державний реєстр речових прав на нерухоме майно, це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження;реєстраційна дія, це державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру;загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав. Державним реєстратором також є нотаріус. Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладаються функції представництва держави в суді. Отже, і позивач прокурор, і відповідач Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області, і нотаріус Салтан В.В., підпорядковуються державі, державі яка визнала і підтвердила законність всіх переходів права власності на спірну квартиру, що в подальшому вплинуло на інтереси та права відповідача [PERSON] , яка за вимогою позивача, який у даному випадку є прокурор як представник держави, має відстоювати права та обов`язки громадянина, а не оспорювати офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття і переходів права власності на спірну квартиру до відповідача [PERSON] . Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року) Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, фактичні обставини та правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності на спірну квартиру, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. (Постанова ВС від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18) При цьому варто зауважити, що позивачем не надано жодних доказів про те, що [PERSON] чи [PERSON] знала або могла знати про те, що законність набуття нею права власності на спірну квартиру, буде піддаватися сумніву - у зв`язку з можливим порушеннями, які допущені державним реєстратором та приватним нотаріусом, до повноважень яких належить вчинення дій та прийняття рішень для запобігання шахрайству та захисту прав осіб, які звернулися за вчинення реєстраційних та нотаріальних дій, посвідчення правочинів. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №495/9786/16 (провадження № 61-27034св18) Отже фактично, суть та зміст позову, зводиться до того, державний реєстратор та приватний нотаріус, які виконують функції держави з гарантування об`єктивності та достовірності відомостей про права власності, офіційно визнали та підтвердили переходи права власності та законність набуття спірної квартири у власність [PERSON] . Натомість прокурор в інтересах держави не погоджується з законністю дій державного реєстратора та приватного нотаріуса, не вказуючи на жодні порушення відповідачем [PERSON] та [PERSON] будь-яких норм закону, хоча поданий позов у даному випадку призводить саме до порушення майнових інтересів відповідача [PERSON] в той час, як прокурором взагалі не обґрунтовано та не доведено з її боку жодних протиправних дій/чи бездіяльності в процесі набуття та оформлення права власності на спірну квартиру. Тому на підставі наведеного, задоволення вимог позивача в обраний ним спосіб шляхом визнання договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та витребування у [PERSON] , як добросовісного набувача, у власність територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради квартири [ADDRESS] , на думку суду призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод відносно [PERSON] , оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Судом враховуються також обставини, того, що фактично усі надані позивачем докази у даному провадженні є ксерокопіями матеріалів кримінального провадження, яке наразі перебуває на розгляді в іншому суді і не розглянуто, і які зібрано в межах кримінального провадження і їм має бути надано оцінку іншим складом суду під час ухвалення вироку за результатами судового розгляду кримінального провадження. Згідно до ст.81 ЦПК України доказування у цивільному процесі, не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право чи інтерес особи мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід звернути увагу на те, що кожна сторона обирає свій спосіб захисту, та повинна довести обставини, які мають значення для справи, на підставі належних та допустимих доказів. Суд при винесенні рішення бере до уваги кожен доказ окремо, та оцінює їх в сукупності з іншими доказами. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги недоведені належними та допустимими доказами, які у своїй сукупності підтверджують позицію та вимоги позивача, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed