Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

25.07.2017 року позивач звернулась до суду з позовом, вимоги якого в подальшому уточнила та згідно редакції від 03.08.2017 року просила ухвалити рішення, яким визнати дії державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В. - неправомірними, скасувати посвідчувальний напис про встановлення справжності підпису [PERSON] на заяві про відмову у прийнятті спадщини, вчинений 14.08.2009 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В. В обґрунтування свого позову посилається на те, що державний нотаріус, встановивши особу по недійсному паспорту, прийняла заяву [PERSON] про відмову від спадщини, чим порушила норми чинного законодавства, й права позивача, яка має намір прийняти спадщину за законом, а наявність неправомірної заяви про відмову від прийняття спадщини значно зменшує її частку у спадщині. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, повідомили, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси (с. Васильків О.В.) перебуває цивільна справа № 520/2032/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Третя особа державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, [PERSON], про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом за правом представлення. Третя особа [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити, вказуючи на його безпідставність. Представник відповідача Третьої одеської державної нотаріальної контори та відповідач державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В. у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перш за все, слід зауважити, що жодних нових доказів, окрім тих, що були надані до позовної заяви, позивач суду не надала, з клопотаннями про їх витребування не зверталась, вказане право судом було роз'яснено, доказів неможливості отримати їх самостійно не надала, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними у ній документами відповідно до ст.11 ЦПК України, зважаючи на те, що суд позбавлений права самостійно збирати та витребувати докази. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], про що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей було складено актовий запис № 611, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER]. У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги майна померлої [PERSON] були б її діти: син [PERSON], [INFO], що підтверджується Посвідкою про народження № [NUMBER] та донька [PERSON] 1949 року народження, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER]. Проте, [INFO] року [PERSON] помер, про що свідчить копія Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER], та [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER]. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадковують ту частку спадщини, яка б належала їхнім матері, батькові, бабі, дідові, як би вони буди живими на час відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] та копія Свідоцтва по шлюб видане повторно 14 лютого 2006 року. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2009 року [PERSON] звернулась до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON]. [PERSON] в свою чергу, 14 серпня 2009 року звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] на користь на користь онуки померлої - [PERSON]. У відповідності до ч. 4 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що при прийнятті заяви та засвідченні справжності підпису [PERSON] державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори, Різой Н.В. не прийняла до уваги, що у паспорті, наданому [PERSON] з метою встановлення його особи, була відсутня фотографія, яка підлягає вклеюванню при досягненні особою 45-річного віку. Відповідно до п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. №296/5 спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Відповідно п. 11 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» та підп. 11 п. 2 глави 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріуси засвідчують справжність підпису на документах. Згідно п. 261 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою. Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат» та ч.ч. 1-2 п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріуси при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). В п. 8. Постанови Верховної ради України "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон" № 2503 від 26 червня 1992 року зазначено, що термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. Однак, до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. Частиною 5 статті 1274 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, які містяться в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК. Звертаючись до суду із вимогою про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, позивач взагалі не конкретизувала, з яких саме підстав вона просить визнати цю відмову недійсною, а лише посилається на неналежне виконання нотаріусом своїх обовязків при оформленні спадщини, що не є само по собі підставою для визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, в контексті ч. 5 ст. 1274 ЦК України. Також згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами та створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Відмова від прийняття спадщини, це волевий акт, в якому знаходить своє вираження згода прийняти чи не прийняти спадщину. Цей акт односторонній: він являє собою висловлювання тільки одної особи - спадкоємця, не вимагає участі чи згоди інших осіб. Заява про відмову від прийняття спадщини [PERSON] подана особисто і ця заява відповідає його волевиявленню, що підтверджено ним у судовому засіданні, а встановлення особи державним нотаріусом за паспортом громадянина України, який не містив фотокартку при досягненні особою 45-річного віку, є фактично підставою для застосування дисциплінарного стягнення до нотаріуса, а не підставою для визнання даного правочину недійсним. Вирішуючи питання по суті, суд також бере до уваги, рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2016 року, яке набрало законної сили, в якому відображені обставини, які досліджуються і в даному судовому засіданні. Окрім того суд звертає увагу на те, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 520/2032/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Третя особа державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, [PERSON], про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом за правом представлення. З уточненої позовної заяви в редакції від 07.08.2017 року вбачається, що [PERSON] просить ухвалити рішення яким: встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт не прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Визнати право власності [PERSON] на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 799 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Вказана справа знаходиться на стадії судового розгляду. Таким чином, суд при ходить до висновку, що даний позов про визнання дій нотаріуса неправомірними, та скасування посвідчувального напису про справжність підпису здійсненого на заяві про відмову від прийняття спадщини, є передчасним. Також незрозумілим є й те, яке саме порушене право захищає позивач звертаючись до суду з даним позовом, оскільки з листа КП «ОМБТІ та РОН» від 14.08.2008 року № 98110.70 вбачається, що станом на 12.08.2009 року домоволодіння по [ADDRESS] зареєстроване: ? частина за [PERSON], ? частина за [PERSON] та ? частина за [PERSON]. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не зверталась, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Outcome: dismissed