Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. В квартирі зареєстровані вона та її син - третя особа по справі, однак проживати в даній квартирі не мають можливості, оскільки там тривалий час проживає [PERSON], разом із неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO]. З 31.05.1997 року по 02.11.2012 року третя особа у справі та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі. З травня 2009 року фактично припинили шлюбні стосунки. Вони з сином вимушені були залишити квартиру і виїхати через постійні сварки з боку відповідачки. Договорів найму чи піднайму не укладали. Вважає, що відповідач чинить перешкоди у користуванні своїм власним помешканням та не має права користування цим житлом. Маючи власне житло проживає у знайомих, хоча за дану квартиру сплачує комунальні послуги. Просить виселити [PERSON] з незаконно займаної нею квартири [ADDRESS]. В подальшому, до початку розгляду судом справи по суті, позивача подала суду заяву про зміну позовних вимог. Посилаючись на те що вона разом із сином має у власності квартиру [ADDRESS]. В квартирі зареєстровані вона та її син - третя особа по справі, однак проживати в даній квартирі не мають можливості, оскільки там тривалий час проживає [PERSON], разом із неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO]. [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, створює нестерпні умови для проживання її та її сімї, систематично порушує правила співжиття, погрожує їй, жодних комунальних послуг не сплачувала і не сплачує, відповідачка має у власності частину квартиру і має де проживати. Просить суд усунути перешкоди у користуванні власною квартирою - шляхом виселення відповідачки з квартири. Відповідачка подала письмові заперечення на позовну заяву наступного змісту. 31.05.1997 року між нею та 3-ю особою у справі [PERSON] було укладено шлюб. За час шлюбу 18.03.2004 року у них народилась донька [PERSON]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2012 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. З часу одруження проживали в квартирі [ADDRESS]. У вказану квартиру вона була заселена як член сімї власника - невістка, та фактично з 1997 року постійно проживає в даній квартирі. У даній квартирі зареєстрована [PERSON], [INFO]. Оскільки при вселенні в квартиру [PERSON] не заперечувала проти її проживання - вона набула право на проживання в даній квартирі. Твердження позивача про те, що вона перешкоджає користуванню квартирою - не обгрунтовані, жодних перешкод вона не створює, позивач має вільний вхід до квартири, яка їй належить, але сама не бажає там проживати. У власності іншого житла вона не має, виїхати їй не має куди. Крім того, в даній квартирі вона разом проживає із малолітньою донькою, яка зареєстрована в даній квартирі, після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з нею, донька перебуває на її повному утриманні, батько дитини - третя особа по справі аліменти на дитину не сплачує. Отже, виселення з квартири грубо порушить права малолітньої доньки, яка буде фактично розлучена з матірю. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Суду пояснив, що позивачці та її сину в ? частці кожному належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Відповідачка перешкоджає у проживанні в квартирі власниці - позивачу, влаштовує сварки, не бажає в добровільному порядку звільняти квартиру. Відповідач не була членом сімї власника, отже не набула права користування квартирою. Донька може залишатись проживати в даній квартирі. У судовому засіданні відповідач заперечила проти задоволення позовних вимог. Суду пояснила, що вона вселилась в дану квартиру в 1997 році за згодою свого чоловіка - третьої особи по справі, та його батьків - позивача по справі та її чоловіка, нині померлого. В даній квартирі зареєстрована її спільна дочка з співвласником квартири, на даний час вона з донькою проживають в даній квартирі. Позивач та третя особа по справі самостійно виїхали з спірної квартири та тут не проживають, жодних перешкод у проживанні їм вона не створює. Оскільки [PERSON] не сплачував аліменти на утримання доньки вона попередила, що не буде сплачувати комунальні послуги, оскільки не має коштів до існування з донькою, позивачка не заперечувала щодо того, що сама буде нести витрати по утриманню квартири. Добровільно з квартири не висиляється, оскільки їй не має куди йти. Квартира в якій вона була зареєстрована отримав її вітчим з матірю та їх донькою, які дану квартиру продали бо не могли вирішити спори, отже не майна ні коштів вона не має та з донькою їй іти не має куди. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав їх не обґрунтованості та відсутністю жодних доказів на підтвердження викладених в позові обставин. Крім того, звернув увагу, що квартира належить двом власникам, а лише один звернувся з позовом про усунення перешкод шляхом виселення. 3-особа [PERSON] в судове засідання не з'явився про розгляд справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення справи або про розгляд справи у його відсутності на адресу суду не надходило. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими у повному обсязі та не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], в ? частці кожному на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 06.03.2012 року після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 60-64). Згідно довідки ОСББ «Маяк-6» №11 від 21.05.2013 року, актів комісії ОСББ «Маяк-6» від 09.12.2013 року в квартирі [ADDRESS] (згідно акту та зі слів сусідів) [PERSON] проживає з 1997 року постійно без реєстрації разом з дочкою [PERSON], [INFO], яка зареєстрована постійно з 10.06.2004 року; [PERSON] з 2001 року [PERSON] з 2009 року в даній квартирі не проживають, але зареєстровані (а.с. 65-67). Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.39). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідачем надано достатньо доказів на підтвердження того, що була заселена в дану квартиру зі згоди колишнього власника квартири як невістка та проживала спільно з позивачем її чоловіком та своїм чоловіком до 2001 року, та як дружина а з сином позивача, теперішнім співвласником квартири до 2009 року, отже у неї виникло право на користування житловим приміщенням на законних підставах. Посилання позивача на створення відповідачем перешкод у користуванні належній їй квартирі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються зокрема, доказами про належність позивачу лише ? частини квартири, а доказів щодо створення перешкод у користуванні квартирою, окрім самого проживання відповідачки з донькою в квартирі суду надано позивачем та її представником не було. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підстави для виселення відповідача з квартири в якій вона проживає разом з малолітньою донькою, зареєстрованою в цій квартирі в установленому законом порядку, відсутні, оскільки розірвання шлюбу відповідача із співвласником квартири, в яку вона була заселена як його дружина з його згоди та згоди його батьків - не припиняє її права на користування даною квартирою. Крім того, виселення з квартири відповідача грубо порушить права її малолітньої доньки, яка проживає разом знею викладені в принципі 6 Деклерації про права дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю, отже в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору відшкодування не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed