Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

До Літинського районного суду Вінницької області надійшов позов Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до [PERSON] про стягнення вартості навчання, в якому зазначають, що з відповідачем було укладено Угоду про підготовку лікаря на державне замовлення. Згідно вказаної Угоди, відповідач взяла на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі порушення взятих на себе зобов`язань відшкодувати вартість навчання. В свою чергу, позивач взяв на себе та виконав зобов`язання забезпечити відповідну якість та рівень підготовки фахівця у строки визначені Угодою і відповідач [PERSON] отримала диплом спеціаліста та здобула кваліфікацію лікаря за рахунок коштів державного бюджету. Проте, відповідач [PERSON] взятих не себе зобов`язань не виконала, оскільки до роботи не приступила та не відпрацювала трьох років за місцем направлення. Враховуючи зазначене, вважають, що відповідач порушила свої зобов`язання і належним чином їх не виконала, що призвело до завдання збитків Державному бюджету України на суму 210690,03 грн. Тому змушені звернутися до суду з вказаним позовом і просять стягнути з [PERSON] на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова в рахунок відшкодування витрат на навчання в сумі 210690,03 грн. та понесені витрати на оплату судового збору в сумі 3160,35 грн. Представник позивача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова в судове засідання не з`явився. До суду надійшла заява, в якій просять суд справу розглянути без представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Права та обов`язки передбачені ЦПК України відомі та зрозумілі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача адвокат Данилюк П.П. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про проведення слухання у його відсутність та відсутність відповідача [PERSON] Підтримують свій відзив на позовну заяву та просять відмовити в позовних вимогах Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова. Часом раніше до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача Данилюк П.П. , в якому вказує, що вимога позивача є небгрунтованою та безпідставною за наступних підстав. Зазначає, що відповідач по справі звільнена із ЦПМСД №4 м.Вінниця 14.08.2018 року «у зв`язку із закінченням строку навчання в інтернатурі» п.2 ст. 36 КЗпП України і на даний час працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Коростенської міської ради на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря з 22.10.2018 р. Про вказаний факт позивача було проінформовано. Крім того, Постанова №992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами №2984-ІІІ і №1060-ХІІ такого обов`язку не передбачено. На виконання цього ж Порядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а тому виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону №1060-ХІІ та постанови №992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Крім того, зазначає, що на підставі Закону №1556-VII (1556-18) від 01.07.2014 р. ч.2 ст. 52 ЗУ «Про освіту», яким передбачено 3-х річний обов`язок відпрацювання за направленням виключено. А відповідно до ч.2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Наголошують, що посилання позивачем на Постанову №992 є недопустимим, в зв`язку із тим, що на момент подачі позовної заяви дана постанова втратила чинність. За таких підстав просять в задоволенні позову Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Так, на підтвердження позовних вимог, позивачем суду надано лист-вимогу за №01/20-2398 від 13.11.2018 р. (а.с.8) відповідно до якої звертаються до відповідача про відшкодування вартості навчання в сумі 210690,03 грн., оскільки остання згідно Угоди не виконала взятого на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Згідно наданої Угоди про підготовку лікаря №355 (а.с.9) встановлено, що відповідач [PERSON] вступила до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на спеціальність «лікувальна справа» на умовах визначених в Угоді. Відповідно до пропозиції щодо працевлаштування від 24 червня 2016 року (а.с.10) та направлення на роботу №66 (а.с.16) [PERSON] направлено на роботу до Літинської РЦПМСД на посаду лікаря загальної практики-сімейний лікар. Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Вінниці за №904 від 04.09.2018 р. (а.с.11) встановлено, що [PERSON] у зв`язку із закінченням із закінченням строку навчання в інтернатурі звільнена 14.08.2018 р. (наказ №54к від 10.08.18 р.), але заяву про прийом на роботу писати відмовилась, мотивуючи тим, що переїжджає в іншу місцевість до чоловіка. Довідкою про стан заборгованості (а.с.12) та розрахунком заборгованості за 2010-2016 р.р. (а.с.13) позивачем визначено загальна сума боргу гр. [PERSON] по оплаті вартості навчання в сумі 210690,03 грн. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб (а.с.30) пояснюється зміна прізвища відповідача після одруження з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Із довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Коростенської міської ради за №316 від 26.04.2019 р. (а.с.42) [PERSON] дійсно працює на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря відділення ЗП-СМ амбулаторії ЗП-СМ №1 з 22.10.2018 р. (наказ про прийняття на роботу №85-ос від 12.10.2018 року) по даний час. Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України (а.с.43) вбачається, що відповідач з серпня 2016 року розпочала трудову діяльність в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 м.Вінниці». Також зазначено період роботи в Коростенському міському центрі соціальної підтримки дітей та сімей «Віри, Надії, Любові» та Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Коростенської міської ради. Позивач, як на підставу своїх вимог покладається на обов`язок відповідача нести відповідальність за порушення зобов`язань, порядок виконання яких регулюється ст. 526, 611 ЦК України, оскільки останній не відпрацював у замовника не менше трьох років. Щодо вказаної підстави слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7 ст.10 ЦПК України). В пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; б) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; в) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; г) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Згідно з ст. 8 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то статтею 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Посилання позивача на обов`язок випускника відпрацювати у замовника не менше трьох років, як обов`язок, передбачений п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 року не відповідає вимогам дійсності, оскільки 31 травня 2017 року прийнято Постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» №367 від 25.12.1997 року. Зокрема, втратила чинність і Постанова Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». З огляду на зазначене, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмову позицію сторін, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на навчання не знайшли свого обґрунтування, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню, оскільки дійсно судом встановлено, що [PERSON] після закінчення учбового закладу працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Коростенської міської ради, тобто в лікаряному закладі такого самого рівня, на тій самій посаді, на яку її готували, але в іншій місцевості. Відповідно 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем на оплату судового збору необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed