Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати кредитний договір № 252 від 28.03.2013 р. недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем оспорюваних кредитний договір не укладався, грошові кошти визначені в договорі він не отримував. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав визначених у позовній заяві. Представники відповідача, в судовому засіданні, заперечили проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, свідків, вивчивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яки беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття,зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, звідси виникають сумніви про чинність правочину взагалі, тому, що свідомого волевиявлення та внутрішньої волі Позивача також не було. Частина 1 ст. 215 Цивільного кодексу України "Недійсність правочину" зазначає, що «Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.» Відповідачем, не було додержано жодних вимог, які зазначаються у ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: «1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.» Ст. 205 ЦК України передбачено, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Укладений з недодержанням письмової форми договір є нікчемним. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочин між фізичною та юридичною особою, між юридичними особами. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові № 5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Пунктом 4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначеного, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, враховуючи що кредитний договір № 252 від 28.03.2013 р., який міститься в матеріалах справи, не підписаний позивачем, та враховуючи те, що позивачем не надано до суду належним та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне позов залишити без задоволення.

Outcome: dismissed