Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

У травні 2021 року представник ККП «Маріупольтепломережа» звернувся до суду з позовом, в обґрунтування кого зазначив, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), опалювальна площа квартири складає 56,28 кв.м. Позивачем надаються відповідачам послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, за що проводяться нарахування згідно до тарифів на всю опалювальну площу. Між тим, у порушення чинних законодавчих та нормативних актів, оплата за надані послуги за даною адресою здійснювалась не в повному обсязі, в результаті чого, станом на 01.05.2021 року (період з 01.12.2017 по 01.05.2021 рр.) утворилася заборгованість у сумі 42304,49 грн. У грудні 2020 року ККП «Маріупольтепломережа» зверталось до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, у видачі якого було відмовлено. За таких підстав, підприємство було вимушено звернутися до суду із позовом та просили стягнути з відповідачів заборгованість за користування тепловою енергією та гарячого водопостачання в сумі 42304,49 грн., 3% річних у сумі 2028,08 грн., інфляційні витрати, які складають 4553,37 грн., а також судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила\~ задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог виходячи з такого. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За загальним правилом ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), а [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою до 23.04.2019 року, тобто у період з 01.12.2017 по 01.05.2021 рр. був користувачем зазначеного вище житлового приміщення, таким чином відповідачі є споживачами теплової енергії. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Разом з тим, статтею 4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу. Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. При цьому пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно із положеннями ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно з розшифровкою особового рахунку № [NUMBER] , наданого ККП «Маріупольтепломережа», заборгованість за користування тепловою енергією за адресою: [ADDRESS] (мешканців [ADDRESS] , пільга відсутня, опалювана площа 56,28 кв.м.), за період\~ з грудня 2017 року по травень 2021 року становить 42304,49 грн., 3 % річних 2028,08 грн., інфляційні витрати 4553,37 грн. До матеріалів справи надана копія ухвали Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.01.2021 року, якою у видачі судового наказу ККП «Маріупольтепломережа» про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за користування тепловою енергією та послугами гарячого водопостачання відмовлено. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є по суті грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги, суд вважає, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів\~ і показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем було доведено належними доказами заявлений розмір заборгованості відповідачів за послуги теплопостачання. Проте, зі свого боку відповідачі не надали суду доказів, які б свідчили про належне та своєчасне виконання ними зобов`язань зі сплати послуг з теплопостачання у повному обсязі і відсутності заборгованості перед позивачем. Суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню оскільки відповідачі неналежно виконують свої зобов`язання зі сплати послуг теплопостачання, а тому з них підлягає стягненню заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 42304,49 грн., 3 % річних у сумі 2028,08 грн., інфляційні витрати у сумі 4553,37 грн., оскільки це підтверджується письмовими матеріалами справи.\~ Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору в розмірі 2270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved