Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

У лютому 2016 року до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] про усунення перешкод, які чинять відповідачі [PERSON] та [PERSON] у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття їх з реєстраційного обліку у квартирі 17, будинку 40 по бул.Вінтера у м.Запоріжжя. В позові позивачка зазначила, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за №3847, [PERSON] купила у [PERSON] квартиру №17 в будинку №40, що знаходиться у місті Запоріжжя по бульв. Вінтера. Відповідно до п. 4.1.1 договору купівлі-продажу квартири від 29 грудня 2015 р.: «Продавець зобов'язаний в день підписання договору зобов'язується разом із членами своєї сім'ї звільнити відчужувану квартиру, сплатити комунальні послуги та вчинити інші дії для реалізації як Покупцем права власності в повному обсязі.» Проте Відповідачем 3 було порушено дані умови договору, в частині зняття з реєстраційного обліку осіб - Відповідач 1 та Відповідач 2 які були зареєстровані (прописані) за означеною адресою м. Запоріжжя, булв. Вінтера[ADDRESS]. Після придбання квартири позивачка неодноразово зверталася до Відповідачів з проханням звільнити квартиру, на що [PERSON] запевняла, що згодна звільнити квартиру та зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON], однак їй не вдається це зробити без оригіналів паспортів прописаних осіб - Відповідача 1 та Відповідача 2, оскільки з ними немає зв'язку. Також [PERSON] пояснила, що вона придбала зазначену квартиру 27.06.2014 року за договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. №2235 саме у [PERSON] та [PERSON], як попередніх власників квартири №17 по бул. Вінтера 40 в м. Запоріжжя. Відповідач 1 та Відповідач 2 були прописані в зазначеній квартирі як її власники та згідно п.5 Договору купівлі-продажу №2235 від 27.06.2014 року, але при продажу зазначеної квартири Відповідач 1 та Відповідач 2 втратили свої права власності згідно п.5 Договору купівлі-продажу № 2235 від 27.06.2014 року. Відповідно ст.ст.317,319, п.1 ч.І ст.346 Цивільного кодексу України Відповідач 1 та Відповідач 2 повинні були добровільно усунути порушення ними права власності покупця - шляхом виселення та зняття з реєстрації. На цей час Відповідач 1 та Відповідач 2 з квартири позивача не виписані та не зняті з реєстрації, таким чином, Відповідачка [PERSON] порушила п. 4.1.1 договору купівлі-продажу квартири №3847 від 29 грудня 2015 р. про звільнення відчуженої квартири та усунення перешкод у користуванні квартирою особистих зустрічей з позивачем уникає, і по телефону не відповідає. Проживання та реєстрація відповідачів [PERSON] та [PERSON], у придбаній позивачем квартирі, позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном придбаним для вільного використання та проживання в ньому. Окрім того комунальні послуги обчислюються із врахуванням Відповідачів що також завдає позивачу матеріальних збитків, оскільки за себе Відповідачі не сплачують. Враховуючи, що відповідачі не є власниками зазначеної квартир, не несуть обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, але залишаються зареєстрованими у помешканні, що спричиняє новому власнику додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності, в зв'язку з чим позивачка у відповідності до чинного законодавства вирішила звернутися до суду для усунення перешкод в користуванні належній їй квартирі, знявши відповідачів [PERSON] та [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. У судове засідання позивачка не зявилася, проте надала суду письмову заяву про можливість слухати справи без її участі на підставі викладених у позовній заяві фактів, а також на підставі наданих нею письмових доказів. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися згідно ч.9\~ст.74 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без їх участі не заявляли, заперечень проти позову не надавали. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідачів про час та місце розгляду справи, але вони виявилися марними. Оскільки у судове засідання належним чином повідомлені відповідачі не зявилися, суд, на підставі ст.169,\~224 ЦПК\~України, за згодою позивача, \~\~ухвалює заочне рішення. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані у судовому засіданні письмові докази , суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав:: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону, слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. З наданих позивачем доказів вбачається , що саме діями відповідачів були порушенні його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності Аналогічні приписи містяться у ст.. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналіз наведених норм діючого законодавства дає суду підстави вважати, що позивач набув права власності на квартиру № 17 в будинку №40 по бул.Вінтера в м.Запоріжжя на підставах не заборонених законом. Згідно зі ст.. 321 ЦК України та ст.. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності на зазначену квартиру підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за №3847. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є власниками зазначеного зазначеної квартири, не несуть обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, але залишаються зареєстрованими у помешканні, що спричиняє новому власнику [PERSON] додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Під час розгляду даної справи довір купівлі продажу зазначеної квартири від 29.12.2015 року не розірваний і не визнаний недійсним, у звязку з чим, у суду відсутні підстави вважати, що позивач не має права на володіння, користування та розпорядження належним їм майном на власний розсуд. Разом з тим, судом установлено, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, т.я. відповідачі чинять перешкоди їм у здійсненні свого права. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання» від 11.12.2003 року зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положення ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання" від 11.12.2003 року підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності. Суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який передбачено законом і відповідає змісту порушеного права. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За такими обставинами, оцінивши у сукупності докази та установленні фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і доведені відповідними доказами. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом усунення перешкод, які чинять відповідачі позивачу, як власнику майна.

Outcome: approved