Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Комунально - реєстраційні послуги» в особі Філії комунального підприємства «Комунально - реєстраційні послуги», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕКТОР - ПЛЮС», в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Максіменко Марини Олександрівни філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» № 34832881 від 19 квітня 2017 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ВЕКТОР-ПЛЮС» та запис про право власності № 20033552 від 14 квітня 2017 року. В обгрунтування позову зазначив, що Державний реєстратор Максіменко Марина Олександрівна філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» 19 квітня 2017 року ухвалив рішення № 34832881 про державну реєстрацію за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права власності на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 квітня 2017 року був зроблений запис про право власності № 20033552. Рішення державного реєстратора Максіменко М.О. філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» № 34832881 від 19 квітня 2017 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС», на думку позивача, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки на його думку прийняте без законних підстав та з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством. Так, згідно інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно від 04 травня 2017 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» на підставі договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2001/0808/98-018 від 30.12.2009 року, договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2001/0808/98-018 від 28.02.2011 року, про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2001/0808/98-018 від 28.02.2011 року, свідоцтва від 31.07.2014 року видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, іпотечного договору 2001/0808/98-018-z-2 від 08.08.2008 року; договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 1 від 30.12.2009 року, договору про внесення змін та доповнень № 2 до договору іпотеки № 2001/0808/98-018- z- 2 від 28.02.2011 року. Іпотечний договір 2001/0808/98-018 - -z-2 від 08.08.2008 року, договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №1 від 30.12.2009 року, договір про внесення змін та доповнень №2 до договору іпотеки № 2001/0808/98-018- z- 2 від 28.02.2011 року біли укладені [PERSON] із ПАТ «Сведбанк», а не з ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС». 08 серпня 2008 р. [PERSON] уклав із ВАТ «Сведбанк» іпотечний договір № 2001/0808/98-018- Z- 2, за умовами якого передав у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2001/0808/98-018 від 08 серпня 2008 року свою квартиру [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є відповідний договір або застереження в іпотечному договорі. Проте, іпотечний договір № 2001/0808/98-018- Z- 2 від 08.08.2008 року, який містив застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку передбаченому ст.37 Закону України « Про іпотеку», був укладений із ПАТ «Сведбанк», а не з ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС». Довідка з державного реєстру прав на нерухоме майно та державного реєстру іпотек не містить будь-яких даних про реєстрацію відступлення прав за іпотечним договором № 2001/0808/98-018- z- 2 від 08.08.2008 року від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС». Позивач зазначає, що його не повідомляли про будь-яке відступлення ПАТ «Сведбанком» прав за іпотечним договором № 2001/0808/98-018- Z- 2 від 08.08.2008 року, що свідчить, на його думку про те, що права за іпотечним договором № 2001/0808/98-018- Z- 2 від 08.08.2008 року від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» не були відступлені, тобто були відсутні передбачені п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ч. 1 ст. 37 Закону України « Про іпотеку», для реєстрації за ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» прав власності на квартиру [ADDRESS] . Також позивач зазначив, що він не отримував від ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» вимог про усунення порушень зобов`язань, а з інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно видно, що для ухвалення оскаржуваного рішення державному реєстратору не було надано будь-якого документа , що міг би бути вимогою про усунення порушень, надісланою згідно ст. 35 Закону України « Про іпотеку» . В інформаційній довідці згадується лише один лист від ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС», що датований 11 квітня 2017 року, тому, враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалене 19 квітня 2017 року, згаданий лист, на думку позивача, не може бути вимогою, що надає боржнику чи іпотекодавцю 30 днів для усунення порушень. Також в інформаційній довідці відсутні будь-які відомості про надання доказів завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі, що згідно п. 61 Порядку № 1127, є обов`язковою умовою про прийняття рішення про реєстрацію прав власності на предмет іпотеки. Позивач стверджує, що рішення державного реєстратора Максіменко М.О. філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» № 34832881 від 19 квітня 2017 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» порушує право власності [PERSON] на вказану квартиру, тому для належного захисту права власності має бути скасовано. У судове засідання представник позивача не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначивши, що квартира [ADDRESS] вже не перебуває у власності ТОВ «ФК «ВЕКТОР-ПЛЮС». Суд, вислухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що відповідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №88657276 від 01.06.2017 року, Державний реєстратор філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Харківської області Максіменко Марина Олександрівна 14 квітня 2017 року зареєструвала за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права власності на квартиру [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: лист повідомлення, виданий 11.04.2017 року, видавник: ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Свідоцтво серія а номер: 195, видане 28.03.2017 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєв А.М.; Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2001/0808/98-018 від 30.12.2009 року, договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2001/0808/98-018 від 28.02.2011 року, про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2001/0808/98-018 від 28.02.2011 року, свідоцтва від 31.07.2014 року видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, іпотечного договору 2001/0808/98-018-z-2 від 08.08.2008 року; договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 1 від 30.12.2009 року, договору про внесення змін та доповнень № 2 до договору іпотеки № 2001/0808/98-018- z- 2 від 28.02.2011 року, видавник: сторони, свідоцтво, видане 31.07.2014 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг; Іпотечний договір № 2001/0808/98-018- Z- 2 від 08.08.2008 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) -офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміниабо припиненняречових прав на нерухоме майно,обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;заявник:власник, інший правонабувач,сторона правочину, у якихвиникло,перейшлочи припинилосяречове право,або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Положеннями ч. 3 ст. 10 дано Закону передбачено, що державний реєстратор: 1)встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а такожвідсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майнота їх обтяженнями, зокрема: -відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; -відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; -відповідність відомостей про речові права на нерухоме майнота їх обтяження,що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; -наявність обтяжень прав на нерухоме майно; ... 2)перевіряє документи на наявність підстав дляпроведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав,відмови в державній реєстрації правта приймає відповідні рішення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 даного Закону,державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно,об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження,про об`єкти та суб`єктів цих прав,відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відповідно до вимог ст. 18 даного Закону, державна реєстрація прав проводиться, зокрема в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; …4)перевірка документів на наявність підставдля зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав,відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Пунктом 1 частини першої статті 2Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, щодержавна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Особливості проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів визначені у статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зокрема, відповідно до частини другої цієї статті Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. При цьому вказані вимоги мають бути заявлені до осіб, на ім`я яких було зареєстровано право власності (постійного користування), або в інтересах яких було здійснено реєстрацію, оскільки предмет спору безпосередньо стосується їх прав та обов`язків. Однак при вирішенні спору за цим позовом клопотань про залучення до участі у справі як відповідачів таких осіб позивачем заявлено не було та судом вони не були залучені до участі у справі як відповідачі. Відповідачем є особа, яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права і на яку внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням. Окрім того, відповідно до положень глави 29ЦК України способами захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння; витребування майна від добросовісного набувача; усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном; визнання права власності; визнання незаконним правового акту, що порушує право власності; відшкодування шкоди, завданої власникові земельної ділянки, житлового будинку, інших будівель у зв`язку із зниженням їх цінності. Таким чином, діючим цивільним законодавством не передбачено захист права власності або інших речових прав виключно шляхом оскарження дій державного реєстратора. В постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 р. у справі №826/6337/16, визначено, що розгляд та вирішення позовних вимог про скасування реєстраційних дій, які є лише засвідченням факту відчуження, переходу або набуття певних майнових прав, вчинених щодо об`єкту нерухомості, без надання оцінки правочинам, на підставі яких вчинені такі дії, не дасть змогу належно захистити порушене, на думку позивача, майнове право, оскільки не вплине на чинність таких правочинів. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача та останній обрав неефективний спосіб захисту прав. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed