Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди землі та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди. Підставою для позову вважає те, що він, [PERSON] (далі по тексту - Позивач), відповідно до державного акту на право приватної власності є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3,2307 га з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована на території Княжекриницької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. Вищевказану земельну ділянку Позивач згідно договору оренди землі, укладеного 04 грудня 2015 року, передав в оренду строком на п'ять років ПрАТ «РАЙЗ-Максимко» в особі Монастирищенської філії. Право користування на виконання Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» оформлено рішенням державного реєстратора Монастирищенського районного управління юстиції № 27847401 від 18.01.2015. Тобто, було вчинено державну реєстрацію права оренди. Статтею 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За частиною другою статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 1, 13 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. На момент укладення вищезгаданого договору оренди нормами ч. 3 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» та ч. 11 ст. 93 Земельного кодексу України було визначено, що при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач вважає, що з аналізу вищезазначених норм випливає недійсність договору оренди землі від 04 грудня 2015 року, укладеного між Позивачем та ПрАТ «РАЙЗ-Максимко» в особі Монастирищенської філії і просить визнати недійсним договір оренди землі, який укладений 04 грудня 2015 року між власником земельної ділянки площею 3,2307 та (кадастровий номер [NUMBER]), розташованої на території Княжекриницької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області та ПрАТ «РАЙЗ-Максимко»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер: 27847401 від 18 січня 2016 року, номер запису про інше речове право: 12945166, щодо права оренди земельної ділянки кадастровий номер: [NUMBER]; судові витрати по справі покласти на Відповідача та стягнути з нього на його користь сплачений ним судовий збір. Представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю, просить його задоволити, про що подав заяву від 09.11.2018. Представник відповідача - Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», Скакун Л.В. подала в суд відзив від 10.09.2018, в якому позовні вимоги не визнає, оскільки: Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння i користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльностi Згідно ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу встановлено, що передача в оренду земельних ділянок що перебувають у власності громадян i юридичних осіб, здійснюється за договором оренди мiж власником земельної ділянки та орендарем. Між Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» та позивачем 04.12.2015 укладено договір оренди землi на земельну дiлянку, що є власністю позивача на підставі державного акта на право власностi на земельну ділянку серії [NUMBER] вiд 15.08.2002. Право оренди за Договором зареєстровано 14.01.2016 державним реєстратором Монастирищенського районного управління юстиції за iндексним номером 27847401 вiд 18.01.2017. Договір оренди землi - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння i користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства - ст. 13 ЗУ «Про оренду землі». За умовами договору, орендар сплачує орендну плату в розмірi 7% вiд нормативно грошової оцiнки земельної ділянки. На вимогу орендарiв було збільшено розмір орендної плати в грошовій формі в розмірі до 9%. Орендодавцем орендна плата отримувалась (що підтверджується відомостями про отримання орендної плати) вчасно та навіть раніше ніж це передбачено в договорi, жодних зауважень та заперечень до орендаря за час дiї договору не надходило. Тобто, свої цивільні обов»язки відповідач в межах, встановлених в договорі, виконує належним чином та є добросовісним у відносинах, що виникали між орендарем та орендодавцем. Згідно п. 16, 17 Договору оренди цільове призначення земельної ділянки - землi сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Орендар не змінював цільового призначення земельної ділянки та використовує її для товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстації лише у випадках, встановлених законом. Орендарі згідно ч.1 ст. 6 ЗУ "Про оренду землі" набувають права оренди на підставах i в порядку передбачених Земельним кодексом, Господарським кодексом України, Цивільним кодексом та інших законiв України та договору оренди землi. Право оренди земельної ділянки пiдлягає державній реєстрації відповідно до закону. Орендарем право оренди набуте в порядку та на умовах визначених нормами діючого законодавства. Ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, i ст. 15 ЦК України i ст. 3 ЦПК України визначає, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, посилання позивача на формальне порушення закону не є правовою підставою для визнання договору оренди землi недійсним. Суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавця в даному спорі, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Така судова практика на сьогодні є усталеною. Зокрема, такої позиції дотримується ВСУ в своїй Постанові вiд 09.12.2015. Позивач не доводить жодним чином, яке право його як орендаря відповідачем порушено. Відповідач, жодних прав позивача не порушував ніяким чином. Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] подав до суду відповідь на відзив від 11.09.2018 в якому вказав, що у відзиві Відповідач не спростував його твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Так, в позовній заяві зазначено, що на момент укладення договору оренди землі від 04 грудня 2015 року нормами ч. 3 ст. 19 Закону України «Про оренду землі», ч. 11 ст. 93 Земельного кодексу України було визначено, що при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу і іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин. Для вирішення справи вищевикладене має першочергове значення, адже предметом позову є визнання недійсним договір оренди землі, укладеного 04 грудня 2015 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Представник позивача вважає, що твердження відповідача про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання є абсолютно вірним, проте, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання правочину недійсним. Представник позивача просить задовольнити позов про визнання недійсним договору оренди землі від 04 грудня 2015 року та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю з врахуванням наступного. Судом встановлено, що: Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який виданий Княжа Криницькою сільською радою народних депутатів, [PERSON] належить земельна ділянка площею 3,2307 га, яка розташована на території Княжа Криницької сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] (а.с.5, 9). 04.12.2015 року між позивачем та ПрАТ «Райз-Максимко» укладений договір оренди землі. Вказаний договір зареєстрований, що підтверджується інформаційною довідкою № 51769411 від 19.01.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER] (а.с.6-9). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач та його представник не надали суду доказів порушення вимог ст.203 ЦК України та порушення прав позивача при укладенні договору оренди землі від 04.12.2015, строк дії договору оренди землі від 04.12.2015 визначений сторонами за іхньою взаємною згодою, волевиявлення учасників правочинує вільним і відповідає їх внутрішній волі, що підтверджено їхніми підписами на договорі оренди від 04.12.2015, чого не заперечує і позивач. Сторони договору оренди землі з 04.12.2015 по даний час виконують умови договору - позивач передав земельну ділянку в оренду, відповідач прийняв земельну ділянку в оренду, що підтверджено актом прийому-передачі об'єкта оренди (земельної ділянки) від 04.12.2015. Позивач не заперечує проти того, що він вчасно та в повному обсязі отримує орендну плату. Позивач не надав суду доказів, які б стали підставою для визнання договору оренди землі від 04.12.2015 недійсним, суд таких підстав з врахуванням правових наслідків недійсності правочину, які передбачені ст.215 ЦК України, не вбачає. Позивач та його представник не вказали того, що позивач бажає настання наслідків, передбачених п.2 ч.1 ст.215 ЦК України. Позивач підставою для позову вважає укладення сторонами договору оренди на строк 5 років в той час як на момент укладення договору оренди землі від 04 грудня 2015 року ч. 3 ст. 19 Закону України «Про оренду землі», ч. 11 ст. 93 Земельного кодексу України було визначено, що при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років. Проте позивач та його представник не вказали які при цьому права позивача порушені, в чому полягають ці порушення. Суд вважає за неможливе визнати недійсним договір оренди землі, який укладений між сторонами 04.12.2015 та виконується ними протягом трьох років, з формальних підстав. Крім того, строк дії договору, який укладений на 5 років, може бути продовжений сторонами шляхом укладення додаткової угоди.

Outcome: dismissed