Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

05.11.2018 року позивач орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради звернувся в суд в інтересах неповнолітньої [PERSON] з позовною заявою до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] [INFO]. В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначав, що дочка відповідача [PERSON] проживає разом з відповідачем, відомості про батька дитини записані на підставі ч.1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері), дитина зарахована на навчання до Вознесенської загальноосвітньої школи №10, але через відсутність у матері заінтересованості у навчанні дочки, її забезпеченого майбутнього, дитинавідвідує шкільні заняття дуже рідко та залишає місце проживання без згоди матері на тривалий час, наслідком чого є оголошення її розшуку органами поліції, поміщення з 07.09.2018року до КЗ « Миколаївський центр соціально - психологічної реабілітації дітей». Посилаючись на те, що власною поведінкою відповідач, яка зловживала наркотичними засобами, мала судимості, не є прикладом морального виховання дочки, послуги соціального супроводу сім'ї результатів не дали, що свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дочки: відсутність піклування про її фізичний, духовний і моральний розвиток, представник позивача просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та вказав, що з відповідачем тривалий час велася робота щодо контролю за виконанням нею батьківських обов'язків, вона притягувалась до адміністративної відповідальності за статею 184 КУпАП, але висновки зроблено не було. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - служба у справах дітей Вознесенської міської ради - в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснила, що неповнолітня дитина потребує постійної допомоги та нагляду, який відсутній з боку матері. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, до суду подано відзив на позовну заяву, де зазначається про тісний зв'язок матері з донькою, який ґрунтується на взаємній любові, мати вважає доньку помічником, але зазначає, що в перехідний підлітковий період виникли складнощі в навчанні (пропуски занять в школі) та неповідомлення про місце перебування, але всі зауваження державних органів нею сприймаються позитивно, під час перебування дитини в комунальному закладі неодноразово відвідувала її. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи без самостійних вимог, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК України). При цьому, відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є матір'ю неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] [INFO], відомості про батька дитини записані на підставі ч.1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері). Відповідач є інвалідом 2 групи загального захворювання ( має обмеження в пересуванні, потребу в фізичному супроводі осіб) і донька є єдиною її дитиною, мати та дитина належать до ромської національної меншини, тому наразі важливим питанням при розгляді спору про позбавлення батьківських прав є питання інтеграції відповідача як представника вказаної національної меншини в українське суспільство, вона потребує допомоги в роз'ясненні законів, що діють в України та проведенню державними органами профілактичної роботи, направленої на підвищення освітнього рівня, поліпшення житлово-побутових умов, запобігання безпритульності дитини, недопущення її втягнення в злочинну та протиправну діяльність. Відповідач [PERSON] проживає разом з дочкою [PERSON] [INFO], згідно актів-обстеження матеріально-побутових умов вони не завжди були задовільними. Відповідно до повідомлення Вознесенського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді міської ради сім'я [PERSON] перебувала під соціальним супроводом з 30.08.2017 року по 05.04.2018 року, не дивлячись на неповну співпрацю з фахівцями із соціальної роботи [PERSON] створила всі належні умови проживання для своєї дитини (в межах її можливості), їй було надано рекомендації щодо догляду та виховання дитини відповідного віку, сформовано відповідальне ставлення до навчання у матері та дитини, проведено ряд профілактичних бесід щодо ведення здорового способу життя та налагоджено взаємостосунки між матір'ю та дитиною. Результатом соціального супроводу було зняття у зв'язку з мінімізацією складних життєвих обставин та той факт, що дитина відповідача закінчила 2017-2018 навчальний рік з переведенням у наступний клас. [PERSON] [INFO] зарахована на навчання до Вознесенської загальноосвітньої школи №10, яку відвідує дуже рідко, проблеми розпочалися з 1 вересня 2017року і тривали до 06.09.2018року (до цього не спостерігались). Поведінка дитини викликала занепокоєння в адміністрації школи та служби у справах дітей, про що була повідомлена відповідач [PERSON], яка не ухилялась від спілкування з представниками, надавала пояснення про причини невідвідування шкільних занять, про що свідчать наявні у справі пояснювальні. Новий 2018-2019 навчальний рік дитина відповідача допустила три пропуски навчальних днів (3-5 вересня 2018 року), причиною невідвідування уроків стало залишення дитиною місця проживання, з моменту поміщення до соціального центру вона продовжує своє навчання під контролем його працівників. Тому тяжких наслідків безвідповідального відношення матері та дитини до навчання завдяки сприянню соціальних служб не настало, дитина продовжує здобуття освіти. Зафіксовано два випадки залишення місця проживання дитиною без згоди матері: 10.11.2017 року, 2.09.2018 року - 07.09.2018 року, але в обох цих випадках мати проявляла занепокоєння, була ініціатором звернення до органів поліції з метою розшуку дитини та повернення її в сім'ю. З моменту перебування дитини відповідача на підставі складеного акту органом поліції та закладу охорони здоров'я про знайдену дитинув КЗ « Миколаївський центр соціально - психологічної реабілітації дітей», мати дитини не є байдужою до вирішення її долі, відвідує заклад, спілкується з дитиною. Не заперечуючи обставини вживання раніше відповідачем наркотичних засобів, слід зауважити, що згідно довідки лікаря-психіатра [PERSON] перебуває у стані ремісії протягом одного року десяти місяців станом на 03.12.2018 року, вона є особою раніше не судимою, оскільки судимості погашені відповідно до встановленого законом порядку. Згідно ч. 4,5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування; Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В письмовому висновку органу опіки і піклування -виконавчого комітету Вознесенської міської ради - зазначається про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] [INFO]. Судом вислуховувалась думка дитини щодо судового спору, яка вважає, що її власна поведінка не завжди була вірною, вона не дослухалась до порад матері, а перебування в КЗ «Миколаївський центр соціально - психологічної реабілітації дітей» допомогло їй це зрозуміти і надалі вона бажає проживати в сім'ї разом з матір'ю, виправити свою поведінку, сумлінно відноситися до навчання. З урахуванням викладених вище фактів висновок позивача про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав є передчасним з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу. Згідно зі ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV). Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного Кодексу (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Таким чином, втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду розгляду справи. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини, і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд бере до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як матері неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів, аналіз яким суд привів вище. Крім того, факт заперечення позивачем проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про її інтерес до доньки, бажання виконувати свої батьківські обов'язки. З іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи їх розлучення. Позивач як реалізатор таких обов'язків держави вимагав від відповідача [PERSON] активних дій і вона не ігнорувала їх заходи: надавала пояснювальні, з'являлася на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вознесенської міської ради, сприймала поради соціальних працівників при соціальному супроводі сім'ї, які сприяли їй в реалізації батьківських обов'язків. З огляду на те, що розлучення з матір'ю надає тяжкий вплив на п'ятнадцятилітню дитину, тому перш ніж вдатися до позбавлення батьківських прав в даній ситуації судом була перевірена можливість застосування менш радикальних заходів. Зокрема враховано, що держава повинна надати матері сприяння у виконанні нею своїх батьківських обов'язків і зміцнити здатність сім'ї піклуватися про свою дитину. Проте, в правовідносинах, що склались між сторонами суд вважає, що приведені позивачем доводи не підтверджують ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування нею своїми обов'язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. В даному випадку попередження відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов'язків, буде достатнім заходом впливу, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно відповідача, якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають .

Outcome: dismissed