Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у них з відповідачкою народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з нього на користь відповідачки стягувались аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу. Після 14 років син постійно мешкає разом з ним в зв`язку з чим рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03.03.2021 року було припинено стягнення аліментів з позивача на користь відповідача та стягнення з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/5 частини її щомісячного доходу та встановлені судом обставини, а саме те, що з листопада 2020 року [PERSON] , став проживати з позивачем. За період з листопада 2020 року по березень 2021 року відповідач отримувала аліменти на утримання сина, користувалася коштами на власний розсуд, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала, безпідставно отримала 16884 грн. 22 коп. аліментів. Тому вважає, що відповідач отримувала аліменти у вказаний період безпідставно, витратила ъх не за призначенням, оскільки син з листопада 2020 року проживає з позивачем, перебуває на його утриманні отже, звернення позивача до суду з даним позовом відповідає інтересам дитини. Позивач вважав, що кошти, безпідставно стягнуті з позивача, підлягають поверненню, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно уточненої позовної заяви, збільшивши позовні вимоги без зміни підстав позову, просив стягнути з відповідачки 27103 грн. 42 коп. (а.с. 47-49). Ухвалою судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 11.06.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді від 17.09.2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. Клопотання про розгляд справи в іншому провадженні сторони не заявляли. Відповідачка відзив на позов не подала. В судовому 03.11.2021 засіданні [PERSON] просив оголосити перерву, оскільки має намір уточнити позовні вимоги. Відповідач проти цього не заперечувала, перерва оголошена до 24.11.2021 року. Сторонам роз`яснені наслідки вчинення або не вчинення певних дій. 24.11.2021 року позивач в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, розгляд було відкладено на 01.12.2021 року. В судовому засіданні 01.12.2021 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву, збільшивши розмір позовних вимог, просив поновити строк на її подання, пропущений з поважних причин. Протокольною ухвалою суду клопотання позивача задоволено, відповідач проти цього не заперечувала, часу для підготовки не потребувала, копію уточненої позовної заяви отримала. Інших клопотань до суду не надходило. В судове засідання позивач з`явився, позов з урахуванням збільшення позовних вимог підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі з наведених у ньому підстав. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, проти позову та уточненого позову заперечувала, пояснила, що аліменти отримувала, однак має докази того, що син зареєстрований за її місцем проживання і вона відповідно оплачувала за нього комунальні послуги. Заслухавши позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно рішення Вільногірського міського суду від 03.03.2021року та виконавчого листа з [PERSON] на користь [PERSON] , були стягнути аліменти на утримання сина [PERSON] , у розмірі 1/5 частини її щомісячного доходу, до досягнення дитиною віку повноліття. З [PERSON] припинено стягнення аліментів. Рішення набрало законної сили, не змінено та не скасовано (а.с. 5-7, 9, 10). Згідно довідки № 1380 від 27.05.2021 року про доходи [PERSON] , розмір аліментів сплачених ним з листопада 2020 року по березень 2021 року складає 20207,55 гривень (а.с. 8). Згідно акту депутата від 16.11.2020 року № 931, [PERSON] для дитини створено окреме місце для навчання, відпочинку, спальне місце, в квартирі є всі необхідні меблі, а також обладнання для розвитку дитини (планшет, телевізор) (а.с. 23). Згідно уточненої позовної заяви, підстави позову не змінювались, однак із посиланням на лист пенсійного фонду від 19.11.2021 року (а.с. 50), позивач просив стягнути з відповідача 27103 грн. 42 коп. З витягу № 3628 про зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та син сторін [PERSON] (а.с. 52). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підстави для звільнення від доказування передбачені положеннями ст. 82 ЦПК України, в даному випадку рішенням Відльногірського міського суду Дніпропетровської області встановлено від 03.03.2021 року встановлено та сторонами не заперечується, що з листопада 2020 року син сторін проживав з батьком (а.с. 6). За змістом ст.ст. 179-181 СК України аліменти на утримання неповнолітньої дитини сплачуються тому з батьків, з яким мешкає дитина, та який виконує обов`язки із утримування дитини і повинні використовуватися за цільовим призначенням. Згідно ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. За приписами ч. 1 ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Згідно ч. 2 ст. 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) зроблено такі правові висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України. Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (ст. 129 КонституціїУкраїни), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно доположень ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справив суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. У випадку невиконання рішення суду добровільно, воно підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаєЗакон України «Про виконавче провадження». Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Так, на підставі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, слід зауважити на тому, що обов`язковому виконанню підлягають судові рішення, які набрали законної сили. Позивачем у цій справі заявлені позовні вимоги про повернення йому грошових коштів, які були сплачені ним в рахунок сплати аліментів на корить відповідача на утримання їх спільної дитини за період з листопада 2020 року до березня 2021 року включно. Дослідивши матеріали справи, судом установлено, що у зазначений позивачем період (з листопада 2020 року до березня 2021 року включно), відповідно до ухваленого рішення суду від 23.10.2013 року, ним сплачувались аліменти на сина сторін [PERSON] на користь відповідача, тобто до набрання рішенням суду від 03.03.2021 року законної сили (06.04.2021 року), яким стягнення з позивача аліментів на утримання дитини було припинене. Доказів щодо нецільового використання відповідачем аліментів у зазначений період, позивачем суду не надано. Ухвалюючи рішення, суд ураховує, що ані нормами Сімейного кодексу України, а також ст. 400 ЦК України, на яку посилається позивач у своїй позовній заяві, ані ст. 1212 ЦК України або іншими законодавчими актами, не передбачена можливість стягнення сплачених на виконання рішення суду аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку, що до моменту набрання законної сили рішенням суду про припинення стягнення аліментів з позивача, відповідач мала право на їх отримання, а порядок контролю за цільовим витрачанням аліментів, передбачений ст. 186 СК України. При цьому слід зазначити, що нецільове витрачання аліментів сторона мала право доводити в процесі судового розгляду самостійно, без попереднього звернення до органу опіки та піклування, однак наявні в матеріалах справи докази доводи позивача не підтверджують. Вимог, передбачених ч. 2 ст. 186 СК України він також не заявляв. Отже, оскільки аліменти на утримання дитини сплачувались позивачем на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, рішення суду щодо припинення стягнення аліментів набрало законної сили 06.04.2021 року, факт нецільового використання відповідачем аліментів у зазначений позивачем період з листопада 2020 року до березня 2021 року включно судом не установлено, суд не має право самостійно змінювати підстави та предмет позову, а тому приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати слід віднести на рахунок позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного і

Outcome: dismissed