Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] в інтересах позивача звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача пеню у звязку з простроченням сплати аліментів та інфляційні на загальну суму 221854,10 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що відповідач безпідставно не сплачував аліментів на утримання двох дітей позивача, які були встановлені рішенням суду. В послідуючому позовні вимоги були уточнені і представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача пеню у звязку з простроченням сплати аліментів в сумі 210145,60 грн. за період з травня 2010 року по липень 2015 року, заборгованість по аліментах в сумі 7699,90 грн., 2000 грн. у відшкодування витрат позивача по отриманню правової допомоги та покласти судові витрати на відповідача. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача і просив звільнити його від сплати аліментів на утримання дітей за період з 1.07.2011 року по 31.12.2014 року в сумі 10120 грн. та звільнити від сплати неустойки пені за прострочення сплати аліментів за цей же період. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що в період з 1.07.2011 року по 31.12.2014 року діти проживали з ним і перебували на його утриманні, а тому аліменти він не сплачував. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних підстав, а також заперечив проти зустрічного позову. Відповідач та його представник позов не визнали та пояснили, що протягом 2012-2014 років відповідач не сплачував аліментів, оскільки, діти стали проживати у відповідача і перебували на його утриманні. Також підтримали зустрічний позов. Суд, заслухавши пояснення сторін і покази свідків, зясувавши обставини і дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що в задоволенні первинного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов задоволити частково. Судом встановлено, що сторони раніше перебували в шлюбі і від шлюбу у них народилося двоє дітей сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За рішенням Костопільського районного суду від 7 травня 2010 року відповідач зобовязаний до сплати аліментів по 220 грн. щомісячно на утримання кожної дитини. З пояснень сторін також встановлено, що сторони живуть окремо з травня 2011 року. Діти спочатку проживали з позивачем, яка знімала квартиру, а приблизно з липня 2011 року перейшли проживати в прибудові до будинку відповідача по вул. Довбуша, 7 в м. Костопіль, де проживали до грудня 2014 року. В грудні 2014 року позивач звернулася до суду за виконавчим листом про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів і 17 грудня 2014 року їй було видано виконавчий лист. Після цього позивач звернулася до відділу ДВС про примусове стягнення аліментів. Виконавчий лист було прийнято до виконання і державним виконавцем було нараховано заборгованість за три роки, що передували зверненню до державної виконавчої служби, в сумі 7834,90 грн. Згідно ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до роз'яснень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки(пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Суд вважає, що позивачем не доведено, що заборгованість по сплаті аліментів виникла через ухилення від їх сплати відповідачем. В судовому засіданні не здобуто доказів про те, що між сторонами існувала домовленість про те, що відповідач буде сплачувати аліменти на банківські рахунки дітей під час їх проживання в прибудові до будинку відповідача по вул. Довбуша, 7 в м. Костопіль. На думку суду є необґрунтованим посилання позивача на те, що діти стали проживати в прибудові до будинку відповідача, щоб запобігти розпродажу ним майна, оскільки є сумнівним покладення на неповнолітніх обовязку охороняти майно. Неповнолітні самі потребують постійного догляду і контролю зі сторони старших. В судовому засіданні з пояснень сторін і свідків встановлено, що під час проживання дітей в прибудові до будинку відповідача, останній купляв дітям продукти, одяг, взуття, вносив за старшого сина кошти за навчання, купив молодшому сину велосипед. Дії позивача під час проживання дітей у прибудові до будинку відповідача свідчать про те, що у неї не було потреби у стягненні аліментів, оскільки діти жили у відповідача, а тому вона і не зверталася за примусовим стягненням аліментів. Заборгованість по сплаті аліментів, яка нарахована відповідачу за період з 13.01.2012 року по 31.12.2014 року в сумі 7834,90 грн., на думку суду, виникла у звязку з несвоєчасним предявленням виконавчого листа позивачем. Доказів існування іншої заборгованості суду не надано. Із наданих відповідачем квитанцій та розписок встановлено, що відповідач сплачував аліменти до часу поселення дітей у прибудову до його будинку, а також і в 2015 році. Відповідно до ч. 3 ст. 197 СК України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Суд вважає, виконавчий лист позивачем своєчасно не був предявлений без поважних причин, а тому частково задовольняє позовні вимоги по зустрічному позову щодо звільнення відповідача від сплати заборгованості по аліментах на утримання дітей, а саме за період, за який нарахована заборгованість, з 13.01.2012 року по 31.12.2014 року в сумі 7834,90 грн.. Враховуючи, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не по вині відповідача, а також в звязку з тим, що відповідача звільнено від сплати заборгованості за період з 13.01.2012 року по 31.12.2014 року в сумі 7834,90 грн. і доказів існування іншої заборгованості по сплаті аліментів не здобуто, то суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Не підлягає до задоволення і позовна вимога позивача про стягнення заборгованості по аліментах в сумі 7699,9 грн., оскільки, судом вже приймалося рішення про стягнення аліментів і стягнення державним виконавцем повинно проводитися відповідно до ст 74 Закону України «Про виконавче провадження». В звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивача не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування судових витрат, в тому числі і витрат на правову допомогу. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, то втрачає сенс позовна вимога по зустрічному позову щодо звільнення відповідача від сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги суд відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed