Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Іноземного підприємства «Логін» , про стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що у період з 2015 року по 17 жовтня 2019 року він працював у відповідача на посаді менеджера департаменту електротехніки для дому. 16 жовтня 2019 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням та цього ж дня йому було вручено обхідний лист. 17 жовтня 2019 року відповідачем видано наказ № 76к /тр про звільнення позивача з роботи , проте належним чином оформлену трудову книжку відповідач позивачу не видав. Жодних повідомлень від відповідача щодо можливості отримання трудової книжки чи направлення її поштою, позивач не отримував. Лише після згоди позивача на отримання трудової книжку, відповідачем 05.02.2020 на адресу позивача була трудова книжка. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки з 18.10.2019 року по 12.02.2020 року; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000, 0 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 10 000, 0 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позов зазначив, що 16.10.2019 року [PERSON] подав до Іноземного підприємства «Логін» заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Після отримання заяви про звільнення, директор з управління персоналом [PERSON] надав позивачу обхідний лист, який перед звільненням зобов`язані підписати працівники підприємства та пов`язані з діяльністю працівники підприємства. 16.10.2019 року директором з управління персоналом [PERSON] та позивачем була погоджена дата звільнення з підприємства - 17.10.2019 року та повідомлено позивача про необхідність з`явитися на роботі для отримання трудової книжки та проведення з ним повного розрахунку, проте 17.10.2019 року позивач на роботі не з`явився, зіславшись на захворювання. 18.10.2019 року позивач з`явився на території підприємства та почав підписувати обхідний лист, проте отримавши обхідний лист з підприємства зник, до директора з управління персоналом [PERSON] не зайшов, трудову книжку не отримав. В подальшому підприємство, усвідомлюючи порушення порядку видачі трудової книжки в день звільнення, а саме невидачу її у зв`язку з неявкою працівника 17.10.2019 року та не відправлення поштою 17.10.2019 року у зв`язку з обіцянкою прийти на підприємство 18.10.2019 року, безрезультатно намагалося вжити заходів до пошуку вказаного працівника та усунення порушення. 10 грудня 2019 року підприємство направило на адресу позивача лист щодо отримання ним трудової книжки, проте вказаний лист повернувся після закінчення терміну його зберігання. 17 січня 2020 року Іноземним підприємством «Логін» був складений акт про ухилення працівника від отримання трудової книжки. 29.01.2020 року на ім.»я директора ІП «Логін» від [PERSON] надійшла заява про згоду на пересилання трудової книжки поштою та виплату компенсації. 05.02.2020 року на адресу [PERSON] відповідачем був направлений лист- повідомлення та трудова книжка позивача. Відповідач вважає, що позивач свідомо затягував питання щодо отримання трудової книжки задля стягнення з підприємства компенсації за затримку у її видачі. Зважаючи на викладене вище, відповідач просить залишити позов без задоволення. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач працював на посаді менеджера департаменту електротехніки для дому з 2015 року по 17.10.2019 року. Згідно заяви про звільнення за власним бажанням від 16.10.2019 року , позивач був звільнений з просади 17 жовтня 2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України. З наданих пояснень представника позивача та представника відповідача убачається, що в день звільнення, 17.10.2019 року позивач на підприємство не з`явився, повідомив відповідача про те, що за трудовою книжкою з`явиться 18.10.2019 року. 18.10.2019 року позивач з`явися на підприємстві, отримав обхідний лист, проте його не підписав, трудову книжку не забрав, більше на роботу не з`явився. Вказана обставина підтверджується показами свідків. Свідок [PERSON] суду пояснив, що згідно 16.10.2019 року позивач подав заяву до Іноземного підприємства «Логін» про звільнення за власним бажанням, проте 17.10.2019 року на підприєство не з`явився, посилаючись на захворювання. 18.10.2019 року позивач з`явився на підприємстві та згідно Правил звільнення, отримав обхідний лист. Позивач за посадою є менеджером підприємства, йому були ввірені матеріальні цінності, за зберіганням яких він здійснював контроль, є матеріально-відповідальною особою. Позивач обхідний лист не підписав, з підприємства зник, більше до підприємства не навідувався, трудову книжку не забрав. Йому неодноразово телефонували з підприємства, намагалися з ним зустрітися, проте телефон у позивача був вимкнутий. Свідок зустрів його поблизу магазину, намагався з ним поспілкуватися, проте позивач сів в свій автомобіль та поїхав геть, від спілкування відмовився. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює директором з управління персоналом Іноземного підприємства «Логін». 16.10.2019 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 17.10.2029 року. Його було проінформовано про необхідність отримати трудову книжку, проведення з ним розрахунку, а також підписання обхідного листа. 17.10.2019 року позивач до підприємства не прибув, з ним зв`язались по телефону, проте він повідомив, що захворів та приїде на роботу 18.10.2019 року. 18.10.2019 року позивач прибув на роботу, його повідомили про те, що він звільнений з роботи, згідно наказу на підставі ст. 38 КЗпП України, після чого він отримав обхідний лист та пішов його підписувати. Після отримання обхідного листа позивач більше на роботі не з`явився. 21.10.2019 року позивача було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки, проте позивач на зв`язок перестав виходити. В грудні місяці 2019 року позивач написав доповідну керівництву підприємства про неотримання позивачем трудової книжки, оскільки позивач не мав наміру більше з`являтися на роботі, згоди на пересилання трудової книжки поштою не надав. В січні 2020 року підприємством було складена акт про неотримання працівником трудової книжки В лютому 2020 року підприємство отримало від позивача згоду на пересилання трудової книжки, яку було направлено поштою на адресу позивача. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 5 статті 235 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу настає за умови затримки видачі трудової книжки з його вини, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як належне оформлення трудової книжки та її видача в строки передбачені ст. 47 КЗпП України. Отже, невидача з вини власника або уповноваженого ним органу трудової книжки працівникові у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 235 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З пояснень представника позивача та відповідача вбачається, що в день звільнення [PERSON] , Іноземне підприємство «Логін» провело з ним повний розрахунок. Доводи позивача щодо того, що з вини підприємства позивачу не було видано трудову книжки нічим не підтверджуються, а тому судом не беруться до уваги, оскільки позивач в день звільнення за його заявою за власним бажанням на роботу не з`явився, трудову книжку не отримав, від її отримання ухилився, що підтверджується показами свідків та заявою самого позивача на згоду на пересилання трудової книжки поштою. Відсутність вини відповідача в затримці видачі трудової книжки підтверджується також проведенням повного розрахунку з позивачем в день його звільнення, про що сторони не заперечували. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки відсутня вина відповідача в затримці видачі трудової книжки позивачу в день його звільнення.

Outcome: dismissed