Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, посилаючись, що з 26.01.1974 року перебувала з відповідачем у шлюбі, в період якого вони придбали спільне майно, а саме будинок по [ADDRESS] вартістю 730000.00 грн.. На даний час вона бажає поділити це майно з відповідачем, проте взаємної згоди з цього питання вони досягти не можуть. Просить визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного нерухомого майна. Позивач в судовому засіданні позов підтримала за викладених у позові обставин і підстав та просила задовольнити. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у позові у звязку із необгрунтованістю позову та із спливом строку позовної давності. Таку позицію відповідача підтримав його представник. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи із наступного. Судом встановлено, що сторони спору перебували з 26.01.1974 у шлюбі, який було розірвано 26.01.2006. В період шлюбу ними було придбано житловий будинок по [ADDRESS] . Починаючи з 2000, позивач перестала користуватися спірним будинком і перешкод для таких дій ніхто їй не чинив. У 2013 позивач зверталася до Рокитнянського районного суду Київської області із позовом про поділ вказаного будинку, але спір по суті судом розглянутий не був. З того часу до предявлення позову у даній справі позивач за захистом свого порушеного права щодо вказаного майна до суду не зверталася. Викладене підтверджується показаннями у судовому засіданні сторін спору та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, якими є: - копія паспорта на ім`я позивача [NUMBER] , виданого 01.09.1998 міським відділом №1 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області; - копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 26.01.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області; - копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.12.1989, посвідченого державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Скоробагатько В.Д. 19.12.1989 за реєстровим № 2496 та зареєстрованого 19.12.1989 Бирюківською сільською радою народних депутатів Рокитнянського району Київської області за реєстровим № 371. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст..4 ЦПК України) і що також гарантовано ст. 124 Конституції України. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншимиучасниками справи (ч. 5 ст.81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів та вважає їх достатніми для вирішення спору по суті. Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містять у собі і положення статті 60 СК України в тім, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За викладеного, з огляду на встановленні обставини спору в тім, що будинок був придбаний сторонами спору у період шлюбу, а також на положення ст.368 ЦК України та ст. 60 СК України, суд приходить до висновку, що придбаний 19.12.1989 згідно договору купівлі-продажу на імя [PERSON] будинок, що в [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружя, якими є сторони спору [PERSON] та [PERSON] . Вказана обставина визнається відповідачем, який у судовому засіданні підтвердив факт придбання ним разом з позивачем у період перебування у шлюбі спірного нерухомого майна. Викладене вказує на наявність підстав для задоволення позову, позаяк у задоволенні останнього слід відмовити, зважаючи на наступне. Як вбачається із встановлених обставин спору, які визнаються та неоспорюються сторонами, 26.01.2006 сторони розірвали шлюб і позивач з 2000 втратила інтерес до вказаного будинку, перестала користуватися спірним житловим будинком і не мала наміру ним користуватися і з цього приводу їй ніхто не чинив перешкод. Відповідач у справі просить застосувати до спірних відносин наслідки спливу позовної давності. За приписами статтей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається із показів у судовому засіданні позивача і що не заперечується відповідачем, про порушення свого права власності щодо спірного майна позивач дізналася ще 2013 і що було на той час підставою її звернення до суду із позовом до [PERSON] про поділ житлового будинку. Наразі, останній по суті не розглядався. За викладеного суд приходить до висновку, що передбачений ст. 257 ЦК України строк звернення до суду за захистом порушеного права позивач пропустила без поважних причин, підстави для поновлення останнього відсутні. Відповідно до положень ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За викладеного у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору у разі відмови в позові відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed