Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

В квітні 2018 року позивач [PERSON] вернулася до суду з позовом до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, в якому просила визнати за нею право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,796 умовних кадастрових гектари із земель державної власності сільськогосподарського призначення в межах території Вознесенського району Миколаївської області. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31.10.1994 року КСП «Новогригорівське» отримало державний акт на право колективної власності на землю. На час його видачі позивач працювала та була членом обумовленого підприємства (20.06.1976 року по 04.02.2000 року). Проте до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), її включено не було, що призвело до порушення її прав на отримання паю. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 4,796 умовних кадастрових гектарів в порядку розпаювання земель КСП «Новогригорівське». При цьому просила поновити строк на звернення до суду для захисту свого права, вказуючи на його пропуск з поважних причин, а саме через незадовільний стан здоров'я її матері, яка проживала в іншій місцевості та за якою позивач здійснювала догляд. В подальшому погіршився стан здоров'я і [PERSON], в зв'язку з чим остання постійно проходила лікування, зазнала хірургічного втручання. Разом з тим позивач протягом усього часу здійснювала заходи досудового врегулювання спору. Ухвалою суду від 13.06.2018 року до участі в справі в якості відповідача було залучено Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача Вознесенської районної державної адміністрації в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказував, що позивач не має права на земельну частку (пай), оскільки на дату отримання колективним сільськогосподарським підприємством «Новогригорівське» державного акта на право колективної власності на землю не була його членом. Крім того, звертав увагу на пропуск позивачем позовної давності. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області в судове засідання не з'явився. Направив на адресу суду відзив, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити в зв'язку з відсутністю необхідних умов для позитивного вирішення зазначеного питання. Зокрема, позивачем не доведено факт її членства в колективному сільськогосподарському підприємстві на час видачі державного акта на право колективної власності на землю. Крім того, [PERSON] пропущена позовна давність та підстави для її поновлення відсутні. Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причину неявки суду не повідомив. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, Указом Президента України від 08.08.1995 року за N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали та вийшли на пенсію з нього і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними (п. 2 Указу). Право на земельну частку (пай) підтверджується сертифікатом. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією (п. 5 Указу). Аналогічні положення в подальшому були затверджені в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06. 2003 року(ст.ст. 1-2). Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»член колективного сільськогосподарського підприємства включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Тобто, виходячи з наведеного особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах сільськогосподарського підприємства (в тому числі в разі, якщо така особа є пенсіонером, проте раніше працювала на підприємстві і залишилися його членом); отримання сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення такої особи до списків осіб, долучених до державного акта на право колективної власності на землю. Право на земельну частку (пай) виникає з часу отримання сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю разом з доданими до нього списками осіб, що мають право на земельну частку (пай). Отже, вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з'ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта. Як встановлено судом, на підставі рішення Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 10.03.1994 року за № 8 колективне сільськогосподарське підприємство «Новогригорівське» (колгосп ім. Карла Маркса реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Новогригорівське», відповідно до рішення загальних зборів, протокол № 3 від 21.11.1992 року; в подальшому перереєстровано в сільськогосподарський виробничий кооператив «Новогригорівський», згідно розпорядження райдержадміністрації від 31.01.2000 року, та, відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації перереєстровано в приватне сільськогосподарське підприємство «Новогригорівське»), передано у колективну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 4198,7 га землі в межах території Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, відповідно до державного акта на право колективної власності на землю, серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 25 від 31.10.1994 року. До обумовленого державного акта був доданий список осіб, членів колективного сільськогосподарського підприємства «Новогригорівське», які набули право на земельну частку (пай) в порядку паювання сільськогосподарського підприємства. [PERSON] до обумовленого списку включено не було. Разом з тим, позивач [PERSON] не довела наявність у неї права на земельну частку (пай) в порядку розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства «Новогригорівське». Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] станом на день видачі вищевказаного державного акта (31.10.1994 року) та по день розпаювання (протокол за № 2 від 24.04.1996 року) в господарстві не працювала (довідка за № 14 від 18.01.2018 року, видана ПСП «Новогригорівське»). Зазначена інформація узгоджується з довідкою за № 13, виданою ПСП «Новогригорівське» 18.01.2018 року, щодо відсутності нарахувань [PERSON] по заробітній платі за період з 08.11.1993 року по 2002 рік. Обумовлені відомості надані на підставі особових рахунків за період 1990 -2002 роки. Водночас, належних доказів щодо прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про прийняття позивача до членів колективного сільськогосподарського підприємства та перебування в їх складі на час видачі державного акта на право колективної власності на землю, матеріали справи не містять. Відсутні відповідні відомості щодо членства [PERSON] в обумовлений період у колективному сільськогосподарському підприємстві й трудовій книжці колгоспника. При цьому, факт членства в колгоспі та тривалий час роботи в ньому до отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для набуття права на земельну частку (пай). Також не заслуговує на увагу посилання сторони позивача в обґрунтування своїх вимог на наявність свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, виданого 30.01.2004 року СТОВ «Ранок» (в порядку розпаювання КСП «Новогригорівське» частка майна була передана СТОВ «Ранок»), оскільки за рішенням зборів співвласників до списку осіб, що мають право на майновий пай, можуть бути внесені й інші категорії осіб, наприклад такі, що відпрацювали в господарстві довгий час і вибули з поважних причин (Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затв. постановою КМУ від 28.02.2001 року за № 177). За такого, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свого перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства «Новогригорівське» та її роботи на вказаному підприємстві на час передання державного акта на право колективної власності на землю. Разом з тим, в силу ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, подання відповідних доказів є процесуальним обов'язком позивача. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Так, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно вимог ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст.ст.78 та 79 цього Кодексу. Позовна давність застосовується судом,арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Між тим, якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР). Проте позивачем не надано доказів на підтвердження наявності поважних причин щодо пропуску строку позовної давності, зокрема, з огляду на те, що про невключення її до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай) позивач дізналася в 1995 році, як остання пояснила в судовому засіданні, процес розпаювання закінчився в 1996 році, а надані медичні документи не свідчать про тривалий постійний незадовільний стан її здоров'я та стосуються періоду після 2003 року. За встановлених обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed