Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] у жовтні 2017 р. звернулася до суду із позовними вимогами про стягнення аліментних платежів в розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу відповідача та стягнення додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 1/5 частини від всіх видів доходу відповідача. Позивачка в обгрунтування вимог позову посилається на те, що в період з 18.07.1997 р. по 11.10.2006 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у період якого народилася донька - [PERSON], [INFO] Далі позивачка зазначає, що дочка проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Вказала, що відповідач сплачує аліменти у розмірі 800 грн. щомісяця на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.05.2013 р., проте даних коштів на утримання дитини не вистачає, оскільки з 2013 р. гривня знецінилась більш ніж у три рази. Також, позивачка зазначає, що дочка є ученицею 7 класу Музичної школи № 8 у м. Києві та приймає участь у пісенних конкурсах, є постійним учасником танцювального колективу студії танців My Way, додатково займається з репетиторами з англійської мови та математики, а тому точка потребує додаткових витрат. У зв'язку з чим позивачка просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 28.11.2017 р. вікрито провадження у справі. Ухвалою суду від 31.05.201 р. розпочато підготовче засідання. Позивачка в судове засідання не з'явилась, подала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (ас. 29). Відповідач в судове засідання не з'явився, який про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином (ас. 12), 21.06.2018 р. його представник була ознайомлена з матеріалами справи (ас. 21), проте, відзив на позов поданий не був, про причини своєї неявки відповідач та його представник суду не повідомили. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.07.1997 р. сторони зареєстрували шлюб, який 12.12.2006 р. був розірваний (ас. 4, 6). Встановлено, що [INFO] р. у період шлюбу сторін позивачка народила дочку [PERSON] (ас. 5). Судом встановлено, що позивачка в обґрунтування позовних вимог вказаує, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.05.2013 р. стягнуто з [PERSON] на її на користь аліменти на утримання дочки в розмірі 800 грн. щомісячно. Також позивачкою зазначається, що дочка є ученицею 7 класу Музичної школи № 8 у м. Києві та приймає участь у пісенних конкурсах, є постійним учасником танцювального колективу студії танців My Way, додатково займається з репетиторами з англійської мови та математики, а тому точка потребує додаткових витрат. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачкою всупереч зазначеним вище вимогам не надано суду жодного письмового доказу в підтвердження обґрунтувань позовних вимог. Крім того, суд враховує, що позивачка звертаючись до суду із вказаними позовними вимоги не просить збільшити розмір присуджених судом аліментів, такі вимоги до суду відсутні та клопотань з цього приводу (уточнень позовних вимог) до суду не надходило. Суд, також, відмовляючи у задоволені позовних вимог [PERSON] щодо стягнення аліментних платежів в розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу відповідача виходив з того, що позивачкою не надано доказів, що у неї змінився матеріальний стан (в сторону погіршення) та доказів , що матеріальний стан відповідача змінився в сторону покращення. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них (ст. 192 СК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; нші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 СК України). Як роз'яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 5 лютого 2014 року (справа № 6-143цс13) Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем не доведено належними доказами позовні вимоги щодо підстав зміни розміру аліментів, відповідно до положень ст. 192 СК України, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимоги про стягнення додаткових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 185 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 N 3 роз'яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Положеннями ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.91 р.) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Проте, позивачка не довела всупереч вимог ст. 185 СК України наявність підстав стягнення додаткових витрат викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України, не надала жодного доказу в підтвердження наявності таких обставин, у зв'язку з чим суд відмовляє у позові в цій частині.

Outcome: dismissed