Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Згідно заяви [PERSON], її усних пояснень в судовому засіданні, 31 січня 2017 року померла її мати [PERSON], яка на час смерті постійно проживала в [INFO]. Її поховано на місцевому кладовищі. 31 січня 2017 року за місцем проживання (смерті) її матері було видано лікарське свідоцтво про смерть №12, яке предявила до органу реєстрації актів цивільного стану, проте 28 квітня 2017 року в проведенні державної реєстрації смерті відмовлено. За таких обставин єдиним шляхом захисту прав та можливості реєстрації смерті матері є встановлення факту смерті в судовому порядку, тому заявник просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка настала 31 січня 2017 року в селищі Комсомолець Лутугинського району Луганської області. Встановлення факту заявнику необхідне для належного оформлення смерті матері та не повязане зі спором про право. В судовому засіданні представник заінтересованої особи - Летичівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області [PERSON] вказала про обґрунтованість заяви та необхідність її задоволення. Зазначила, що Відділ не може зареєструвати смерть матері заявника через те, що подані нею документи не є дійсними згідно законодавства України. Дослідивши докази по справі суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як зазначено у п.п. 1, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Згідно ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. У п. 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, що затверджені Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть. Для розгляду справи про встановлення факту смерті у суді відділ державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті (додаток 20), у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації. Так, обґрунтованість вимог заявника підтверджується: свідоцтвом про народження згідно якого [PERSON] народилася 12 липня 1962 року, її матірю є [PERSON]; свідоцтвом про укладення шлюбу згідно якого [PERSON], після укладення шлюбу 31 січня 1981 року, змінила прізвище на [PERSON]; лікарським свідоцтвом про смерть №12 від 31 січня 2017 року, виданого філіалом «Білорічинської амбулаторії» Державної установи «Лутугинська центральна районна багатопрофільна лікарня» Луганської народної республіки, згідно якого [PERSON], яка народилася 01 січня 1941 року і проживала по вул. 40-річчя Перемоги, 1 кв. 14 в селищі Комсомолець Лутугинського району Луганської області, померла 31 січня 2017 року по місцю проживання; листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Летичівського районного управління юстиції у Хмельницькій області від 28 квітня 2017 року згідно якого [PERSON] на підставі ст. 17 Закону України Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] в звязку з тим, що представлені документи видані неіснуючою Луганською народною республікою і не є документом, який може бути підставою для реєстрації смерті. Отже, отримавши на тимчасово окупованій території України документи, що свідчать про смерть матері, заявник подала такі в компетентні органи державної влади з метою реєстрації смерті матері, однак отримала відмову, оскільки такі документи не можуть вважатись дійсними згідно законодавства України. Тобто, заявник реалізувала усі засоби захисту своїх прав, крім судового. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку ст. 257-1 ЦПК України. Оцінюючи надані заявником письмові докази суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміну та припинення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. У звязку із зазначеним суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року № 1085-р, населені пункти Лутугинського району Луганської області входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Верховна Рада України постановою № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року визначила окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, зазначені в Законі України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово окупованими територіями. Суд враховує, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має для заявника юридичне значення, оскільки дає їй можливість належним чином оформити смерть матері, в подальшому реалізувати свої спадкові права. Вказана обставина позбавляє заявницю можливості зареєструвати факт смерті своєї матері у встановленому законом порядку. На підставі вищевикладеного суд вважає встановленим факт смерті [PERSON], яка настала 31 січня 2017 року в селищі Комсомолець Лутугинського району Луганської області, що є тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved