Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому за уточненими вимогами просить припинити право власності відповідачки на 2/5 частини квартири [ADDRESS], визнати за нею право власності на дану квартиру та стягнути з неї на користь [PERSON] суму 59 880 грн., як вартість 2/5 частини квартири з відстрочкою внесення суми на депозитний рахунок суду строком на два роки. Вимоги мотивує тим, що їй належить 3/5 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 30.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Виділення в натурі частки не проводилось. Решта 2/5 частина квартири належить відповідачці згідно договору купівлі-продажу від 01.03.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори. Зазначена квартира двокімнатна загальною площею 29,7 кв.м., житловою - 21,2 кв.м., тому [PERSON] володіє 8,48 кв.м. житлової площі, що за санітарними нормами не вистачає для нормального проживання. Відповідачка у даній квартирі ніколи не проживала, за належну їй частку власності ніколи не сплачувала комунальні послуги, тому був наявний великий борг, через що погрожували припинити постачання електроенергії та надавати інші послуги. Стіни в квартирі постійно пліснявіють, так як у ній не має ванної кімнати, санвузол та ванна закриваються ширмою. Без дозволу співвласника вона не може зробити перепланування, щоб покращити умови мешкання, тому порушуються її права, оскільки не може належним чином користуватися своїм майном. Відповідно до висновку експерта № 611 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 16.08.2013 р., розділити в натурі спірну двокімнатну квартиру відповідно до часток співвласників на дві ізольовані квартири з відособленими виходами не уявляється можливим, оскільки буде порушено вимоги пунктів 2.22, 2.24, 2.27, 2.35 ДБН В 2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Місце знаходження відповідачки не відоме, а без згоди співвласника провести ремонт квартири, яка знаходиться у занедбаному стані, вона не може. На час набуття нею права власності заборгованість за житлово-комунальні послуги вона сплатила, також у квартирі вона зробила ремонт на суму 110 000 грн. Вона має малолітню дитину, отримує заробітну плату у розмірі 1 950 грн., інших доходів не має, всі свої накопичені кошти у 2008 році були втрачені на ремонт квартири, оскільки попередні співвласниці житла, а саме: [PERSON] була її рідною тіткою, [PERSON] - є донькою тітки, а відповідачка є її племінницею. Через скрутне матеріальне становище просить відстрочити внесення суми коштів 59 880 грн. на депозитний рахунок суду строком на два роки (а.с. 2-4, 56). В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов та обставини, викладені у ньому, підтримали. Відповідачка в судове засідання не з"явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за адресою, зазначеною позивачкою, а також викликалася в суд через оголошення в пресі - газеті «Урядовий кур»єр» від 17.01.2014 р. № 9 (5138), про причини неявки не повідомила, у зв"язку з чим суд, з урахуванням думки позивачки, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки та відповідно до ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] суду засвідчила, що позивачка є її донькою, а відповідачка являється їй племінницею, яка десь у 2005-2006 роках виїхала у Канаду, адреса проживання відповідачки не відома, будь-якого зв»язку з [PERSON] не має. У спірній квартирі позивачка робила ремонт двічі, а саме коли туди заселились їхні родичі [PERSON] та [PERSON], а вдруге десь у 2008 році. Комунальні платежі [PERSON] постійно сплачує самостійно, відповідачка свого житла не утримує. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно пояснень позивачки та матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності. При цьому позивачка є власником 3/5 частини вказаного житла, згідно договору дарування частини квартири від 30.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 340 (а.с. 29) та в Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна за реєстраційним № 36657218 (а.с. 28). Відповідачці на праві власності належить 2/5 частини квартири [ADDRESS], відповідно договору купівлі-продажу квартири від 01.03.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 3с 1074 та в Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна за реєстраційним № 4131 (а.с. 7, 8). Частиною 1 ст. 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Позивачка просить припинити право власності відповідачки на належні їй, згідно договору купівлі-продажу, на 2/5 частини квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що частка квартири є незначною і не може бути виділена в натурі, спірне нерухоме майно є неподільною річчю, відповідачка в квартирі не проживає, житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, місце проживання [PERSON] не відоме. Однак, дані доводи, як підставу для задоволенню позову, суд прийняти до уваги не може, виходячи з наступного. Як убачається із технічного паспорту, квартира [ADDRESS] має дві кімнати площами 8,4 кв.м. та 12,8 кв.м.; жила площа квартири складає 21,2 кв.м., загальна площа - 29,7 кв.м. (а.с. 15, 15 зв.). Отже, 2/5 частка відповідачки у спірній квартирі становить 11,88 кв.м. загальної площі та, відповідно, 8,48 кв.м. житлової площі (21,2 кв.м. : 5 х 2), що перевищує площу меншої кімнати. Виходячи з вищевикладеного, частка відповідачки у спільному майні співвласників не є незначною. Крім того, позивачкою не доведено факту наявності іншого житла у [PERSON] та того, що остання не потребує спірної квартири. При цьому свідок з боку позивачки [PERSON] також пояснила, що їй не відомо де та у яких умовах проживає [PERSON], а також не знає, чи остання хоче повернутися на Україну. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України та частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України). [PERSON] ще посилається на порушення її прав, як співвласника, через те, що вона одноособово несе витрати по утриманню спірної квартири, однак дані доводи, враховуючи положення чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, також не є підставою для задоволення позову. За викладених обставин позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: dismissed