Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

13.02.2018 позивач звернулася до суду з позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.12.2005 сторони зареєстрували шлюб, від цього шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 02.10.2012 шлюб між сторонами розірвано. Зазначає, що під час реєстрації розірвання шлюбу, так і після цього по сьогоднішній день сторони не дійшли згоди про матеріальне утримання та забезпечення спільної дитини зі сторони відповідача. Позивач посилається на те, що дитина постійно проживає разом з нею, а відповідач проживає окремо, та вона самостійно своїми силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати сина, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на нього законом та необхідні для належного утримання спільної дитини, при цьому, відповідач, який проживає окремо від їх спільної дитини, ухиляється від виконання свого обов`язку щодо його утримання, оскільки з моменту припинення шлюбу між ними, матеріально сину практично не допомагає, участі у його вихованні належним чином не приймає та не виконує тих обов`язків, які покладені на нього законом, як на батька їхньої дитини. Позивач вказує, що її доходи як працівника (головного фахівця в установі НАК «Нафтогаз України») зазвичай не достатньо для утримання себе та дитини, інших доходів вона не має. При цьому, син навчається в 4-му класі спеціалізованої школи-дитячого садку 1 ступеня «Сяйво» з поглибленим вивченням іноземних мов, що в свою чергу теж вимагає додаткових значних матеріальних затрат. З огляду на наведене, вважає, що аліменти у розмірі 5 000 грн. щомісяця допоможуть у повній мірі забезпечити добробут та матеріальний достаток дитини. 15.02.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.09.2018 витребувано від Державної податкової інспекції у Солом`янському районі ГУ ДФС України та Пенсійного фонду України з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суму виплачених доходів та утримання податків [PERSON] , [INFO] , за період часу з 01.03.2018 по 05.09.2018, а також від Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві ( 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16 ) виписку з системи персоніфікованого обліку щодо [PERSON] , [INFO] , із зазначенням відомостей про суму заробітку (доходу) з якого сплачені страхові внески та єдиний соціальний внесок, за період часу з 01.03.2018 по 05.09.2018. Ухвалою суду від 10.12.2018 у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засіданні позивач не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала та наполягала на її задоволенні, не дивлячись на те, що протокольною ухвалою суду від 14.03.2019 її явку визнано обов`язковою. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що малолітній [PERSON] переважну кількість часу проживає з ним, перебуває фактично на утриманні саме відповідача, а тому вважає вимоги позивачки необґрунтованими. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача. Заслухавши сторін, малолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.12.2005, та рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 02.10.2012 шлюб між сторонами розірвано. Від спільного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] , актовий запис № 1544. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, закріплено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що малолітня дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні, відповідач проживає окремо від них та не бере участі в утриманні дитини, а тому просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісяця. У судовому засіданні сторона відповідача заперечувала проти заявлених позивачем вимог, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача. Відповідач пояснив, що їх з позивачкою малолітній син перебуває майже повністю на його утриманні, періодично син проживає з ним, також відповідач займається розвитком дитини. Також відповідачем було надано суду відомості з пенсійного фонду, з яких вбачається, що відповідач за період з лютого по грудень 2016 року включно отримав пенсію по інвалідності у розмірі 12 341,97 грн., та за період січень-грудень 2017 року у розмірі 15 904,00 грн., а згідно відомостей з державної фіскальної служби, [PERSON] за період з 1 кварталу 2018 року по 4 квартал 2018 інформація про доходи відсутня. Крім того, стороною відповідача було надано акт обстеження умов проживання від 07.11.2018, затверджений начальником служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА у м. Києві, з якого вбачається, що на підставі заяви [PERSON] з метою встановлення місця перебування дитини, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , за якою проживають: [PERSON] , батько дитини, [PERSON] , 2008 р.н., дитина, та [PERSON] - цивільна дружина батька. У висновку акту зазначено, що для дитини створені належні умови проживання, є необхідні речі, одяг, взуття, шкільне приладдя, підручники, засоби гігієни, дитина за власним бажанням проживає з батьком. Також у даному акті зазначено, що після розлучення дитина до грудня 2017 проживав з батьком, з грудня по травень був у мами, з травня по серпень був у бабусі в селі. Допитаний у судовому засіданні малолітній [PERSON] , [INFO] , пояснив, що періодично проживає з матір`ю, проте переважну кількість часу проживає з батьком. На запитання суду хто, на думку дитини, з батьків купує йому речі, годує, дивиться за ним, малолітній [PERSON] відповів, що більше батько. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, беручи до уваги пояснення сторони відповідача та думку малолітнього [PERSON] , враховуючи, що позивач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи відповідача не скористалася, не дивлячись на те, що її явка в судове засідання визнавалася обов`язковою, будь-яких доказів, які б спростовували доводи відповідача суду не надала та клопотань про їх витребування не заявляла, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачки. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed