Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миронівського районного суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з 15.03.1986 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Проте спільне життя з відповідачем не склалося, позивач не змогла адаптуватися до умов проживання в Республіці Куба, а відповідач не зміг проживати на Україні, тому 1998 року позивач разом із дітьми приїхала на постійне проживання до України, і проживає тут на даний час. Відповідач залишився проживати в Республіці Куба. Сімейні стосунки між сторонами припинено з 1998 року, з того часу вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, тому просить шлюб між ними розірвати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів і підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином, подав до суду заяву, яку згідно вимог чинного законодавства апостильовано та перекладено на українську мову, за змістом заяви відповідач позов визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує, просить справу розглядати у його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.03.1986 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] (а.с. 5). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.7, 8). Позивач на примирення не згодна, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Спільне життя сторін не склалося, оскільки позивач не змогла адаптуватися до умов проживання в Республіці Куба, а відповідач не зміг проживати на Україні, тому 1998 року позивач разом із дітьми приїхала на постійне проживання до України. Відповідач залишився проживати в Республіці Куба. Сімейні стосунки між сторонами припинено з 1998 року, з того часу вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, Судом встановлено, що розлад в сім'ї позивача носить не тимчасовий, а тривалий характер. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін, оскільки відносини, які склалися між подружжям, суперечать інтересам позивача. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач, яка наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved