Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В якому просив визнати за позивачем право власності на ј частини квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його баба - [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Після її смерті залишилось майно, зокрема 2-х кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 29 січня 1994 року і зареєстрований за реєстровим № Зу- 212, яким заповіла належну їй половину квартири позивачу [PERSON] . Про існування даного заповіту позивач зазначає, що не знав, а думав, що квартира належить його діду, оскільки останній про це неодноразово говорив. На момент смерті бабуся позивача постійно проживала разом з чоловіком - дідом позивача [PERSON] , який прийняв та оформив частину спадщини після її смерті. А також успадкував обов`язкову частку у спадщині, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом. [INFO] помер дід позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Перед смертю він заповів належні йому ѕ частини квартири [PERSON] , що підтверджується заповітом. Позивач вказує, що коли він дізнався про наявність заповіту на його ім`я він звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори з вимогою видати свідоцтво про право на спадщину. Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1866/02-31 від 25.10.2014 р. йому було відмовлено в отриманні свідоцтва з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру та Витягу з реєстру прав власності. Позивач вказує, що у нього відсутній оригінал правовстановлюючого документу та витяг з реєстру по квартирі [ADDRESS] . Він являється спадкоємцем за заповітом майна [PERSON] , яке складається з ј частини квартири [ADDRESS] та прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Сьомої Київської державної нотаріальної контори і звернувся з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Оскільки його права порушені, він змушений звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року замінено відповідача Територіальну громаду м. Києва в особі Київської міської ради на [PERSON] . (Т. 1 а.с.160). 15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 року за № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи проводився за правилами загального позовного провадження. Відповідачу було роз`яснено право на подання відзиву на позов та визначено строки його подання. Під час розгляду справи позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги. З урахуванням останньої заяви про збільшення позову від 12.02.2019 року, яка прийнята до розгляду ухвалою суду від 12.02.2019 року (Т. 2 а.с. 46-47), позивач просить суд визначити [PERSON] додатковий строк, достатній для прийняття спадщини за заповітом від 29 січня 1994 року, що залишилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Паньчишиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі № 4-323, на підставі якого [PERSON] отримала у власність ј частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Мотиви, якими позивач обгрунтовував заяву про збільшення позовних вимог від 12.02.2019 року є аналогічними при зверненні з первісно поданим позовом. Крім того, позивач зазначив, що 29.07.2011 року [PERSON] звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після дружини [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому в заяві він вказує, що інших спадкоємців немає. В цей же день державний нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори отримує інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (реєстру заповітів) про наявність заповітів, згідно якого нотаріус виявила, що померла за життя склала два заповіти, один з яких був нею скасований. В зв`язку з чим, державний нотаріус надіслала запит до Обухівською районної державної нотаріальної контори, зазначаючи, що згідно Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений Обухівською районною державною нотаріальною конторою 30.10.1999 року за реєстровим № 1-528. Надалі нотаріус зазначає, що їй відомо, що зазначений заповіт скасований 11.08.2006 року на підставі заяви [PERSON] , але [PERSON] склала заповіт посвідчений Сьомою київською державною нотаріальною конторою 29.01.1994 року, тобто раніше попереднього. Як зазначає нотаріус, для визначення дійсності заповіту, посвідченого 29.01.1994 року, необхідно визначити майно, яке зазначено в заповіті, посвідченого 30.10.1999 року. Згідно матеріалів спадкової справи, заведеної Сьомою київською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , державний нотаріус отримала відповідь на вищезазначений запит, згідно якої було встановлено, що заповіт від 30. 10.1999 року був складений на земельну ділянку, а не на спірну квартиру. 22.09.2011 року [PERSON] подає повторну заяву про прийняття спадщини, в якій вказує, що померла залишила заповіт не на його ім`я. В цей же день він отримує свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спірної квартири, яку він успадкував як обов`язкову долю. При цьому, в свідоцтві про право на спадщину за законом від 22.09.2011 року зазначено, що на решту ј частини спірної квартири свідоцтво не видавалось. Тобто нотаріусом було встановлено, що заповіт від 29.01.1994 року є чинним. Отже, як державному нотаріусу, так і [PERSON] на день видачі останньому свідоцтва про право на спадщину за законом був відомий зміст заповіту, посвідченого Сьомою київської державною нотаріальною конторою 29.01.1994 року за реєстровим № Зу-212, та, відповідно, хто є спадкоємцем за цим заповітом. Проте, в матеріалах спадкової справи, заведеною після смерті [PERSON] , що померла [INFO] , відсутня копія заповіту (хоча, для визначення чинності заповіту від 29 01.1994 року, його треба було порівняти із заповітом від 30.10.1999 року), відсутні будь-які дії, які б підтверджували, що нотаріус вжив заходів щодо розшуку спадкоємця за заповітом, чим прямо порушив ст. 63 ЗУ «Про нотаріат». Більше того, оскільки позивач є онуком [PERSON] , нотаріус могла у нього дізнатися про місце знаходження позивача. Проте цього не зробила. Оскільки у позивача був відсутній заповіт, відповідно він не знав та не міг знати про його наявність, в зв`язку з чим він не міг своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Позивач вказує, що наприкінці 2013 року дізнався про заповіт, посвідченого 29.01.1994 року, згідно якого бабуся позивача - [PERSON] , заповіла йому належну їй на праві спільної часткової власності квартиру. Самого заповіту, як зазначалось вище, позивач не бачив. Тому він звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою з проханням перевірити наявність заповіту та в разі його наявності видати йому Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Постановою від 25.10.2014 року державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . При цьому, ані в постанові, ані у відповідях на подальші численні звернення позивача, ані усно державний нотаріус не підтверджував позивачу що на його користь [PERSON] був складений заповіт, який є чинним та не скасованим. Державний нотаріус також не повідомляла позивача, що для реалізації його прав на спадкування необхідний також оригінал заповіту. В 2015 році позивач звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини. Проте, ухилення Сьомої київської державної нотаріальної контори щодо надання інформації стосовно заповіту від 29.01.1994 року, що він дійсно був складений [PERSON] на користь позивача, перетворив судову справу у безперспективну тяганину. Як наслідок, позов був залишений без розгляду. Лише наприкінці 2018 року на ухвалу суду у даній справі Сьома київська державна нотаріальна контора надіслала копію заповіту [PERSON] , складеного на користь позивача та посвідченого Сьомою київською державною нотаріальною конторою 29.01 1994 року за зареєстрованого за реєстровим № Зу-212. А відтак тільки з цього часу позивач дізнався про наявність даного заповіту. Оскільки відповідно до судової практики Верховного суду необізнаність про існування заповіту є поважною причиною пропуску на подання заяви про прийняття спадщини, посилаючись на ст. 1272 ЦК України, позивач просить про поновлення строку на прийняття спадщини. А також, як наслідок, скасувати свідоцтво за яким відповідач отримала право власності на спірну ј частини квартири [ADDRESS] та визнати право власності позивача на вказану частку квартири в порядку спадкування за заповітом від 29.01.1994 року. 26 лютого 2019 року представником відповідача подано до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Зі змісту якого убачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Мотивуючи тим, що твердження позивача щодо поважності причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини з підстав не обізнаності позивача про існування заповіту є хибним, оскільки це не є поважною причиною. Вважає, що позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами поважності причин пропуску строку на звернення із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Щодо позовних вимог про скасування свідоцтва про прийняття відповідачем спадщини після померлого [PERSON] , то представник відповідача зазначив, що такі вимоги не грунтуються на положеннях закону, оскільки відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування. У даному випадку відповідач успадкувала спірну ј частини квартири [ADDRESS] на підставі заповіту [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Київського місткого нотаріального округу Соврас О.Ю.14 листопада 2013 року. Тобто на законних підставах, а тому в цій частині позову просив відмовити. Відносно позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на ј квартири [ADDRESS] , як спадкоємцем за заповітом [PERSON] , померлої [INFO] , то представник відповідача зазначає про її необгрунтованість. Посилаючись на те, що позивач, [PERSON] , 1983 року народження, проживає зі своєю матір`ю у власній квартирі по [ADDRESS] . Він ніколи не проживав у квартирі спадкодавців [PERSON] та [PERSON] . Спадщину після [PERSON] , позивач не прийняв та до нотаріуса разом з чоловіком померлої не ходив. Протягом більше 6 років [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. Відповідно до статті 1223 ЦК України, у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦК - тобто спадкоємці 1-5 черг. Позивач [PERSON] не прийняв спадщини за заповітом - тому спадщину після [PERSON] прнйияв сцадкоємець першої черги за законом (відповідно до ст. 1261 та ч.3 ст. 1268 ЦК) - її чоловік [PERSON] - як той з подружжя, який пережив спадкодавця. З огляду на означене у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. (Т. 2 а.с. 52-58) Від представника Головного управління юстиції в м. Києві також надійшли пояснення по справі. Зі змісту яких убачається, що третя особа просить суд ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. (Т. 1 а.с.244-246). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2019 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (Т. 2 а.с. 89-90). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та виходячи з доводів, якими обгрунтовується позовна заява просила суд позов задовольнити. Додатково послалась, що допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка являється матір`ю позивача, підтвердила, що ні позивач ні вона не були обізнаними про наявність заповіту від 29.01.1994 року складеного [PERSON] на користь позивача [PERSON] . З урахуванням вищезазначених підстав, просила суд позов задовольнити в повному обсязі Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог в повному обсязі з обставин викладених у відзиві на позов та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи просить розгляд справи проводити у його відсутність та ухвалити рішення відповідно до законодавства (Т. 1 а.с. 244-246). Суд заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, допитавши в якості свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази прийшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємством визнається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої особи - спадкоємцю у порядку передбаченому законодавством. Спадкоємець може прийняти спадщину за заповітом або за законом. У випадку, коли спадкодавець склав заповіт, - до спадщини закликаються спадкоємці за заповітом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється онуком [PERSON] та [PERSON] , які перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 03.06.1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 03.06.1993 року № 2337-ж, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 21 червня 1993 року № 3463, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . (т. 1. а.с. 132-134). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві серія [NUMBER] від 02.06.2008 року (Т. 1 а.с. 6). За даними довідки виданої КПУЖГ ЖРЕО 420 від липня 2011 року № 214, [PERSON] була зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] з 08.10.1965 року по день смерті [INFO] (Т. 1 а.с. 126). Відповідно до довідки форми 3 виданої КПУЖГ ЖРЕО 420 у квартирі був зареєстрованим також [PERSON] . ( Т . 1 а.с. 126). Як убачається із матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , на випадок своєї смерті вона склала заповіт від 29.01.1994 року посвідчений Сьомою Київською державною нотаріальною конторою та заповіт від 30.10.1999 року посвідчений Обухівською районною державною нотаріальною конторою. (Т. 1 а.с.130,131. Т.2 а.с.20). За змістом заповіту від 29.01.1994 року, посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою [PERSON] , на випадок своєї смерті заповіла всю належну їй частину квартири [ADDRESS] позивачу [PERSON] (Т.2 а.с.20). За змістом заповіту від 30.10.1999 року посвідченого Обухівською районною державною нотаріальною конторою [PERSON] , на випадок своєї смерті заповіла належні їй 19/25 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,308 га, що знаходиться на території Обухівської міської ради народних депутатів [PERSON] . (Т. 1 а.с. 131), який було скасовано за її заявою. Із заявою про прийняття спадщини щодо майна померлої [INFO] [PERSON] звернувся [PERSON] вперше [INFO] . (Т. 1 а.с. 125). 22 вересня 2011 року [PERSON] повторно звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої дружини [PERSON] , що складається із Ѕ частини квартири [ADDRESS] . В якій зазначив, що йому відомо про наявність заповіту не на його ім`я посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 29.01.1994 року за реєстровим № 3у-212. Проте, вказане спадкове майно він прийняв і просить видати йому свідоцтво про право на спадщину. Інших спадкоємців крім нього немає. (Т. 1 а.с. 125). За даними свідоцтва про право на спадщину за законом виданим державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 22.09.2011 року [PERSON] успадкував ј частини квартири [ADDRESS] . На іншу ј частини квартири свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалось. (Т. 1 а.с. 136). Таким чином, за [PERSON] на праві власності зареєстровано ѕ частини квартири [ADDRESS] (1/2 частини на підставі свідоцтва про право власності від 03.06.1993 року та ј частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом), що підтверджується матеріалами справи. Постановю державного нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 25 жовтня 2014 року № 1866/02-31 відмовлено позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на ј частини квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] з підстав пропуску строку встановленого ст. 1270 ЦК України. (Т. 1 а.с. 139). Із матеріалів справи убачається, що позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. За результатами якої, ухвалою суду від 11.02.2016 року позов залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача. Ухвала не оскаржувалась у встановленому законом порядку. 27 січня 2012 року [PERSON] зареєстрував у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції шлюб із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (Т. 1 а.с.88). [INFO] [PERSON] помер що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві серія [NUMBER] від 10.11.2014 року. (Т. 1 а.с.89). За даними довідки виданої КПУЖГ ЖРЕО 410 від 24.12.2014 року № 253, [PERSON] був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] з 1965 року по день смерті [INFO] . Інших осіб зареєстрованих за вказаною адресою не має. (Т. 1 а.с. 88). За життя на випадок своєї смерті, [PERSON] склав заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського місткого нотаріального округу Соврас О.Ю.14 листопада 2013 року, яким все належне йому майно заповідав відповідачу [PERSON] . (Т. 1 а.с.98). 17 січня 2015 року відповідач [PERSON] звернулась до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . (Т. 1, а.с.87) Також, до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого діда, як спадкоємець за представленням після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] , звернувся 26.02.2015 року позивач [PERSON] . (Т. 1, а.с. 96). 12 травня 2015 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори видано відповідачу [PERSON] після смерті [INFO] [PERSON] свідоцтво за заповітом про право на спадщину, яка складається із ѕ частин квартири [ADDRESS] . (Т. 1 а.с.106). Також відповідачу видано Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 12.05.2015 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частини гаражного боксу [ADDRESS] та на грошовий вклад із відповідними відсотками , що знаходиться у Київській регіональній дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль». (Т. 1 а.с.106,107). 18 березня 2016 року відповідач [PERSON] звертається до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на ј частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON] , який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. (Т. 1 а.с. 114). 18 березня 2016 року Сьомою Київською державною нотаріальною конторою видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ј частини квартири [ADDRESS] . (Т. 1 а.с. 119). Відомостей щодо результатів розгляду заяви позивача [PERSON] від 26.02.2015 року про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] за правом представлення після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] , матеріали спадкової справи не містять. Звертаючись з позовом до суду, що є предметом розгляду, позивач просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом від 29 січня 1994 року, що залишилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Мотивуючи тим, що такий строк пропущений [PERSON] з поважних причин, оскільки про наявність заповіту від 29 січня 1994 року він не знав. Як пояснила під час судового розгляду представник позивача, про означений заповіт сторона позивача дізналась тільки після його витребування судом у даній справі. Посилаючись на те, що необізнаність про існування заповіту сама по собі є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач просить позовні вимоги в цій частині задовольнити. Згідно із ч. 2 ст.1212 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписами ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкове майно, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічний висновок зроблений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 465/3093/16-ц. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 визначено, що особа, яка не прийняла спадщину у встановлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. На підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини позивач посилається на свою необізнаність про існування заповіту від 29 січня 1994 року після померлої [INFO] [PERSON] . Разом з тим, суд не погоджується із доводами представника позивача щодо юридичної необізнаності [PERSON] зі спадковим законодавством України, як поважної причини для поновлення строку на подання заяви про прийняття спадщини, оскільки юридична необізнаність особи не є поважною причиною та не пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Тому, суд приходить до висновку, що, маючи змогу особисто прибути до нотаріальної контори для засвідчення заяви про прийняття спадщини після смерті своєї баби [PERSON] , позивач не був позбавлений можливості вчасно подати або ж направити поштовою кореспонденцією цю заяву до нотаріальної контори. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Як показала суду свідок [PERSON] , яка являється матір`ю позивача, [PERSON] вважав, що оскільки за словами діда - [PERSON] , квартира [ADDRESS] належить діду, то [PERSON] після смерті баби - [PERSON] до нотаріальної контори не звертався, оскільки про наявність заповіту не знав. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Встановивши, що за відсутності будь-яких перешкод у виді об`єктивних, непереборних та істотних обставин в період з 2008 року по 2016 рр. позивач не вчиняв дій з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання поважними причин пропуску на подання заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] та визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом від 29 січня 1994 року [PERSON] . Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомою київською державною нотаріальною конторою Паньчишиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі № 4-323, на підставі якого [PERSON] отримала у власність ј частину квартири [ADDRESS] . А також, позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на ј частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Такий спосіб захисту як скасування свідоцтва про право на спадщину законом не передбачений. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України. У позовній заяві викладаючи обставини та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ні позивач ні представник позивача не посилаються на ст. 1301 ЦК України. У ст. 67 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-12 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідач [PERSON] звернулась 17 січня 2015 року до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . (Т. 1, а.с.87) Згідно нотаріально посвідченої заяви дружина [PERSON] - [PERSON] відмовилась від своєї частки в спільному майні подружжя. (Т. 1 а.с. 87). 18 березня 2016 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньчишиною О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на ј частини квартири зареєстрованого в реєстрі № 4-323. Відповідно до статті 1223 ЦК України, у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦК - тобто спадкоємці 1-5 черг. Позивач [PERSON] не прийняв спадщини за заповітом - тому спадщину після [PERSON] прнйияв сцадкоємець першої черги за законом (відповідно до ст. 1261 та ч.3 ст. 1268 ЦК) - її чоловік [PERSON] - як той з подружжя, який пережив спадкодавця. Тлумачення норм статей 1216,1268,1296 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права. Враховуючи, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] у розмірі ј частки на квартиру на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України та ј частини виходячи з положеньст.ст. 1223,1261 ЦК України, то державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньчишиною О.В. 18 березня 2016 року правомірно видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ј частини квартири [ADDRESS] . З огляду на означене суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомою київською державною нотаріальною конторою Паньчишиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі № 4-323, на підставі якого [PERSON] отримала у власність ј частину квартири [ADDRESS] також, позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на ј частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Стороною відповідача не надано суду доказів понесених судових витрат. А тому враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі то понесені судові витрати [PERSON] відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed