Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з вищезазначеним позовом до [PERSON] районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON], [PERSON] Сервісного Центру МВС України в Харківській області, третя особа: ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту та просив суд визнати односторонній правочин, яким є довіреність, видана [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчена 01.11.2010 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1855, щодо володіння, користування і розпорядження, транспортним засобом марки Опель Вектра А, 1991 р.в. кузов №WOL000087M5092811, державний реєстраційний номер [NUMBER], колір срібна перлина, удаваним правочином, вчиненого з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу транспортного засобу марки Опель Вектра А, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Опель Вектра А, 1991 р.в. кузов №WOL000087M5092811, державний реєстраційний номер [NUMBER], колір срібна перлина. Зобовязати відповідача [PERSON] районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зняти арешт з автомобіля марки Опель Вектра А, 1991 р.в. кузов №WOL000087M5092811, державний реєстраційний номер [NUMBER], колір срібна перлина, скасувати постанову про оголошення в розшук вищезазначеного транспортного засобу та повернути його [PERSON]. Зобов'язати відповідача - [PERSON] Сервісний Центр МВС України в Харківській області зняти легковий автомобіль марки Опель Вектра А, 1991 р.в., кузов №WOL000087M5092811, державний реєстраційний номер [NUMBER], колір срібна перлина з обліку, як зареєстрованого на праві власності на ім'я [PERSON] і зареєструвати право власності на ім'я - [PERSON]. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30 жовтня 2010 року [PERSON] домовився із [PERSON] про придбання у нього автомобіля Опель Вектра А, 1999 р.в., кузов №WOL000087M5092811, державний реєстраційний номер [NUMBER], колір срібна перлина, зареєстрований 20.01.2005 р. [PERSON] МРЕВ-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії ЯАА № 857536. Того ж дня, на виконання договору купівлі-продажу, [PERSON] передав [PERSON] кошти у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень, що підтверджується розпискою. З метою зменшення відповідних платежів, що збираються за укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] вмовив [PERSON] підписати у нотаріуса не угоду купівлі-продажу автомобіля, а письмову довіреність, в якій маються всі права власника майна, в тому числі й право продажу третім особам, на що він погодився та 01.11.2010 року у приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] було укладено договір доручення на вищевказаний транспортний засіб. Також, разом із довіреністю, [PERSON] було передано технічний паспорт на вказаний автомобіль. Вказану довіреність підписував за дорученням [PERSON] - гр. [PERSON]. Таким чином, фактично, 01.11.2010 року було укладено договір купівлі-продажу автомобіля. Позивач зазначає, що довіреність була видана відповідачем з метою саме приховання іншого правочину, підтвердженням чого є розписка про отримання грошових коштів додана до позовної заяви, що є доказом фактичного укладання договору купівлі-продажу автомобіля. Згідно інформації, що надана [PERSON] районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, щодо боржника [PERSON] державним виконавцем Кущенко Ю.В. відкриті виконавче провадження №50927819 від 29 квітня 2016 року та винесено постанову №50927819 від 29 квітня 2016 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення в розшук автомобіля. 05 липня 2016 року державним виконавцем Кущенко Ю.В. щодо боржника [PERSON] відкрите виконавче провадження №51603459 та винесено постанову №51603459 від 05 липня 2016 року про накладення арешту на майно боржника. На підставі зазначеного позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач та представник позивача не зявились, надавши до матеріалів справи заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в судове засідання не зявився, надавши до матеріалів справи заяву про розгляд цивільної справи без участі їх представника, надавши також заперечення щодо позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомивши. Представник відповідача [PERSON] Сервісного Центру МВС України в Харківській області у судове засідання також не зявився, причини неявки суду не повідомивши. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не зявився, надавши до матеріалів справи заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримавши свої заперечення щодо позовних вимог, та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, заперечення сторін, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що 30 жовтня 2010 року [PERSON] домовився із [PERSON] про придбання у нього автомобіля Опель Вектра А, 1999 р.в., кузов №WOL000087M5092811, державний реєстраційний номер [NUMBER], колір срібна перлина, зареєстрований 20.01.2005 р. [PERSON] МРЕВ-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії ЯАА № 857536. Того ж дня, на виконання договору купівлі-продажу, [PERSON] передав [PERSON] кошти у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень, що підтверджується розпискою. З метою зменшення відповідних платежів, що збираються за укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] вмовив [PERSON] підписати у нотаріуса не угоду купівлі-продажу автомобіля, а письмову довіреність, в якій маються всі права власника майна, в тому числі й право продажу третім особам, на що він погодився та 01.11.2010 року у приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] було укладено договір доручення на вищевказаний транспортний засіб. Також, разом із довіреністю, [PERSON] було передано технічний паспорт на вказаний автомобіль. Вказану довіреність підписував за дорученням [PERSON] - гр. [PERSON]. Статтею 244 ЦК України передбачено здійснення представництва за довіреністю. Згідно ч. 2 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших встановлених законом. За змістом ст. ст. 238, 240, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності. Оформлення купівлі-продажу автомобіля та перехід власності на нього від однієї особи до іншої особи шляхом оформлення відповідної довіреності не передбачено чинним законодавством України. Навпаки з метою за цивільних прав та інтересів довірителя закон встановлює заборону укладення праве представником стосовно себе особисто, або стосовно іншої особи, представником яке одночасно виступає. Представник має право і зобов'язаний вчиняти правочин лише в інтересах того, кого він представляє. [PERSON] видав [PERSON] саме доручення з правом на розпорядження транспортним засобом (продаж, обмін, здачу в оренду, позичку, тощо). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України розяснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформили один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, для визнання правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та що їх дії направлені для досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Таким чином, визнання правочину недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, з інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Законодавством чітко визначено перелік документів, які підтверджують набуття права власності на автомобіль. Згідно даного переліку ні довіреність, ні розписка не входять до списку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Розписка містить відомості про те, що відповідач отримав від позивача гроші в сумі 50000,00 грн. Проте, розписка не містить ознак договору купівлі-продажу, визначених ст. 655 ЦК України. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог. Згідно з ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed