Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «Силует» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання договору-купівлі-продажу недійсним та зобов'язання вчинити певні дії в якому просить: - визнати дійсним договір купівлі-продажу від 30.05.2013 року нежитлового приміщення площею 17,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташованого на 1 поверсі 5 поверхового будинку, укладений між ним та ТОВ «Силует» в особі [PERSON]; - визнати договір купівлі-продажу даного нежитлового приміщення від 30.04.2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1358, укладений між [PERSON] та ТОВ «Силует», недійсним; - скасувати рішення від 30.04.1014 року про державну реєстрацію договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та ТОВ «Силует», посвідченого приватним нотаріусом [PERSON]. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що у січні 2010 року він довідався про продаж ТОВ «Силует», нежитлового приміщення площею 17,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташованого на 1 поверсі 5 поверхового будинку. 29.01.2010 року він домовився з директором підприємства [PERSON] про купівлю-продаж даного приміщення, і в рахунок купівлі нерухомості передав [PERSON] 32 000,00 грн. Згодом, в рахунок укладення договору купівлі-продажу вищевказаного приміщення в період з січня 2010 року по 10 листопада 2010 року позивач здійснював наступну доплату: 15.06.2010 року - 7 970, 00 грн.; 07.07.201 року - 39 400, 00 грн.; 29.07.2010 року - 7 880,00 грн.; 05.08.2010 року - 7 880,00 грн.; 10.11.2010 року - 350,00 доларів США (що еквівалентно 2 800,00 грн.) та 400,00 грн.; 30.05.2013 року - 400,00 доларів США (що еквівалентно 4 200,00 грн.). Всі ці кошти передавалися під розписки, які писала власноручно [PERSON] Позивач зазначає, що кошти за приміщення він передав у повному обсязі, а продавець передав йому ключі від приміщення, а том вважав, що залишились лише формальності, укласти договір купівлі-продажу та посвідчити його нотаріально. Однак, продавець ухилялася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу приміщення, мотивуючи свою відмову відсутністю необхідних документів для укладення та нотаріального посвідчення договору. Більш того, 01.01.2014 року [PERSON] письмово повідомила позивача, що документи для продажу виділеної частки площею 17,5 м2 будуть виготовлені 15.01.2014 року, однак цього зроблено не було. У зв'язку з цим, позивач звернувся до Новомосковського MB ГУМВС України у Дніпропетровській області з приводу обману його, як покупця при купівлі приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташованого на 1 поверсі 5 поверхового. Від правоохоронних органів [PERSON] довідався, що ТОВ «Силует» 30.04.2014 року продало спірне приміщення [PERSON]. На підставі викладеного, посилаючись на положення ст. ст. 220, 655, 658 ЦК України, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання договору купівлі-продажу від 30.05.2013 року дійсним. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити, мотивуючи обставинами викладеними в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив суд в його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано копії накладних, розписок з яких вбачається, [PERSON] в рахунок купівлі приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], передав [PERSON] грошові кошти: 29.01.2010 року 32 000,00 грн., 15.06.2010 року - 7 970, 00 грн.; 07.07.201 року - 39 400, 00 грн.; 29.07.2010 року - 7 880,00 грн.; 05.08.2010 року - 7 880,00 грн.; 10.11.2010 року - 350,00 доларів США (що еквівалентно 2 800,00 грн.) та 400,00 грн.; 30.05.2013 року - 400,00 доларів США (що еквівалентно 4 200,00 грн.) (а.с.7-12). Вважаючи, що таким чином, що укладено договір купівілі-проджажу нерухомого майна, позивача провив визнати дійсним договір на підставі ст.220 ЦК України. Однак дана позовна вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, договір купівлі-продажу нерухомого майна є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ст.640 ЦК України). Отже до моменту його нотаріального посвідчення, договір юридично не є укладеним. Разом з тим, ч.2 ст.220 ЦК України, на яку посилається сторона у справі, надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який є неукладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п.13 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». У зв'язку з цим, не будучі укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України. У зв'язку з цим позов в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 17,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташованого на 1 поверсі 5 поверхового будинку, від 30.05.2013 року укладений між ним та ТОВ «Силует» в особі [PERSON], задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню позов і в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу даного нежитлового приміщення від 30.04.2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1358, укладений між [PERSON] та ТОВ «Силует», виходячи з наступного. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Зокрема, згідноп.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 N 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що та ТОВ «Силует», будучі законним власником приміщення, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Радянська, 28, уклало договір купівлі-продажу з фізичною особою воронько І.І., на підставі якого за останньою було зареєстровано право власності на вказане приміщення.Зазначений договір є чинним. Таким чином, позивач, зокрема, не будучи стороною правочину, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не довів наявність підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. І, як наслідок, не підлягає задоволенню позовна вимога щодо скасування рішення від 30.04.1014 року про державну реєстрацію договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та ТОВ «Силует», посвідченого приватним нотаріусом [PERSON]. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed