Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

12 грудня 2016 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком № 3-А по вул. Калініна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказала на те, що вона є власником житлового будинку № 3-А по вул. Калініна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області. Вказаний будинок належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно САЕ 359322. У спірному житловому будинку зареєстрований, але не проживає відповідач [PERSON] Відповідач спірним житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню будинку. Вона позбавлена можливості розпоряджатись власним майном. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач вважає, що єдиним засобом захисту її прав як власника вказаного житлового будинку зі здійснення дій щодо можливого користування та його розпорядження можливе лише в судовому порядку у вказаний нею спосіб. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та пояснили про вищевикладене, просили позов задовольнити. [PERSON] також пояснила, що будівництво вищевказаного будинку було здійснено за її рахунок в повному обсязі. Відповідач будь-яких коштів у будівництво не вкладав. З 2014 року після розірвання шлюбу у цьому будинку він не проживає. Будь-яких перепон у проживанні в зазначеному будинку не чинила. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що вказані в позові обставини не відповідають дійсності, оскільки починаючи з 2006 рік по 2011 рік відповідач проживав з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Саме в цей період була придбана земельна ділянка, на якій був збудований спірний будинок. При цьому, майже всю суму на придбання земельної ділянки та будівництво було надано відповідачем. 06 грудня 2011 року між ними було укладено шлюб, який розірвано 18 жовтня 2014 року. Тому, оскільки житловий будинок був придбаний ними за спільні кошти, під час спільного проживання, він є спільною сумісною власністю. В 2014 році, після розлучення їх відносини погіршились, позивачка заборонила відповідачу користуватися житлом. Цього ж року одружилась та виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. При цьому спірний житловий будинок позивачка здала в оренду, змінила замки, в зв'язку з цим відповідач був позбавлений можливості користуватися житловим будинком. Тому, вважає, що він не користується житловим будинком з поважних причин. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] мати відповідача пояснила, що її син [PERSON] проживав із позивачкою однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2006 року. Він часто знаходився на заробітках в Португалії, Латвії та пересилав кошти. В 2008 році вона передала позивачці 10 тис. євро на придбання земельної ділянки в смт.Воскресенське та будівництво житлового будинку. Оскільки син був на заробітках, то все майно земля і будинок реєструвались на невістку (позивачку). В 2014 році син розірвав шлюбі із позивачкою та вони домовилися продати будинок і поділити кошти. В лютому 2015 року син довідався, що в будинку мешкають квартиранти. 29 грудня 2016 року син зустрічався із [PERSON] та вони вирішували питання щодо розподілу майна вищевказаного будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою сторін. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, і спільно приблизно два роки будували будинок по вул. Калініна в смт. Воскресенське. З 2014 року [PERSON] в цьому будинку не мешкає. Їй відомо, що позивачка здала будинок в оренду. В цьому році [PERSON] приїздив, але до будинку не входив. Свідок [PERSON] пояснила, що знімала спірну квартиру з 01.10.2014 року. Договір укладали на три роки з позивачкою, але не дожили приблизно 5-6 місяців та знайшли нове житло. Речі колишнього чоловіка позивачки - [PERSON] були складені в окремій кімнаті, які в 2017 році забрала його мати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її рідним братом. Одружився із позивачкою у 2011 році, але разом вони жили з 2008 року та купували земельну ділянку для будівництва будинку, який будували разом. Виселився у 2014 році восени, у звязку з виїздом на заробітки, а коли через три місяці повернувся, то замки на будинку були змінені, у будинку проживали квартиранти. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірний житловий будинок за адресою: смт. Воскресенське, вул. Калініна, 3-А Вітовського району Миколаївської області належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 22.12.2011 року виконавчим комітетом Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області, на підставі рішення виконавчого комітету Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 08.12.2011 року № 12 (а.с. 4). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 грудня 2011 року, який розірвано 18.10.2014 року, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ФП № 074373 (а.с. 50). Позивачкою при реєстрації шлюбу з [PERSON] змінено прізвище з Ковалик на Пантюхова (а.с. 6-7). Згідно з актом обстеження по факту проживання від 08.12.2016 року [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], але з якого часу не зазначено (а.с. 8). Позивачка в позовній заяві вказала, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2014 року, цей факт в судовому засіданні підтвердили представник відповідача та свідки, але вказували, що відповідач не проживав у будинку через перепони у цьому з боку позивачки. [PERSON] в 2014 році виїхав на заробітки за межі України, а по поверненні через три місяці не зміг потрапити до будинку, оскільки замки на вхідних дверях було змінено, в будинку проживали квартиранти. За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що до відносин членів сімї з приводу надання права на користування житлом власника одного з членів сімї застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей\~405,\~406 ЦК. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: *члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; *член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] у вище вказаному будинку не проживає з 2014 року, але з поважних причин, оскільки, як встановлено під час розгляду справи, саме позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні спірним житловим приміщенням. До того ж, позивачкою суду не були надані докази того, що реєстрація [PERSON] в житловому будинку, порушує її права, як власника. Надане відповідачу право на користування вказаним житловим будинком не є перепоною для відчуження вказаного майна. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. Окрім того, зі змісту наданих доказів слідує, що шлюб між сторонами було укладено 06 грудня 2011 року, а право власності позивачем на вище вказаний житловий будинок набуто відповідно до Свідоцтва про право власності 22 грудня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Воскресенської селищної ради від 08.12.2011 року (а.с. 4), тобто у період шлюбу сторін. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Отже, зазначеною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі сторони звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а якщо одна зі сторін заперечує проти цього, то відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Відповідно до\~ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Враховуючи наведене, встановивши придбання вказаного майна у період шлюбу сторін, відносини позивача та відповідача мають регулюватися нормами Цивільного та\~Сімейного кодексів України, а не\~Житлового кодексу, на які у своїй заяві посилається позивач, та право одного із співвласників майна на користування цим майном не може залежати від волі іншого співвласника.

Outcome: dismissed