Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

03 квітня 2014 року [PERSON], звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з вказаним позовом в якому просила визнати недійсним заповіт укладений [PERSON] від 07 травня 2013 року оформлений секретарем Писарівської селищної ради Золочівського району Харківської області на користь [PERSON]. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що [PERSON] станом на момент 07 травня 2013 року був важко хворою людиною, приймав сильнодіючі ліки та не міг власноруч підписати вказаний заповіт, крім того не розумів значення своїх дій, водночас позивач вказала, що заповіт засвідчено з порушенням форми, тобто він є нікчемним, так як він не містить власноручного напису заповідача, що заповіт складений з його слів і ним прочитаний в голос, заповіт було виготовлено секретарем сільради зі слів заповідача, про те не було особисто зачитано вголос, заповіт посвідчено без свідків, крім того оспорюваний заповіт не містить примітки про складання його за місцем проживання [PERSON] Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали з наведених у позові мотивів. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, вказали, що приведені позивачем та її представником доводи щодо нікчемності заповіту не ґрунтуються на вимогах закону, а допущені формальні порушення не тягнуть за собою недійсність заповіту [PERSON] Заповідач заповів своє майно відповідачу розуміючи значення своїх дій, а вказаний заповіт відповідав його волі. Представник Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30 травня 2012 року [PERSON], на випадок своєї смерті зробив розпорядження яким заповів [PERSON] земельну ділянку площею 4,8338 га в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Золочівського нотаріального округу Харківської області Пендюріною Л.С. та зареєстровано у реєстрі за №172. 29 жовтня 2012 року [PERSON], на випадок своєї смерті зробив розпорядження яким заповів [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] та майновий пай члена сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) СВК «Ряснянський», даний заповіт посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної контори Харківської області Тихоновою Н.П. та зареєстровано у реєстрі за №2375. 07 травня 2013 року [PERSON], на випадок своєї смерті зробив розпорядження яким заповів [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], а також все майно, на яке він матиме право за законом, даний заповіт посвідчений секретарем Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області Григоренко Л.В. та зареєстровано у реєстрі за №34. Заповіт виконано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, містить припис про те, що він записаний зі слів [PERSON], до підписання прочитаний вголос заповідачем, його особу встановлено та дієздатність перевірено. Відомості про посвідчення заповіту [PERSON] містяться у журналі реєстрації нотаріальних дій Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області за 2013 рік за відповідним порядковим номером - 34, відомостям про засвідчення даної нотаріальної дії передує запис №33 про засвідчення заяви [PERSON], за №35, що йде наступним після запису про [PERSON] у журналі зазначено нотаріальна дія щодо посвідчення вірності копії державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] Журнал прошито та пронумеровано, що засвідчено підписом голови та печаткою відповідної сільради. 24 липня 2013 року у віці 83 років помер [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Харківській області 26 листопада 2013 року складено актовий запис №33 та того ж дня видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER]. Допитана у судовому засіданні в якості свідка Григоренко Л.В. пояснила суду, що вона у 2013 році обіймала посаду секретаря Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області. До неї звернувся [PERSON] повідомив що [PERSON]Я, бажає її бачити, просив до нього приїхати. [PERSON] вона бачила 2 рази, перший раз коли встановлювала його особу та брала його дані і копію паспорту для складання заповіту про складання якого він її попросив. Біля будинку [PERSON] його зустріла донька останнього, яка провела її до дому та лишила їх наодинці із батьком. Саме тоді [PERSON] повідомив їй, що в нього болить нога, тому він не може особисто приїхати до сільради для складання заповіту на користь [PERSON] Свідок поцікавилась, чому він бажає скласти заповіт не на користь доньки, та [PERSON] повідомив, так як його донька проживає за кордоном та їй не потрібне його майно. [PERSON] її і відвозив до [PERSON] Питань щодо недієздатності [PERSON] у свідка не виникло, на зір чи слух [PERSON] не скаржився, розмовляв вільно, не можна було сказати, що він не може прочитати заповіт, або не розуміє, що відбувається через стан свого здоров'я. Ліків у будинку [PERSON] вона не бачила. Другий раз вона приїхала до [PERSON] та прочитала вголос заповіт, який надрукувала у сільраді, заповідач [PERSON] ознайомився із його змістом та особисто його підписав у її присутності, вона засвідчила його підпис та поставила печатку. Згодом вона дізналася, що він помер. Згідно висновку експерта, що викладений у висновку судово-почеркознавчої експертизи №4625/4626 21 вересня 2016 року підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту від 07 травня 2013 року від імені [PERSON], оформлених секретарем Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів самим [PERSON]. Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що вони врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерство Юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5. Конституцією України, а саме статтею 55, закріплено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 7 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII коментує вчинення нотаріальних дій. Так нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Стаття 39 Закону України «Про нотаріат» обумовлює порядок вчинення нотаріальних дій. Так порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Порядок вчинення нотаріальних дій консульськими установами встановлюється цим Законом, Консульським статутом України та іншими актами законодавства України. Відповідно до положень ст.40 Закону України «Про нотаріат» до нотаріально посвідчених заповітів (крім секретних) прирівнюються: 1) заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров'я, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та інвалідів; 2) заповіти осіб, які перебувають під час плавання на морських, річкових суднах, що ходять під прапором України, посвідчені капітанами цих суден; 3) заповіти осіб, які перебувають у пошукових або інших експедиціях, посвідчені начальниками цих експедицій; 4) заповіти військовослужбовців, а в пунктах дислокації військових частин, з'єднань, установ, військово-навчальних закладів, де немає нотаріусів чи посадових осіб органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, також заповіти працівників, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців, посвідчені командирами (начальниками) цих частин, з'єднань, установ або військово-навчальних закладів; 5) заповіти осіб, які тримаються в установах виконання покарань, посвідчені начальниками таких установ; 6) заповіти осіб, які тримаються у слідчих ізоляторах, посвідчені начальниками слідчих ізоляторів. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 203 ЦК України коментує загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Так правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України коментує підстави недійсності правочину Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 1233 ЦК України надає поняття заповіту. Так заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Стаття 1247 ЦК України перелічує загальні вимоги до форми заповіту, так: 1. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. 4. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Стаття 1251 ЦК України передбачає посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування. Так якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування здійснюється відповідно до положень Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерство Юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5 (надалі Порядку). Так відповідно до положень глави ІІІ вказаного Порядку: 1.1. Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. 1.2. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. 1.3. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані роз'яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. 1.4. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. 1.5. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається, крім випадків посвідчення заповіту подружжя. У разі посвідчення такого заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування зобов'язана перевірити належність заповідачам майна на праві спільної сумісної власності. Копія документа долучається до примірника заповіту. 1.6. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України ( 435-15 ), про що зазначається у тексті заповіту. 1.7. За заповітом майно може бути заповідане тільки у власність. Проте заповідач може покласти на спадкоємця, до якого переходить, зокрема, жилий будинок, зобов'язання надати іншій особі право довічного користування цим будинком або певною його частиною (стаття 1242 Цивільного кодексу України) ( 435-15 ). Заповідач може покласти на спадкоємця за заповітом виконання будь-якого зобов'язання (заповідальний відказ) на користь однієї або кількох осіб (відказоодержувачів) з додержанням вимог статей 1237, 1238 Цивільного кодексу України ( 435-15 ). Відказоодержувачами можуть бути будь-які особи незалежно від того, чи входять вони до кола спадкоємців за законом. До заповіту можуть бути включені розпорядження немайнового характеру (про порядок проведення захоронення заповідача, бажання призначити піклування над неповнолітнім, виконання дій, спрямованих на здійснення певної загальнокорисної мети тощо). Заповідач може на випадок, якщо вказаний у заповіті спадкоємець помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права на спадкування, а також у разі відсутності умов, визначених у заповіті, підпризначити іншого спадкоємця (підпризначення спадкоємця - стаття 1244 Цивільного кодексу України) ( 435-15 ). 1.8. Заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток 16). Заповідач може в будь-який час скасувати заповіт, подавши про це заяву до відповідного органу місцевого самоврядування. 1.9. У випадку одержання посадовою особою органу місцевого самоврядування заяви про скасування заповіту, так само як і одержання нового заповіту, який відміняє чи змінює раніше посвідчений заповіт, посадова особа органу місцевого самоврядування робить про це відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в алфавітній книзі обліку заповітів і відповідний напис на примірнику заповіту, який зберігається у справах органу місцевого самоврядування. Якщо заповідач подасть примірник заповіту, який знаходиться у нього, то відповідний напис про скасування заповіту робиться і на цьому примірнику, після чого він разом із заявою (якщо заповіт скасовано заявою) приєднується до примірника, який зберігається у справах органу місцевого самоврядування. Справжність підпису на заяві про скасування чи зміну заповіту повинна бути нотаріально засвідченою. 1.10. Відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 N 491 (491-2011-п ) "Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі". Стаття 1257 ЦК України обумовлює підстави недійсності заповіту. Так заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно ч.2,3,4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України та роз'яснень, викладених в абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином судом встановлено, що 07 травня 2013 року [PERSON] власноруч підписав заповіт, яким заповів усе належне йому майно [PERSON], вказаний заповіт відповідно до положень ст. 1251 ЦК України посвідчений секретарем Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області Григоренко Л.В. та зареєстровано у передбаченому законом порядку у реєстрі за №34. Відомості про посвідчення вказаного заповіту містяться також у журналі реєстрації нотаріальних дій Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області за 2013 рік за відповідним порядковим номером - 34, запис про посвідчення цього заповіту міститься серед інших записів без порушення нумерації. Видавши заповіт на користь [PERSON] 29 жовтня 2012 року заповідач [PERSON], відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України не був обмежений у виявленні своєї волі щодо розпорядження на випадок його смерті, що й було ним у подальшому реалізовано у передбачену законом спосіб, а саме шляхом складення нового заповіту 07 травня 2013 року. Крім того після 07 травня 2013 року [PERSON] знов не був обмежений у виявленні своєї волі щодо розпорядження на випадок його смерті, проте до моменту своєї смерті заповідач нового особистого розпорядження на випадок своєї смерті не лишив, що свідчить на користь доводів відповідача, що останній заповіт відповідав волі [PERSON] Позивач в обґрунтування своїх доводів щодо нікчемності спірного заповіту, через порушення форми посвідчення вказала, що заповіт не було посвідчено при свідках, хоча [PERSON] не міг самостійно вголос прочитати заповіт через стан свого здоров'я. Водночас належних та допустимих доказів в розумінні положень ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України, як то висновок відповідної судово-медичної експертизи, що [PERSON] станом на момент видачі останнього заповіту 07 травня 2013 року перебував під впливом лікарських або інших препаратів, в результаті вживання яких, не розумів значення своїх дій або не міг ними керувати, а так само за станом здоров'я не міг прочитати його вголос суду не надано. Відтак доводи позивача про неможливість прочитування заповіту особисто вголос заповідачем, нерозуміння значення ним своїх дії є лише припущеннями позивача, на яких не може ґрунтуватися рішення суду. В зв'язку з чим суд вважає недоведеним факт необхідності посвідчення заповіту при свідках відповідно до положень ст.1253 ЦК України, так само суд вважає не доведеним наявність підстав передбачених ст. 225 ЦК України. Відтак на підставі викладеного судом встановлено, що заповіт виданий [PERSON] 07 травня 2013 року відповідає загальним вимогам до заповіту, що передбачені ст. 1247 ЦК України, а саме складений у письмовій формі, особисто підписаний заповідачем, посвідчений відповідно до положень ст. 1251 ЦК України та відповідним чином зареєстрований. При його складанні спадкодавець, розумів значення своїх дій, його особу та дієздатність було перевірено уповноваженою особою, яка здійснювала посвідчення заповіту. Заповідач [PERSON] висловів намір здійснити відповідне розпорядження на користь [PERSON], яке з його слів було оформлено секретарем Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області Григоренко Л.В., за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, зі змістом заповіту [PERSON] ознайомився особисто та йому його додатково було вголос прочитано вказаним секретарем сільради, після його прочитання останній його власноручно підписав. Суд звертає увагу, що вимоги, щодо прочитування заповіту вголос заповідачем при посвідченні заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування відповідно до положень ст. 1251 ЦК України закон не містить. Така вимога в законі передбачена саме при посвідчені заповіту нотаріусами згідно положень ч. 2 ст. 1248 ЦК України. В той час як для посадових осіб органу місцевого самоврядування така вимога міститься лише у Порядку, а не в Цивільному Кодексі України, які не є тотожними за своєю юридичною силою та наслідками їх недотримання чи порушення. Відтак суд доходить висновку, що формальні порушення Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування допущені секретарем Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області Григоренко Л.В., при посвідчені заповіту [PERSON] 07 травня 2013 року не є достатніми для визнання його недійсним, а вказаний заповіт відповідав останній волі померлого. Відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням виконкому місцевої ради, але в межах відповідного округу у селі Писарівка, на який розповсюджується повноваження секретаря, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, за умови, що судом встановлено, що форма заповіту відповідала вимогам ст. 1247 ЦК і волевиявлення заповідача було вільним. На вважає умовою для визнання заповіту недійсним суд також ту обставину, що заповідач не власноручно зазначив у заповіті, що він ним прочитаний та складений з його слів. Крім того суд зауважує, що спадкодавець [PERSON] 07 травня 2013 року видавши новий заповіт на користь відповідача [PERSON] скасував попередній заповіт від 29 жовтня 2012 року складений на користь позивача [PERSON] Відповідно до положень ст. 1254 ЦК України поновлення дії попереднього заповіту можливе лише у разі визнання недійсним наступного заповіту з мотивів встановлених ст.ст. 225 і 231 ЦК України, проте недійсність заповіту з цих підстав судом не встановлена, відповідно ч. 4 ст. 1254 ЦК України, до спірних правовідносин не застосовується. Тобто в разі визнання заповіту від 07 травня 2013 року недійсним, спадкування після смерті [PERSON] мало б здійснюватися у загальному порядку - за законом, в порядку черговості, водночас доказів належності позивача до складу спадкоємців за законом не надано. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено судові витрати відповідно до положень ст.88 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed