Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Ворошиловської районної у м. Донецьку ради про визнання договору дійсним та визнання права власності, посилаючись на наступне. 07 лютого 1998 року на Товарній біржі «СТРОЙ-ІНВЕСТ» між позивачкою та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №991/41 квартири [ADDRESS]. Зазначена угода згодом була зареєстрована у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька». В теперішній час з метою отримання кредиту під заставу належного їй нерухомого майна позивачка звернулась до банківської установи. Але спеціалісти банківської установи їй пояснили, що відповідно до діючого законодавства України біржова угода чи договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на біржі, не є документами, які посвідчують право власності на нерухомість. З огляду на наведене у видачі кредиту їй було відмовлено. Таким чином, на думку позивачки, її право власності на спірну квартиру не визнається. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, який засвідчує його право власності. Просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу №991/41 квартири [ADDRESS], укладений 07.02.1998 року при Товарній біржі «СТРОЙ-ІНВЕСТ» та визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача - виконавчого комітету Ворошиловської районної у м. Донецьку ради в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, у якій не заперечував проти задоволення позову та просив розглянути справу за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до обставин і правовідносин набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру необхідно застосовувати цивільне законодавство, що діяло в той момент, тобто станом на 1996 рік. Відповідно до вимог ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. На підставі ст. 44 ЦК Української РСР повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Статтею 8 Закону України «Про власність» було передбачено, що цим Законом встановлюються основні положення про власність в Україні. Відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Стаття 128 ЦК Української РСР передбачала, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Окрім того, відповідно до діючого станом на 1995-1996 роки законодавства про реєстрацію права власності, а саме «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15.01.1966 року, а з грудня 1995 року «Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 13.12.95 року № 56 і зареєстрованими Міністерством юстиції України 19.01.1996 року № 31/1056 право власності повинно було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька». Вказані вимоги законодавства, що діяло на момент придбання позивачкою квартири у 1998 році, повністю відповідають і вимогам діючого в теперішній час цивільного законодавства України. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На підставі ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону. Позивачкою не надано суду доказів того, що вона в установленому діючим законодавством порядку зверталась до органів Державної реєстраційної служби для реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], та їй було відмовлено у зазначеній реєстрації. Крім того, позивачкою не надано належних доказів того, що виконавчий комітет Ворошиловської районної у м. Донецьку ради є належним відповідачем по справі, адже немає ніяких доказів того, що зазначений орган місцевого самоврядування не визнає її право власності на спірну квартиру. Навпаки, в заяві про розгляд справи без участі представника відповідача представник Виконавчого комітету Ворошиловської районної у м. Донецьку ради зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов заявлено передчасно, оскільки відсутній спір про право. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 41, 44, 86, 128, 227 ЦК Української РСР, ст. ст. 1, 16, 316 ЦК України, ст. ст. 8, 12, Закону України «Про власність», ст. ст. 3, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та

Outcome: dismissed