Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

04.12.2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] , належала його сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1997 р. Після його смерті вказану квартиру в рівних частках успадкували він, його дружина [PERSON] та син померлого [PERSON] [INFO] р. його дружина [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого 1/3 частину вказаної квартири вона заповіла онуку [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. У жовтні 2014 р., у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, її онук [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року за [PERSON] визнано право власності за заповітом після смерті [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . [INFO] . [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] він звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У вересні 2015 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю реєстраційного посвідчення на правовстановлюючих документах на спадкове майно. 09.12.2015 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 17.10.2015 р. державним реєстратором було вчинено запис про те, що власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданий 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. Оскільки жодних договорів на відчуження вказаної квартири у 1999 році ні він, ні його дружина [PERSON] , ні онук [PERSON] не вчиняли, підписи на вказаному документі є підробленими, він у встановлений законом строк прийняв спадщину, спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , та витребувати її у [PERSON] на свою користь. Зазначив, що з приводу неправомірного заволодіння належною йому квартирою на підставі підробленого договору купівлі-продажу Голосіївським ГУ Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 12016100010000290. Після реєстрації 17.10.2015 року права власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року, [PERSON] відчужив вказану квартиру [PERSON] . У березні 2016 року позивачу стало відомо, що [PERSON] відчужила спірну квартиру на користь [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 05.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. З урахуванням вказаних обставин позивач збільшив свої позовні вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, витребувати вказану квартиру у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на свою користь, а також визнати за ним право власності на вказану квартиру. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 43 т.1) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року постановлено витребувати з Восьмої київської державної нотаріальної контори та Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві належним чином завірену копію договору купівлі-продажу посвідченого 23 березня 1999 року. (а.с. 44 т.1) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року, виправленою ухвалою від 02 березня 2016 року, з метою забезпечення позову постановлено накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження або обтяження вказаної квартири. (а.с. 55, 76 т.1) Ухвалою судді Голосіївського районного суду мм. Києва від 20 січня 2016 року постановлено витребувати з Київського міського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію договору купівлі-продажу посвідченого 23 березня 1999 року Восьмою київською державною нотаріальною конторою. (а.с. 61 т.1) У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом. (а.с. 140) Просить визнати, що з 05.03.2016 року спірна квартира перебуває у її законному володінні, як правомірно набута на підставі договору купівлі - продажу квартири, укладеного 05.03.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року залишено без розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання правомірності набуття майна у власність. (а.с. 118 т. 2) Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року задоволено позов [PERSON] Постановлено витребувати у [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,1 кв. м, житловою площею 42,1 кв. м, на користь [PERSON] Визнати право власності на вказану квартиру за [PERSON] .. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (а.с. 127 т.2) Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.05.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року в частині витребування квартири [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON] , а також в частині розподілу судових витрат скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про витребування квартири [ADDRESS] відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. (а.с. 115 т. 4) Постановою Верховного Суду від 13.02.2019 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.10.2016 року, рішення Голосіївського районного м. Києва від 20.10.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.05.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 199 т.4) Під час нового розгляду справи від [PERSON] до суду надійшла заява про процесуальне правонаступництво, в якій [PERSON] просить суд залучити його до участі у цій справі в якості позивача замість померлого [PERSON] . Заява мотивована тим, що [PERSON] [INFO] помер. За свого життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. 21.03.2014 року за реєстровим № 532, яким визначив [PERSON] єдиним спадкоємцем усього належного йому майна. На підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини 26.06.2018 року П`ятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 62624584 (у Спадковому реєстрі), № 393/2018 (у нотаріуса) після смерті спадкодавця [PERSON] . (а.с. 5 т. 5) Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.05.2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, на підставі ст. 55 ЦПК України було здійснено процесуальне правонаступництво (залучення) позивача за первісним позовом - з [PERSON] на його процесуального правонаступника - [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] щодо спірного майна. (а.с. 31 т.5) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року постановлено витребувати з П`ятої київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 393/2018 щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 57 т.5) В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Зазначив, що [PERSON] , отримавши постанову державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Абісової Т.Ф. від 29.09.2015 р. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука, у зв`язку з відсутністю реєстраційного посвідчення рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 р. та відсутністю правовстановлюючого документа на 1/3 частину квартири, що належала померлому, був змушений захищати свої права у суді шляхом подання відповідного позову про визнання права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування. Відповідачами за вказаним позовом були визначені Київська міська рада та [PERSON] , який намагався робити спроби прийняти спадщину після смерті [PERSON] , вважаючи себе за дядька померлого спадкодавця. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2016 р. відмовлено в задоволенні позову. Під час апеляційного розгляду справи було витребувано спадкові справи та матеріали нотаріальних справ по оформленню договорів купівлі-продажу спірної квартири, з яких стало відомо про існування підробленого договору купівлі-продажу від 23.03.1999 р. Восьмою київською державною нотаріальною конторою, на підставі якого було зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] Також з витребуваних матеріалів стало відомо про наступні продажі квартири на користь [PERSON] (договір від 17.12.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С.В.) та на користь [PERSON] (договір від 05.03.2016 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.) Оскільки існували фактично два документи про право власності на спірну квартиру, згідно яких право власності на 1/3 частину спірної квартири належить померлому [PERSON] на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 1.02.2015 р. та [PERSON] право власності належить на всю квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2016 р., позивачу рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2016 р. відмовлено у визнанні права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] саме в порядку спадкування, зазначивши, що позивач не позбавлений права вирішувати відповідні питання в судовому порядку. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом. [PERSON] подала заяву про судовий розгляд без її участі. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] є дідом померлого [PERSON] , [INFO] , що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 р. (а.с. 10 т.1) 12.09.1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] та належала [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1997 року. Спадкоємцями вказаного майна у рівних частинах зазначено його батьків - позивача [PERSON] та [PERSON] , а також сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 8 т. 1). З інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 21.09.2015 року КВ-2015 №31703 вбачається, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] , зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12.09.1998 року № 7-2778. 21.04.2003 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Коробановою О.В., за яким належну їй на праві власності частину квартири під [ADDRESS] заповіла [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 19.05.2003 року. Відповідно до Розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 23.06.2003 року № 650, у зв`язку зі смертю [PERSON] , опікуна неповнолітнього [PERSON] , опікуном над неповнолітнім онуком [PERSON] , [INFO] , призначено [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 10 т. 1). 16.12. 2011 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу змінено на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 16.12.2011 року серії [NUMBER] . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12.02.2013 року у справі № 2601/19346/12, провадження № 2/752/582/13, шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. У вказаному рішенні суду встановлено, що [PERSON] і [PERSON] спільних дітей не мають. Також у позовній заяві [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] , яка міститься в матеріалах цивільної справи № 2601/19346/12, вказано про те, що вони разом з [PERSON] разом не проживають з 28.08.2012 року, шлюбних відносин не підтримують. 23.09.2014 року [PERSON] звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом - частини квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 23.09.2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. У жовтні 2014 року, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, її онук [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на спадкове майно. . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року, прийнятим у справі № 752/17382/14-ц, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20.03.2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 15 т. 1). На день смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є дідом померлого [PERSON] , [INFO] , що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року (а.с. 10 т. 1). Після смерті [PERSON] [PERSON] 07.05.2015 року подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом на майно, яке складається з 2/3 частин квартири під [ADDRESS] з яких 1/3 частина належала спадкодавцю на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року. Постановою від 29.09.2015 року державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Абісової Т.Ф. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука [PERSON] на 2/3 частин квартири під [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю реєстраційного посвідчення рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року та відсутністю правовстановлюючого документа на 1/3 частину квартири, що належала померлому (а.с. 17-18 т. 1). 17.10.2015 року державним реєстратором було вчинено запис про те, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданий 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М. Після реєстрації 17.10.2015 р. права власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року останнім було відчужено квартиру [PERSON] [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.01.2016 року № 51427882(а.с.85-86). Після цього, [PERSON] відчужила квартиру на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., згідно якого та рішення цього ж нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28609884 від 05 березня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Петровичем було зареєстроване право власності на квартиру за номером запису [NUMBER] . (а.с.129 т.1). Вказана обставина підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2016 року № 5582014. Позивач зазначив , що з приводу неправомірного заволодіння спірною квартирою на підставі підробленого договору купівлі-продажу Голосіївським УП Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 12016100010000290. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03.08.2016 року у справі № 752/17183/15-ц [PERSON] у задоволенні позову до Київської міської ради та [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частин квартири під [ADDRESS] , в порядку спадкування відмовлено. Підставою для відмови Апеляційним судом міста Києва [PERSON] у задоволенні його позову до Київської міської ради та [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частин квартири під [ADDRESS] , в порядку спадкування стало те, що станом на момент розгляду справи були наявні договори купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , був очевидно наявним спір, який зачіпає інших осіб, які не були залучені до участі у справі і необхідність вирішення зазначеного питання в межах віндикаційного позову. При цьому, судовими рішеннями у справі № 752/17183/15-ц не було встановлено ненабуття [PERSON] права власності на 2/3 частки спірної квартири, неприйняття [PERSON] спадщини, відсутність у [PERSON] права на спадщину, недоведеність [PERSON] свого права власності щодо 2/3 частки спадкового майна. Відповідно до ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, основним елементом дійсної угоди є воля сторін. Дії особи мають бути свідомими, вільними і виражати її дійсну волю, бажання викликати певні юридичні наслідки-встановлення, зміну або припинення. Таким чином, відсутність такого елементу в укладеній угоді свідчить про невідповідність її вимогам закону і може бути підставою для визнання її недійсною згідно зі ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди та ст. 48 цього Кодексу, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або немайнові права неповнолітніх дітей. Як вбачається з наданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С.В. копії договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, останній було вчинено на нотаріальному бланку серії ААР № 256912 , зареєстровано в реєстрі за № 5-8413. Продавцями за вказаним договором вказано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , покупцем - [PERSON] . З відповіді Київського державного нотаріального архіву від 15.03.2016 року №216/01-21 встановлено, що відомості щодо договору купівлі-продажу за № 5-8413 виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М. в Київському державному нотаріальному архіві відсутні. Відповідно до наглядової справи цієї нотаріальної контори фондовий № 30 том 3, нотаріальні реєстри з індексом "5", в яких міститься нотаріальний запис 5\-8413 від 23.03.1999 року на зберіганні в Київському державному нотаріальному архіві не перебувають (а.с. 93 т. 1). Поряд з цим, з відповіді Київського державного нотаріального архіву від 30.03.2017 року № 606/01-21 встановлено, що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Восьмої київської державної нотаріальної контори справа № 2030, том 1 за 1999 рік міститься запис про посвідчення договору купівлі-продажу за реєстровим № 2-146 від 23.03.1999 року. Сторонами договору є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , текст договору викладено на нотаріальних бланках серії ААР № 256912, ААР 256913, об`єктом продажу є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.106 -107 т. 3). Також до відповіді Київського державного нотаріального архіву від 30.03.2017 року № 606/01-21 було додано копію договору купівлі-продажу за реєстровим № 2-146 від 23.03.1999 року, який укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а не [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та стосується іншої квартири ( [ADDRESS] ), а не спірної квартири [ADDRESS] . З огляду на те, що запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії, а бланк серії ААР № 256912 є унікальним та виготовляється лише в одному екземплярі, суд вважає, що право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] було зареєстровано на підставі підробленого договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, який між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] не укладався та нотаріально не посвідчувався. Зважаючи на викладене, суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року за участю фізичних осіб є недійсним з тієї підстави, що такий договір, як встановлено судом, нотаріально не посвідчувався, хоча нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, було обов`язковим станом на дату укладення оспорюваного договору. Про недійсність договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року свідчить і та обставина, що [PERSON] , який народився [INFO] , станом на момент нібито укладення вказаного договору, не досяг п`ятнадцяти років. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20.07.1992 року Відділом ЗАГС Московського району м. Києва та паспортом серії [NUMBER] , виданий Голосіївським РВ ГУ ДМС України в місті Києві 29.07.2014 року, [PERSON] після одруження - [PERSON] народився [INFO] . У відповідності до ст. 11 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 23.03.1999 року) здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. У випадках, коли законом дозволяється одружуватися до досягнення вісімнадцятирічного віку, громадянин, який не досяг вісімнадцятирічного віку, набуває дієздатності в повному обсязі з моменту одруження. Згідно ст. 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Права неповнолітніх віком до п`ятнадцяти років по внесенню вкладів у кредитні установи і по розпорядженню внесеними ними вкладами визначаються законодавством Союзу РСР. За приписами ч. 1 ст. 51 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод. Зважаючи на те, що станом на момент нібито укладення оспорюваного договору [PERSON] не досяг повної дієздатності, а йому було лише 7 (сім) років, тобто був малолітньою особою та не мав необхідного обсягу дієздатності, такий договір є недійсним. Щодо доводів [PERSON] про те, що [PERSON] на час звернення до суду з указаним позовом не був власником спірної квартири та вона не вибувала з його законного володіння, суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст. 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно судової практики Європейського суду з прав людини, до права власності відносяться не лише зареєстровані у встановленому порядку права, а ще й - майнові права, наприклад, набуте на підставі заповіту право на одержання орендної плати (ренти) за користування земельною ділянкою (ухвала щодо прийнятності заяви № 10741/84 S. v. the United Kingdom від 13 грудня 1984 р.); - усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27 квітня 1979 р., п. 64), тобто наявне майно ("existing possessions") тощо. Згідно із нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 755/8062/13-ц, від 26.06.2018 року у справі № 756/9941/14-ц та у постановах Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-3095цс15 та від 23.03.2013 року у справі № 6-164цс12. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (14-208цс18) міститься правовий висновок про те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. При вирішенні цієї справи суд враховує також правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.02.2019 року у справі № 761/1989/14-ц: «Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до статті 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини 5 статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. … право на спадкове майно виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини, тому з огляду на наведені положення закону, а також взявши до уваги те, що спадкоємець у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті спадкодавця, до якої у тому числі входить спірна квартира, суди дійшли правильного висновку про те, що з часу прийняття спадщини позивачем їй належать речові права на спірну квартиру, тобто право володіння та користування квартирою, тому вона мала право на звернення до суду з відповідними позовними вимогами. Узявши до уваги те, що спадкоємець не відмовлявся від спадщини, а нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, суди дійшли обґрунтовано висновку про визнання за спадкоємцем права власності на спірну квартиру у порядку спадкування, так як іншого способу захисту та поновлення права позивача не існує. Також, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно застосувавши норми статей 387-388, 396 ЦК України, вірно вказав, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, а тому наявні правові підстави для витребування зазначеної квартири від відповідача, у тому числі від добросовісного набувача, що передбачено пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України». Тобто Верховний Суд за схожих фактичних обставин справи вважає належними та ефективними способами захисту прав спадкоємців визнання права власності на спадкове майно та його витребування в іншої особи, в тому числі в добросовісного набувача. Судом встановлено і це підтверджується доказами у справі, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, яке успадкував [PERSON] одноосібно. Отже [PERSON] , звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, став власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] . При цьому, як встановлено судом, 1/3 частини спірної квартири станом на момент відкриття спадщини належала самому [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 12.09.1998 р. державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778. Тобто після прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] став одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Поряд із цим, протягом розгляду цієї справи [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом держаної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 13.05.2018 року. За свого життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. 21.03.2014 року за реєстровим № 532, яким визначив [PERSON] єдиним спадкоємцем усього належного йому майна, що підтверджується копією спадкової справи № 393/2018 після смерті спадкодавця [PERSON] , в якому наявний заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] від 21.03.2014 року, заявою [PERSON] від 26.06.2018 року про прийняття спадщини та довідкою П`ятої київської державної нотаріальної контори від 27.03.2019 року № 1399. Досліджуючи матеріали спадкової справи судом встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори також зверталися [PERSON] (заява від 12.07.2018 року № 1084), [PERSON] (заява від 12.07.2018 року № 1085), [PERSON] (заява від 27.09.2018 року). Проте, вказані особи не є спадкоємцями щодо майна померлого [PERSON] , оскільки [PERSON] за свого життя був складений заповіт на ім`я [PERSON] , якому [PERSON] заповів усе своє майно, до складу якого також входить квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Зважаючи на наявність заповіту, прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] та відсутності будь-яких даних щодо наявності обов`язкової частки у спадщині осіб, які подали заяви про прийняття спадщини за законом, суд вважає, що саме [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , в тому числі щодо квартири [ADDRESS] . Статтею 55 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Оскільки позивач [PERSON] помер, єдиним його спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , і спірні відносини допускають правонаступництво, судом було здійснено залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] - [PERSON] . Відтак, на даний час [PERSON] має процесуальний статус позивача та має право на захист прав щодо належного йому спадкового майна - квартири [ADDRESS] . Прийнявши в установленому законом порядку спадщину [PERSON] , а згодом - [PERSON] , з часу її відкриття набули речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] позбавлений можливості у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності, яке заперечується новим її власником, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання за [PERSON] права власності на спірне майно та його витребування з незаконного володіння [PERSON] . Щодо перевірки доводів [PERSON] стосовно того, що [PERSON] намагався успадкувати усе майно [PERSON] , однак постановою нотаріуса від 29.09.2015 року та судовими рішеннями, що набрали законної сили, йому було відмовлено у праві власності у порядку спадкування після смерті [PERSON] , суд вважає необхідним зазначити наступне. Після смерті [PERSON] [PERSON] 07.05.2015 року подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом на майно, яке складається з 2/3 частин квартири під [ADDRESS] . [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] До складу спадщини після смерті [PERSON] входили 2/3 частини квартири під [ADDRESS] . [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , до складу якої входила 2/3 частини спірної квартири, тобто успадкував її. 29.09.2015 року державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Абісова Т.Ф. винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука [PERSON] на 2/3 частин квартири під [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю реєстраційного посвідчення рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року та відсутністю правовстановлюючого документа на 1/3 частину квартири, що належала померлому (а.с. 17-18 т. 1). Після отримання вказаної постанови [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради та [PERSON] (особи, яка подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ) про визнання права власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування. Голосіївський районний суд міста Києва своїм рішенням від 17.02.2016 року у справі № 752/17183/15-ц відмовив у задоволенні позову з підстав обрання [PERSON] неналежного способу захисту свого права. [PERSON] оскаржив зазначене рішення суду першої інстанції. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03.08.2016 року у справі № 752/17183/15-ц рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17.02.2016 року у справі № 752/17183/15-ц скасовано та прийнято нове рішення про відмову [PERSON] у задоволенні позову до Київської міської ради та [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частин квартири під [ADDRESS] , в порядку спадкування. За результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] Апеляційним судом м. Києва у рішенні від 03.08.2016 року у справі № 752/17183/15-ц зазначено, що станом на момент розгляду справи були наявні договори купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , був очевидно наявним спір, який зачіпає інших осіб, які не були залучені до участі у справі і необхідність вирішення зазначеного питання в межах віндикаційного позову. Перевіряючи доводи [PERSON] суд звертає увагу на те, що у справі № 752/17183/15-ц та у даній справі № 752/20739/15-ц різні: - предмети позову: у справі № 752/17183/15-ц - визнання права власності на 2/3 частики квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] ; у даній справі № 752/20739/15-ц - визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 березня 1999 року, визнання права власності на всю квартиру [ADDRESS] , витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння; - підстави позову: у справі № 752/17183/15-ц - відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно не може бути підставою, що виключає можливість реєстрації права власності на спадкове майно; у даній справі № 752/20739/15-ц - підроблення договору купівлі-продажу 23 березня 1999 року, неможливість продажу квартири малолітньою особою, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року, вибуття спірної квартири (1/3 частина якої належала особисто [PERSON] та не була спадковим майном після смерті [PERSON] , а 2/3 - спадкове майно після смерті [PERSON] ) поза волею [PERSON] , [PERSON] тощо; - відповідачі: у справі № 752/17183/15-ц - Київська міська рада та [PERSON] ; у цій справі № 752/20739/15-ц - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Щодо перевірки доводів [PERSON] про те, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина і дитина, які проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті та фактично прийняли спадщину після його смерті, оскільки не заявляли відмову від неї, які не були залучені до розгляду цієї справи, судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва про шлюб від 16.12.2011 року серії [NUMBER] дружиною [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) була [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ), [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12.02.2013 року у справі № 2601/19346/12, провадження № 2/752/582/13, шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. У вказаному рішенні суду встановлено, що [PERSON] і [PERSON] спільних дітей не мають. Також у позовній заяві [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] , яка міститься в матеріалах цивільної справи № 2601/19346/12, вказано про те, що вони разом з [PERSON] разом не проживають з 28.08.2012 року, шлюбних відносин не підтримують. Вказані докази спростовують твердження [PERSON] про те, що після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги після його смерті є його дружина і дитина, які проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті, адже станом на момент відкриття спадщини [PERSON] був розлучений та у нього не було з [PERSON] спільних дітей. Щодо з`ясування обставин чи були інші спадкоємці щодо спірного спадкового майна, ким було прийнято спірне спадкове майно, яке є предметом цього спору, судом встановлено, що 07.05.2015 р. Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена та зареєстрована спадкова справа щодо спадкодавця [PERSON] в Спадковому реєстрі за № 57422313 (номер справи у нотаріуса: 384/2015), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07.05.2015 р. № 40329668. Згідно відомостей, які у ній містяться, [PERSON] не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та відсутні підстави та докази, що свідчили би про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] . Як було зазначено вище, станом на момент смерті [PERSON] він не перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , вони разом не проживали та у них не було спільних дітей. Як було встановлено Апеляційним судом м. Києва у рішенні від 03.08.2016 р. у справі № 752/17183/15-ц та про це свідчать матеріали спадкової справи № 384/2015, після смерті [PERSON] [INFO] року [PERSON] подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини померлого [PERSON] , якого зазначив як племінника. Проте [PERSON] доказів на підтвердження перебування з померлим [PERSON] у родинних відносинах (зв`язках) не надав. Належні та допустимі докази того, що він є спадкоємцем померлого [PERSON] , що він має право на спадкування, відсутні. Отже, матеріали справи містять належні і достатні докази того, які особи і коли зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Обставини справи підтверджують, що єдиним спадкоємцем, який належним чином прийняв спадщину після смерті [PERSON] є саме [PERSON] . Враховуючи ту обставину, що [PERSON] позбавлений можливості у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати за собою право власності, яке заперечується новим її власником, приймаючи до уваги недійсність оспорюваного договору та встановлену судом незаконність вибуття квартири з володіння позивача та відсутність волі власників спірної квартири на її вибуття з їх володіння, суд приходить до висновку про наявність правових підстав також для задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на спірне майно та його витребування з незаконного володіння [PERSON] . Таким чином, суд вважає вимоги первісного позову обґрунтованими та доведеними в частині: визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] - з іншої сторони, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 5-8413; визнання права власності на квартиру під номером [ADDRESS] загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м. за [PERSON] ; витребування у [PERSON] квартири під номером [ADDRESS] загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м. на користь [PERSON] . Разом з тим, суд вважає безпідставними вимоги про витребування спірної квартири у [PERSON] та [PERSON] , оскільки останні на час ухвалення судового рішення не були її власниками. Спірна квартира також не перебувала у володінні останніх. Тому у цій частині первісний позов задоволенню не підлягає. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання того, що з 05.03.2016 року спірна квартира перебуває у її законному володінні, як правомірно набута на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] , то з огляду на встановлені судом обставини справи, які свідчать про незаконність вибуття спірної квартири з володіння позивача за первісним позовом та наявності у нього права на витребування цього майна, суд приходить до висновку про те, що зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі статті 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 6577,20 грн. (6090 грн. + 487,20 грн.), а з [PERSON] в дохід держави - судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial