Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

13.03.2017 заступник керівника Городоцької місцевої прокуратури Хмельницької областізвернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави до Писарівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Війтовецької селищної ради Хмельницької області, [PERSON] про визнання недійсним договору про спільний обробіток землі та зобов'язання звільнити земельну ділянку. Позовні вимоги мотивував тим, що Писарівській [PERSON] ступенів виконавчим комітетом Писарівської сільської ради народних депутатів було надано 10 га. землі за рахунок земель резервного фонду. Вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту с. Писарівка і перебуває в державній власності. 16.03.2016 між фізичною особою [PERSON] та дирекцією Писарівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, в особі директора [PERSON] укладено договір про спільний обробіток землі, згідно умов якого Писарівська [PERSON] ступенів передає, а землекористувач [PERSON] приймає для обробітку земельну частку в розмірі 10 га. терміном до 1 року. Разом з тим, технічна документація на вказану земельну ділянку не замовлялась та не розроблялась. Станом на 06.03.2017 реєстрація даної земельної ділянки не проводилась. Отже, Писарівська [PERSON] ступенів не мала права нею розпоряджатися та, відповідно, укладати стосовно неї будь-які договори. Крім того, вбачається, що Писарівська [PERSON] ступенів фактично передала фізичній особі [PERSON] у платне користування земельну ділянку, при цьому не уклавши договору оренди земельної ділянки у відповідності до вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі». Натомість, укладенням удаваного договору про спільний обробіток землі сторони фактично приховали укладення договору оренди земельної ділянки. Указаний договір містить усі істотні умови договору оренди землі. Разом з тим, Писарівська [PERSON] ступенів не наділена повноваженнями на надання земельної ділянки державної форми власності в оренду. Також, оспорюваний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», якою визначено порядок укладення договору оренди землі, а саме: укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗКУ, або за результатами аукціону. Враховуючи викладене, спірний договір не є договором про спільний обробіток землі, а є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам ЦКУ, ЗКУ, Закону України «Про оренду землі», та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому підлягає визнанню недійсним. Укладення відповідачами даного договору всупереч встановленому державою порядку, зачіпає інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, що є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури, шляхом звернення до суду з позовом. А тому, прокурор просить суд визнати недійсним договір про спільний обробіток землі від 16.03.2016, укладений між Писарівською [PERSON] ступенів в особі директора школи [PERSON] та фізичною особою [PERSON]; зобовязати фізичну особу [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 10 га., яка знаходиться за межами населеного пункту с. Писарівка Волочиського району Хмельницької області, яку він займає на підставі вказаного договору, стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 3200 грн. на користь прокуратури Хмельницької області. В якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача судом до справи було залучено Волочиську районну державну адміністрацію Хмельницької області. Прокурор в судовому засіданні заявлений позов підтримав за обставин викладених у ньому. Просив задовольнити. Представник відповідача - Писарівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Війтовецької селищної ради Хмельницької області під час розгляду справи по суті позов визнав частково. Додатково суду пояснив, що дійсно, 16.03.2016 було укладено договір про спільний обробіток землі, яким школа передала [PERSON] земельну ділянку, щодо якої ще не була виготовлена будь-яка технічна документація, а право на неї не зареєстровано у встановленому законом порядку. Додатково зазначив, що вказаний договір припинено, відповідно до додаткової угоди від 16.03.2017, земельна ділянка [PERSON] повернута згідно з акту прийому-передач від 16.03.2017, відтак позовна вимога прокурора в частині зобовязання [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 10 га., яку він займає, задоволенню не підлягає. Інші вимоги позову визнає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Подав до суду заяву, в якій позов визнав та просить розгляд справи проводити без його участі. Враховуючи, що відповідач скористався своїм правом, врегульованим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його без участі [PERSON] Представник третьої особи Волочиської районної державної адміністрації в судовому засіданні позов визнала, просить його задоволити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Писарівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Війтовецької селищної ради Хмельницької області є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунок в установі банку, печатку, штамп, ідентифікаційний номер. Засновником навчального закладу є Війтовецька селищна рада Волочиського району Хмельницької області. Безпосереднє керівництво школою здійснює його директор. Директор навчального закладу, серед іншого, розпоряджається в установленому порядку майном закладу та його коштами. Матеріально-технічна база навчального закладу включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, інші матеріальні цінності, вартість яких відображено у балансі засновника. Навчальний заклад відповідно до чинного законодавства користується землею, іншими природними ресурсами і несе відповідальність за дотримання вимог і норм їх охорони. Вказане підтверджується статутом Писарівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Війтовецької селищної ради Хмельницької області (а.с. 14-28) та витягом з реєстру юридичних осіб (а.с. 29-32, 50-55). Згідно з рішенням виконавчого комітету Писарівської сільської ради народних депутатів від 27 лютого 1997 року № 6 Писарівській [PERSON] ступенів у постійне користування надано 10 га. землі за рахунок земель резервного фонду сільської ради (а.с. 11). З акту вибору і технічного обстеження вказаної земельної ділянки вбачається, що при її обстеженні встановлено, що вона являється частиною поля колгоспу «Зоря» і розміщена поблизу села с. Писарівка, що є вигідним для школи. Ділянка відповідає санітарно-гігієнічним нормам (а.с. 12). Листами Війтовецької селищної ради № 284 від 06.02.2017 (а.с. 35), відділу Держгеокадастру у Волочиському районі № 31-2208-99.3-399/2-17 від 06.03.2017 (а.с. 36), листами Писарівської [PERSON] ступенів № 50 від 06.03.2017 та № 255 від 25.11.2016 (а.с. 37, 40), договором № 1523050100016/65 про розроблення проекту землеустрою від 21.04.2015 (а.с. 38-39) підтверджується та обставина, що з моменту прийняття у комунальну власність селищною радою Писарівської [PERSON] ступенів, технічна документація на земельну ділянку площею 10 га. не замовлялась та не розроблялась. Розроблений проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, погоджено відділом Держземагенства та повернуто виробнику для подання на державну реєстрацію. Проте, станом на 06.03.2017 реєстрація даної земельної ділянки не проводилась. Дана земельна ділянка перебуває у державній власності. 16 березня 2016 року між дирекцією Писарівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів в особі директора школи [PERSON] та фізичною особою [PERSON] укладено договір про спільний обробіток землі (а.с. 9). Відповідно до умов вказаного договору сторони домовилися про те, що Пичарівська [PERSON] ступенів передає, а землекористувач [PERSON] приймає для обробітку земельну частку в розмірі 12 гектарів терміном до 1 року (п. 1 Договору). Земельна ділянка приймається для вирощування с/г культур. Фізична особа [PERSON] бере на себе зобовязання по обробітку, посіву і збиранню врожаю сільськогосподарських культур. Зібраний врожай переходить у власність [PERSON] За користування вказаною земельною часткою землекористувач [PERSON] сплачує Писарівській [PERSON] ступенів по 1600 грн. за 1 гектар земельної частки в сумі 16000 грн. до 1 листопада поточного року на спец рахунок школи, а також здійснює осінню оранку та весняну культивацію пришкільної ділянки площею 0,5 га. За потреби школи розрахунок за користування земельною ділянкою може проводитись продуктами харчування, господарськими товарами, та іншими товарами. Писарівська [PERSON] ст. може приймати участь в обробітку сільськогосподарських культур. За виконані роботи [PERSON] розраховується згідно з діючими розцінками (п.п. 1-3 п. 2 Договору). Сторони погодили, що договір складено терміном до 1 року. Початок дії Договору 16 березня 2016 року, закінчення 15 березня 2017 року. Договір може бути припинений в будь-який час за взаємної згоди сторін (Розділ «Термін дії Договору»). Представником Писарівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів в судовому засіданні було зазначено, розмір земельної ділянки 12 га. у договорі вказано помилково (допущено опечатку), оскільки малось на увазі 10 га. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями цивільного та земельного законодавства у їх системному звязку. Відповідно до ст.ст. 1130-1131 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Аналіз наведених норм матеріального права у взаємозв'язку з дослідженими судом умовами спірного договору про спільну діяльність та у сукупності з визнанням відповідачами тієї обставини, що на справді між ними було укладено саме договір оренди земельної ділянки, свідчить про наявність між відповідачами у справі, що розглядається, зобов'язальних правовідносин за договором, який за своєю правовою природою є договором оренди земельної ділянки. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оренду землі», орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у спільній власності територіальних громад, є районні, обласні ради та Верховна Рада Автономної Республіки Крим у межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування. Як було встановлено судом, земельна ділянка, яка є предметом спірного договору перебуває у державній власності і була передана Писарівській [PERSON] ступенів у користування. Статтею 17 ЗК України передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Таким чином, відповідач [PERSON] не міг укласти договір оренди земельної ділянки з особою, яка не має права нею розпоряджатися. Крім того, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотною умовою договору оренди землі є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки). Судом встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом спірного договору в натурі не виділялася, державна реєстрація проекту землеустрою по ній не здійснювалася, як наслідок - кадастровий номер вказаній земельній ділянці не присвоювався, а тому суд констатує факт невідповідності укладеного між сторонами договору оренди вимогам законодавства. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи викладене та зважаючи на те, що укладення Писарівською [PERSON] ступенів договору оренди земельної ділянки, яка не перебувала у її власності, виходило за межі повноважень останньої, те що вказаний договір не містить такої істотної умови як кадастровий номер земельної ділянки, який йому не присвоювався взагалі, оскільки не було закінчено процедури державної реєстрації проекту землеустрою, суд приходить до висновку, про наявність підстав для визнання договору про спільну діяльність від 16 березня 2016 року укладеного між відповідачами недійсним. Разом з тим, даний позов не може бути задоволений з огляду на наступне. Відповідно до п. 2.6 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову. Тобто, чинне законодавство не містить заборони заінтересованій особі звернутися до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним строк (термін) дії якого закінчився. Однак його задоволення можливе лише в тому разі коли існуватиме предмет спору як такий. Зокрема, відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 236 ЦКУ, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК). Із правової природи такого зобовязання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК, оскільки використання майна «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором. У справі, що розглядається, позовні вимоги прокурора зводяться до визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який було укладено до 15.03.2017 із застосуванням наслідків його недійсності у виді звільнення [PERSON] земельної ділянки. На час розгляду справи в суді вказаний договір уже припинив свою дію. 16.03.2017 відповідачами укладено додаткову угоду про припинення договору про спільний обробіток землі від 16.03.2016 (а.с. 57). І хоча така угода була укладена після закінчення строку дії спірного договору, однак із акту прийому-передачі земельної ділянки від 16.03.2017 (а.с. 56) слідує, що відповідач [PERSON] повернув земельну ділянку, яка була предметом спірного договору. Отже, строк дії оспорюваного договору закінчився, майно повернуто у повному обсязі, тобто зобовязання за спірним договором є припиненими. Вказана обставина визнана сторонами в судовому засіданні, ніким не заперечувалась, а відтак не потребує доказуванню. Враховуючи встановлені у справі обставини, визнання договору оренди недійсним та застосування наслідків його недійсності в даному випадку є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 3-1143гс15 від 23.12.2015. Висновок Верховного Суду України, щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України). У цій справі суд не має підстав для того, щоб відступити від правової позиції ВСУ, оскільки повністю погоджується з тим, що такий спосіб захисту порушеного права чи інтересу як визнання правочину недійсним застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом. Аналогічні розяснення містяться у Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, підготовленого Верховним Судом України, який хоч і не є джерелом права, і суд не може його застосувати як таке, однак позиція Верховного Суду України повністю підтверджує правильність висновків суду зроблених при розгляді даної справі. При цьому, у відповідності до положень ст. 21 Закону України «Про оренду землі», у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Тобто, у разі задоволення вказаного позову, будуть відсутні підстави для застосування будь-яких наслідків повязаних із його недійсністю. Суд погоджується з прокурором в тому, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», і вказане є безумовною підставою для розгляду його позову в суді. Однак, при цьому судом враховується та обставина, що ЄСПЛ у справі «Трегубенко проти України» суспільний інтерес при правильному застосуванню законодавства визначав при розгляді питання щодо необхідності втручання у майнові праваособи. У даному ж випадку, як було встановлено в судовому засіданні, така необхідність у звязку з відсутністю на час розгляду справи порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу будь-яких осіб та держави, в контексті ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, - відсутня. За приписами ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тому, враховуючи наведене, даючи оцінку поясненням відповідів, щодо визнання позову, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим, що вимога позивача та визнання позову відповідачами щодо суті спору суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема тим правовим нормам, які вказані судом вище. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог заступника керівника Городоцької місцевої прокуратури Хмельницької області в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed