Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

У липні 2021 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку коштів на утримання дітей не надає. В судове засідання позивач надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся із заявою про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує частково, тому як належний йому будинок передав позивачу. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити , виходячи з вимог ст. ст.180, 181 Сімейного Кодексу України, якими передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2007, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 16 червня 2007. Сторони мають неповнолітніх дітей[PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 червня 2021 шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. На теперіщній час неповнолітні діти проживають разом з матір`ю у буд. [ADDRESS] та перебувають повністю на її утриманні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 182, 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом з урахуванням: стану здоров`я та матеріального становища дитини і платника аліментів; наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При визначенні розміру аліментного платежу суд враховую, що [PERSON] є працездатним, отримує дохід, не має зобов`язань щодо сплати аліментів на утримання інших дітей або непрацездатних членів сім`ї. Виходячи із стану здоров`я та матеріального становища дітей і відповідача, суд вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно. Посилання позивача на ті обставини, що розмір аліментів має бути меншим, оскільки [PERSON] залишив будинок колишній дружині суд до уваги не приймає, виходячи з того, що інформації, яка б підтвердила право власності відповідача на будинок та відчуження його на користь позивача не надано. Як свідчить довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] 23.02.2021.За цією адресою проживають і зареєстровані неповнолітні діти, чоловік [PERSON] , який мешкає за іншою адресою, а також сім`я [PERSON] . Частини перша і друга статті 190 Сімейного кодексу України передбачають, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів передачі права власності на належне йому нерухоме майно на користь позивача. Відповідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. За вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України , якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Приймаючи до уваги, що позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави, передбачений пп.1п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" в сумі 908 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. За правилами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved