Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

3 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] шляхом заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою [ADDRESS] , а також шляхом заборони вести листування, телефонні переговори з [PERSON] . Свої вимоги заявник мотивувала тим, що [PERSON] є його вітчимом, постійно підіймав на нього руку, принижував, провокував на бійку, а тому з липня 2020 року він проживає у друзів. Вказує, що [PERSON] також шантажує його матір. Ухвалою суду від 4 серпня 2020 року прийнято заяву до провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні. Заявник у судовому засіданні заяву підтримав. Заінтересована особа [PERSON] заяву заперечив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що на даний час здійснює догляд за батьками та проживає у іншому місці. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи учасників справи, пояснення свідка, суд встановив таке. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . [PERSON] є чоловіком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження, та отчимом [PERSON] . Заявник стверджує, що [PERSON] чинить перешкоди йому у доступі до будинку, погрожує, провокує на бійку. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм законодавства: Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у даному будинку та проживають там. Заявник стверджує, що між сторонами виник конфлікт та з липня 2020 року [PERSON] не проживає у будинку. Однак, особисті пояснення заявника, які отримані судом в судовому засіданні, щодо вчинення відносно нього домашнього насильства, які не підтверджуються жодним дослідженим в судовому засіданні іншим доказом по справі, суд не може розглядати, як доказ того, що було вчинено домашнє насильство зі сторони [PERSON] по відношенню до заявника, за умови того, що [PERSON] заперечує факт домашнього насильства по відношенню до заявника. У матеріалах справи відсутні вирок про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] чи постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення домашнього насильства щодо [PERSON] у будь-якій його формі. Саме звернення заявника до правоохоронних органів із заявами не свідчить про доведеність вини [PERSON] у вчиненні протиправних дій останнім. Оцінюючи визначені законом обставини, на підставі яких можливо видати обмежувальний припис, суд вважає, що не можна позбавити [PERSON] права на його проживання у будинку, де він зареєстрований, оскільки іншого житла він не має. Заходи тимчасового обмеження прав, які просить застосувати [PERSON] , зводяться до позбавлення [PERSON] конституційного права на житло. Зважаючи на зазначене вище, суд не знаходить підстав для задоволення заяви, у зв`язку з недоведеністю заявником обставин викладених у змісті поданої ним заяви та не доведеності того, що [PERSON] підпадає під ознаку кривдника відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed