Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - [PERSON] про захист прав споживача, визнання недійсними договору про іпотечний кредит №80804 від 08.04.2008 року, іпотечного договору від 08.04.2008 року та договору поруки №80804-1п від 08.04.2008 року. Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 08 квітня 2008 року між нею та відповідачем Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» укладено Договір про іпотечний кредит №80804, відповідності до умов якого нею отримано кредитні кошти на придбання нерухомості на вторинному ринку в сумі 1 000 000, 00 гривень (один мільйон гривень) з кінцевим терміном повернення не пізніше 07 квітня 2028 року, та сплати процентів у розмірі 16 % річних. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань за договором про іпотечний кредит №80804 від 08.04.2008 року, 08 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» і нею було укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме: будинок, що знаходитьтся за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0, 045 га. та договір поруки № 80804-1п від 08 квітня 2008 року укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та нею, згідно якого [PERSON] поручився перед Кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника [PERSON] за Договором про іпотечний кредит №80804 від 08 квітня 2008 року у їх повному обсязі. Позивач вказує на те, що за своїм змістом і текстом вказані договори не відповідають законодавству України, інтересам та волі позивача, порушують її права та законні інтереси. Так всупереч умовам договору їй було надано в кредит не 1 000 000, 00 гривень, а 990 000, 00 гривень, хоча проценти нараховувались саме із суми 1 000 000, 00 гривень, які вона в повному обсязі в кредит не отримувала. Крім того зазначає, що на момент підписання оспорюваного договору та отримання коштів, на дані дії не було надано згоди її чоловіка [PERSON], з яким вона знаходиться в зареєстрованому шлюбі. Підставою для визнання правочину недійсним позивач зазначає , що правочин за своїм змістом суперечить актам цивільного законодавства України. Враховуючи факт недійсності Договору про іпотечний кредит №80804 від 08 квітня 2008 року, недійсними також на думку позивача є іпотечний договір від 08 квітня 2008 року та договір поруки № 80804-1п від 08 квітня 2008 року. На думку позивача договір укладено з порушенням норм п.1 ст. 203 ЦК України. З посиланням на викладене, на норми ст. 1051 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір про іпотечний кредит №80804 від 08 квітня 2008 року з підстав, передбачених п.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України , а відтак і Іпотечний договір від 08 квітня 2008 року укладений між нею та відповідачем та договір поруки № 80804-1п від 08 квітня 2008 року укладений між [PERSON] та відповідачем та нею з моменту їх укладення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позові, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічно викладеним у позові. В судове засідання позивач не з'явилася про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав викладених у письмових запереченнях надісланих на адресу суду 20.11.2013 року. Заперечуючи проти позовних вимог наголосив, що твердження позивача про неотримання у повному обсязі кредитних коштів спростовується власноручно підписаною позивачем заявою на отримання готівки у розмірі 1 000 000,00 гривень. Заперечуючи проти тверджень позивача щодо необхідності отримання згоди її чоловіка на укладення договору про іпотечний кредит, вказує на те, що кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору, а відтак до даних правовідносин норми ст.65 СК України, що регулюють відносини , які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, не застосовуються. Вказує на те, що [PERSON] надав свою згоду на передачу в іпотеку нерухомого майна, яка була посвідчена приватним нотаріусом Тиводар Н.І. 08.04.2008 року. Вважає , що даний позов свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами і заявлений з єдиною метою - уникнення від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань та затягування розгляду пов'язаної з даною справи про стягнення кредитної заборгованості. Просив суд, ухвалити рішення яким відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 24.02.2015 року за клопотанням представника позивача , залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Тиводар Н.І. Треті особи - [PERSON] та приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Тиводар Н.І. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як вбачається з матеріалів справи 08 квітня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк» , правонаступником якого є відповідач та [PERSON] укладено Договір про іпотечний кредит №80804, у відповідності до якого банк надав позивачу кредитні кошти на придбання жилого будинку та земельної ділянки за договором купівлі - продажу від 08.04.2008 року , розташованого за адресою [ADDRESS] , в сумі 1 000 000, 00 гривень (один мільйон гривень) , строком на 20 років, з терміном остаточного погашення не пізніше 07 квітня 2028 року та сплати процентів за користування кредитом у розмірі 16 % річних./а.с.5-7/ Відповідно до заяви на видачу готівки № 653387_001 від 08.04.2008 року кредитні кошти в сумі 1 000 000,00 грн. були отримані [PERSON] /а.с.31/ Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримала кошти від ВАТ "Державний ощадний банк" на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. З метою забезпечення виконання за Договором про іпотечний кредит №80804 від 08.04.2008 р. між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 08.04.2008 р. укладено договір поруки №80804-1п, відповідно до якого поручитель [PERSON] зобов'язався перед кредитором солідарно в повному обсязі відповідати за зобов'язання боржника по вищевказаному договору про іпотечний кредит./а.с.8-9/ З метою забезпечення виконання за Договором про іпотечний кредит №80804 від 08.04.2008 р. ВАТ «Державний ощадний банк» та [PERSON] 08.04.2008 року уклали іпотечний договір , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Тиводар Н.І. та зареєстровано в реєстрі за № 651/а.с.10-13/ Відповідно до п.1.1 даного договору, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.1.2 цього іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання ним зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Згідно п.1.2 іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, яким є будинок №25, загальною площею 249,4 кв.м., житловою площею 89,6 кв.м. та земельна ділянка площею 0,045 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що належить іпотекодавцю на праві власності, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.1.3 іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 08.04.2008 року за реєстровим № 646, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Тиводар Н.І. Згідно п. 5.1.1 іпотечного договору, предмет іпотеки є власністю іпотекодавця і він вправі ним розпоряджатися і на предмет іпотеки може бути звернуто стягнення. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] на момент укладання спірних правочинів від 08.04.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Як встановлено судом, будинок №25, загальною площею 249,4 кв.м., житловою площею 89,6 кв.м. та земельна ділянка площею 0,045 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що належить іпотекодавцю на праві власності, що розташовані за адресою: [ADDRESS], придбані у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] та за вимог ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як роз`яснено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу (іпотеку) лише за згодою іншого з подружжя. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека це - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку. Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Як встановлено судом, [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] на покупку та на передачу в іпотеку для забезпеченняя виконання її зобов'язань по кредитному договору № 80804 від 08.04.2008 року , укладеного між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України» нерухомого майна та земельної ділянки [ADDRESS], за на умовах на її розсуд, що стверджується заявою [PERSON] від 08.04.2008 року , що зареєстрована в реєстрі за № 471 і нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Тиводар Н.І., копія якої приєднана до матеріалів справи, що спростовує доводи позивача [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки з підстав відсутності згоди її чоловіка на передачу в іпотеку майна, що в свою чергу спростовує доводи позивача /а.с.30/. Що стосується доводів позивача [PERSON] про те, що на момент укладення нею з ВАТ «Державний ощадний банк України» договору про іпотечний кредит № 80804 від 08.04.2008 року та отримання коштів її чоловік не надавав згоди на вчинення таких дій , суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, кредитний договір є правочином щодо отримання грошових коштів і не створює обов'язків для другого подружжя, а лише для позичальника як сторони договору. Положення ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України , регулюють відносини , що стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредитних коштів за кредитним договором. Як було зазначено вище, відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Оскільки, договір про іпотечний кредит № 80804 від 08.04.2008 року був укладений у простій письмовій формі то і письмова згода чоловіка на його укладення не вимагалась. Зважаючи на викладені вище норми чинного законодавства, суд приходить до висновку , що при укладенні позивачем [PERSON] договору про іпотечний кредит № 80804 від 08.04.2008 року та отримання за таким договором коштів, письмова згода іншого подружжя чинним законодавством не вимагається, а відповідно до приписів ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, суд вважає , що [PERSON] укладаючи договір про іпотечний кредит № 80804 від 08.04.2008 року , діяла за згодою другого з подружжя. Що стосується доводів позивача про те, що вона не отримала вказану в іпотечному договорі суму кредиту в розмірі 1 000 000, 00 грн., суд виходить з наступного. Згідно заяви на видачу готівки № 653387_001 від 08.04.2008 року [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 1 000 000,00 грн. , факт отримання таких підтверджується підписом отримувача [PERSON] , що в свою чергу спростовує доводи позивача /а.с.31/ Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи викладене , суд не приймає до уваги доводи позивача в частині порушення її прав під час укладання спірних договорів, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи докази, у судовому засіданні надані позивачем на підтвердження позовних вимог ,суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність тих обставин, на які вона посилається як на підставу вимог, а відтак, у задоволенні позовних вимог належить відмовити .

Outcome: dismissed