Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], звернулася з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, а також на територію не підконтрольну українській владі, без згоди батька, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Взята на облік внутрішньо переміщеної особи та проживає за адресою: [ADDRESS] (Довідка від 06 жовтня 2017 року № 0000357822). Від шлюбу з [PERSON] вона має малолітню доньку [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження, видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 05 вересня 2017 року). Її донька проживає із нею та перебуває на повному її утриманні, що підтверджується копією довідки 06 жовтня 2017 року № 0000357846. З часу народження дитини відповідач у вихованні та догляді за [PERSON] участі не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається і не цікавиться. Вона самостійно утримує та належним чином піклуюся про здоров'я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач фактично самоусунувся від виховання дитини. Водночас, дівчинка часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідні якісне медичне обслуговування, проходження якого можливе тільки на території, яка контролюється державою Україна. Крім того, періодичне перебування дитини на території підконтрольній владі Україні, вочевидь, сприятиме розширенню її світогляду, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Більш того, позитивно відзначиться на її психіці та надасть можливість зберегти життя. З відповідачем вона не проживає вже декілька років, шлюб між ними не розірвано, але вони не ведуть спільного господарства та не підтримують жодних стосунків, де фактично проживає [PERSON] їй не відомо. Вона разом з дитиною вимушені систематично виїжджати та в'їжджати у зону АТО, оскільки у них з дочкою залишились рідні та близькі люди в м. Горлівка, а також квартира, але без дозволу батька не може цього робити, оскільки на усіх блокпостах вимагається такий самий дозвіл від батька, як і для виїзду дитини за кордон. Також вона має родичів за кордоном, яких бажає періодично відвідувати та має можливість оздоровлювати дитину на морі в Криму. Фактично відповідач перешкоджає їй у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я їх спільної дитини, фізичного, духовного та морального розвитку останньої. Вона позбавлена можливості отримати від відповідача у встановленому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області малолітньої [PERSON]. Така бездіяльність відповідача, який є батьком малолітньої [PERSON], шкодить інтересам дитини та перешкоджає її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний розвиток її особистості. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя. Указом виконуючого обов'язки Президента України Турчинова О.В. від 14 квітня 2014 р. № 405/2014 було оголошено про початок антитерористичної операції на сході України. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно із підпунктом 23 пункту 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Горлівка Донецької області. Є загальновідомим той факт, що на теперішній час проведення антитерористичної операції не закінчено. У зв'язку з тим, що у місті Горлівка на даний час неможливо створити належні безпечні умови проживання та виховання дитини, більш того, продовження її проживання та дитини на вказаній території загрожує їх життю та здоров'ю, є необхідність виїзду малолітньої дитини з території, непідконтрольної українській владі, де проводиться антитерористична операція, а також необхідність тимчасового виїзду дитини за кордон на оздоровлення, навчання та відпочинок. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. При цьому ст. 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Частиною 7 ст. 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обтяжують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей від 14 до 18 років). За відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. З Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 вищевказаних Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, у т.ч. рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд та в'їзд з (на) територію проведення антитерористичної операції врегульовано Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом Першого заступника керівника антитерористичного центру при Службі безпеки України від 12 червня 2015 року N 415ог. Пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку передбачено, що в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до п. 5.1.2 Тимчасового порядку, виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного ст. 5 Закону України «Про громадянство України» або ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Таким чином, виїзд дитини з непідконтрольній території та подальший в'їзд до такої території, можливий також за умови надання згоди другим з батьків. Вказані приписи нормативно-правових актів унеможливлюють переміщення дитини у моєму супроводі з території проведення антитерористичної операції, тимчасово окупованої території України (Криму), та подальше повернення до дому на територію проведення антитерористичної операції та з тимчасово окупованої території України (Криму), а також вільний виїзд дитини в моєму супроводі за межі державного кордону України без згоди батька дитини - [PERSON]. Крім того, відсутність згоди батька унеможливлює оформлення документів, які дають право на виїзд малолітньої дитини за кордон. При таких обставинах, виїзд дитини у її супроводі з території проведення антитерористичної операції, тимчасово окупованої території України (Крим) та в'їзд до такої території, а також виїзд дитини за кордон пов'язані з забезпеченням дитині безпечних умов життя та розвитку, можливості виїхати на оздоровлення, повністю відповідає інтересам дитини, права якої гарантовані Конвенцією про права дитини, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Просить суд надати дозвіл [PERSON], [INFO], уродженці м. Горлівка Донецької області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER], оформити проїзні документи (закордонний паспорт дитини) на тимчасовий виїзд доньки [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серія [NUMBER], видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 05 вересня 2017 року, без дозволу на таке оформлення батька дитини. Надати дозвіл [PERSON], [INFO], Свідоцтво про народження серія [NUMBER], видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 05 вересня 2017 року, на тимчасовий багаторазовий виїзд через зону розмежування в Донецькій та Луганській областях, з території проведення антитерористичної операції та тимчасовий багаторазовий в'їзд до території проведення антитерористичної операції у супроводі матері [PERSON], [INFO], уродженки м. Горлівка Донецької області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER] без дозволу на такі виїзди та в'їзди, а також без супроводу батька [PERSON], строком від дня набрання рішенням законної сили до досягнення [PERSON], [INFO], шістнадцятирічного віку. Надати дозвіл [PERSON], [INFO], Свідоцтво про народження серія [NUMBER], видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 05 вересня 2017 року, на тимчасовий багаторазовий виїзд з тимчасово окупованої території України (Криму) та тимчасовий багаторазовий в'їзд до тимчасово окупованої території України (Криму), у супроводі матері [PERSON], [INFO], уродженки м. Горлівка Донецької області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER] без дозволу на такі виїзди та в'їзди, а також без супроводу батька [PERSON], строком від дня набрання рішенням законної сили до досягнення [PERSON], [INFO], шістнадцятирічного віку. Також просить суд стягнути із [PERSON], [INFO], уродженця м. Горлівка Донецької області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків -[NUMBER], останнє відоме зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], на користь [PERSON], [INFO], уродженки м. Горлівка Донецької області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], адреса проживання внутрішньо переміщеної особи: [ADDRESS], судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. Позивач [PERSON], до судового засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 10 лютого 2018 року направила до суду Заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, та задовольнити повністю позовні вимоги (а.с.26). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення на офіційному сайті Слов'янського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідача [PERSON] 16 лютого 2018 року і тому з 16 лютого 2018 року відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Третя особа у справі - Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області явку свого представника у судове засідання не забезпечила. 14 березня 2018 року надали суду Заяву про розгляд справи у відсутності представника третьої особи в якій просили суд прийняти рішення на розсуд суду (а.с.30). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], до [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, а також на територію не підконтрольну українській владі, без згоди батька не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України). Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] з 17 листопада 2012 року перебувають у шлюбі, який було зареєстровано Калінінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (а.с.14). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 05 вересня 2017 року, актовий запис № 06 (а.с.12). Відповідач [PERSON] записаний батьком дитини - [PERSON], [INFO]. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 2 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта, службового паспорта, проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років, або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків, та у його супроводі. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010р. № 724) Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2012 року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про народження, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 05 вересня 2017 року, актовий запис № 06 (а.с.12) [PERSON] записаний батьком дитини - [PERSON], [INFO]. Батько дитини надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий в'їзд та виїзд на непідконтрольну Українській владі територію України через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей, а також до Автономної Республіки Крим, не надає. На теперішній час на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція. Згідно статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05 червня 2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 02 грудня 2015 року № 1276-р) Донецька та Луганська області належать до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Багаторазові перетинання лінії зіткнення, створюють загрозу для життя та здоров'я дитини [PERSON], 2014 року народження, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ та постановою №57 визначено, що «виїзд», а не «виїзди» за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. в п.4 Правил йдеться про конкретну державу прямування (в однині) та конкретний період часу перебування в цій державі, тобто разову поїздку. У зв'язку з чим суд вважає, що вимоги [PERSON] про надання їй дозволу на оформлення проїзних документів на тимчасовий виїзд доньки [PERSON], [INFO], без дозволу на таке оформлення батька дитини, надання [PERSON], [INFO] дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд через зону розмежування в Донецькій та Луганській областях, з території проведення антитерористичної операції та тимчасовий багаторазовий в'їзд до території проведення антитерористичної операції у супроводі матері [PERSON] без супроводу батька [PERSON], строком від дня набрання рішенням законної сили до досягнення [PERSON], [INFO], шістнадцятирічного віку, а також про надання дозволу [PERSON], [INFO], на тимчасовий багаторазовий виїзд з тимчасово окупованої території України (Криму) та тимчасовий багаторазовий в'їзд до тимчасово окупованої території України (Криму), у супроводі матері [PERSON], без супроводу батька [PERSON], строком від дня набрання рішенням законної сили до досягнення [PERSON], [INFO], шістнадцятирічного віку, задоволенню не підлягають. Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц та правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у постанові по справі від 16 березня 2016 року у справі 6-33303ск15, універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, оскільки це суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини.

Outcome: dismissed