Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач звернувся у суд з вищевказаним позовом. 11.04.2016 р. позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати рішення Бедевлянської сільської ради № 252 від 21.09.2012 р., в частині виділення земельної ділянки [PERSON], в с. Бедевля, вул. Мазепи 62, та визнати протиправним та скасувати видане відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тячівського РУЮ свідоцтво про право власності, № 5652955 від 03.07.2013 р. на земельну ділянку за кадастровим номером 2124480400:03:004:0004, загальною площею 0.08 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться у с. Бедевля, вул. Мазепи 62, власником якого є [PERSON] Протокольною ухвалою суду від 12.01.2016 року змінено процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] на відповідача. [PERSON] посилається на те, що рішенням суду від 26.05.2005 р. між ним та відповідачкою було розділено житловий будинок № 62 по вул. Мазепи в с. Бедевля на дві окремі квартири. За будинком була закріплена земельна ділянка площею приблизно 0.15 га. Рішенням Бедевлянської сільської ради № 252 від 21.09.2012 р., без його згоди та без його відома, було затверджено технічну документацію щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.08 га., із цієї присадибної ділянки, за [PERSON] Не провівши від нього вилучення земельної ділянки, яка була у нього в користуванні, у встановленому законом порядку, сільська рада незаконно позбавила його частини ділянки. Крім того, сільрада не врахувала ту обставину, що рішенням 390/17 від 09.07.2009 р. 0.04 га., із цієї ділянки були виділені йому. На підставі оскарженого рішення, у березні 2016 р., за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0.08 га. по вул. Мазепи в с. Бедевля. Вважає, що однією з причин винесення сільською радою неправильного рішення про передачу відповідачці у власність земельної ділянки яка була у спільному користуванні стала свідома плутанина у номерах їхніх квартир, так як його квартирі присвоєно номер 62/2, квартирі відповідачки, з невідомих йому причин, 62 «а», а новій ділянці присвоєно № 62. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що 18.07.1989 р. позивач купив будинок, який знаходився по вул. Горького 80, в с. Бедевля. Згідно будівельного паспорту за будинком було закріплено земельну ділянку площею 0.07 га. Фактично була земельна ділянка площею приблизно 0.15 га. На цій ділянці, за час перебування у шлюбі, вони спільно, замість старого, побудували новий житловий будинок. У 2005 році суд розділив будинок між нею та позивачем на дві окремі квартири. У 2012 році сільська рада винесла рішення яким затвердила технічну документацію щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.08 га., по вул. Мазепи № 62. У 2016 р. вона зареєструвала за собою право власності на цю ділянку. Вважає, що права позивача ні в якому разі порушені не були. За будинком у якому вони проживають залишилася земельна ділянка площею не менше ніж 0.07 га. Крім того у користуванні [PERSON] є дві земельні ділянки площею 0.10 га. та 0.10 га. які знаходяться в урочищах Говди та Заріка. Просить у позові [PERSON] відмовити. Представник Бедевлянської сільської ради у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що сесія сільської ради передала [PERSON] у власність земельну ділянку у відповідності до чинного законодавства. Ця ділянка дійсно знаходиться біля будинку в якому проживають [PERSON] та [PERSON], але вона не виділялася у встановленому законом порядку ні попереднім власникам будинку ні сторонам по справі. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. В судовому засіданні встановлено, що у 1989 р. [PERSON] купив від [PERSON] будинок по вул. Горького 80, в с. Бедевля. Згідно будівельного паспорту на цей будинок та свідоцтва на забудову, за ним було закріплено земельну ділянку 0.07 га. За час перебування в шлюбі, з 11.07.1993 р. по 11.04.2003 р., на цій земельній ділянці, замість старого будинку, сторони спільно побудували новий. У подальшому рішеннями виконкому назву вулиці та номер будинку були змінені. Вулиця на даний час носить назву Мазепи, а будинкові було присвоєно № 62. Рішенням Тячівського районного суду від 26.05.2005 р., яке ухвалою апеляційного суду від 22.09.2005 р. залишено без змін, будинок був поділений між [PERSON] та [PERSON] на дві окремі квартири. Земельна ділянка розділена не була, так як не приватизована власниками будинку. Квартирі позивача було присвоєно № 62/2, а квартирі відповідачки - № 62 «а». Рішенням Бедевлянської сільської ради № 30 від 22.12.2010 р. [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.08 га. у с. Бедевля, вул. Мазепи 62. Рішенням цієї ж сільради № 252, від 21.09.2012 р., було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] у с. Бедевля, по вул. Мазепи 62, для будівництва та обслуговування житлового будинку. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна убачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: с. Бедевля, вул. Мазепи 62. Із технічної документації по землеустрою, на підставі якої за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку вбачається, що вона межує із земельною ділянкою на якій знаходиться будинок у якому проживають сторони, і не накладається на неї. Довідкою Бедевлянської сільської ради № 342 від 19.02.2016 р. стверджено, що за житловою квартирою 62/2 по вул. Мазепа у с. Бедевля, яка належить [PERSON], та житловою квартирою 62 "а" по вул. Мазепи у с. Бедевля, яка належить [PERSON], зареєстрована земельна ділянка площею 0.07 га., яка перебуває в їх спільному користуванні. Згідно статті 324.ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності Українського народу відповідно до закону. Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст, організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Згідно статті 78 земельного кодексу право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до статті 116 цього ж кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Всупереч вимогам статей 10, 60 та 61 ЦПК України позивач не наддав суду жодних доказів того, що земельна ділянка, яка рішенням органу місцевого самоврядування булла передана у власність відповідачці, перебувала у його володінні або користуванні відповідно до порядку визначеного главами 14 або 19 ЗК України. Тому його посилання на порушення сільською радою вимог ст.ст. 120, 143 та 149 ЗК є безпідставними. Передавши відповідачці у власність земельну ділянку, яка до того не була нікому передана ні у власність ні у користування, сесія сільської ради використала свої повноваження надані їй земельним кодексом щодо землі, яка належить територіальній громаді. Суд вважає, що та обставина, що позивач використовував раніше земельну ділянку у своїх інтересах, не маючи на те ніяких правових підстав, не дає йому права сподіватися на захист своїх інтересів, так як відповідно до принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 Конституції України, судовому захисту підлягають лише порушені конституційні права, тобто права передбачені діючим законодавством. Земельна ділянка біля належної [PERSON] частини будинку і на теперішній час залишається у спільному користуванні його та [PERSON] [PERSON] позивач у судовому засіданні визнав, що її площа не є меншою ніж 0.07 га. Надане позивачем рішення сільської ради від 09.07.2009 р. про надання йому дозволу на збір матеріалів щодо передачі у власність земельної ділянки по вул. Мазепи 62, площею 0.04 га. суд не приймає до уваги, так як воно не було ним реалізоване, і він не надав доказів, що реалізація ним цього рішення не відбулася з вини інших осіб, або внаслідок чиїхось неправомірних дій. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, у звязку з тим, що позивач, як інвалід 2-ї групи звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. За таких обставин,

Outcome: dismissed