Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, третя особа Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, в якому просить визнати [PERSON], неповнолітнього [PERSON], малолітніх [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] Білгород-Дністровського р-ну, Одеської області у зв'язку з відсутністю в ньому понад встановлені строки без поважних причин. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, вважає їх безпідтавними та необгрунтованими, пояснила, що вона проживала та зареєстрована разом із дітьми в будинку її матері, розташованому за адресою [ADDRESS] Білгород-Дністровського р-ну, Одеської області. Іншого місця для постійного проживання та реєстрації у них немає. На даний час [PERSON] разом із дітьми тимчасово проживає у співмешканця, однак це не є підставою для визнання її та неповнолітніх дітей такими, що тратили право на користування вказаним вище житловим будинком. Представник Органу опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації за довіреністю Корженко Ю.І. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін, їх представників, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Білгород-Дністровського р-ну, Одеської області на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.07.2005 року. В даному будинку крім позивача ще зареєстровані: донька позивача [PERSON] та її діти, тобто онуки позивача [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]. У відповідності до статей 156, 64 Житлового кодексу УРСР до членів власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік) власника будинку, їх діти і батьки. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є членом сім'ї власника будинку [ADDRESS] Білгород-Дністровського р-ну, Одеської області та на неї розповсюджуються права і обов'яки членів сім'ї власника жилого будинку. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинка (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібне. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як на підставу для виселення відповідача позивач посилається в своєму позові на систематичне порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття, а саме остання вчиняє по відношенню до неї протиправні дії, ображає лайливими словами та застосовує фізичне насильство. Виселення членів сім'ї власника жилого будинку провадиться з підстав та в порядку, встановленому ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Тобто їх може бути виселено без надання іншого приміщення, якщо член сім'ї власника жилого приміщення систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Крім того, Пленум Верховний суд України в п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення) Також, Судова колегія в цивільних справах Верховного суду України ухвалила «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» від 1 грудня 1997 року, в п. 49 яких зазначила, що виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Таким чином, під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження чи громадського впливу. Отже, для застосування норм ст. 116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до листа Б-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 23.08.2014 року була розглянута заява [PERSON] по факту протиправних дій з боку доньки [PERSON] В ході проведення перевірки, з гр. [PERSON] була проведена профілактична бесіда, а також винесено офіційне попередження про недопустимість учинення протиправних дій по відношенню до [PERSON] Будь-яких інших доказів порушення правил співжиття відповідачем та вжиття заходів попередження або громадського впливу суду надано не було. Таким чином, доводи позивача про систематичність порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття та безрезультатність застосованих до неї заходів попередження не знайшли свого підтвердження ані в судовому засіданні, ані в матеріалах справи. Крім того, в позовній заяві та у судовому засіданні представник позивача пояснила, що з 2012 року [PERSON] разом із дітьми не проживає у спірному будинку, а отже у відповідності до норм ст. 71,72 ЖК України відповідачі є такими, що втратили право користування житловим будинком. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, звертаючись до суду з дійсним позовом позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог посилається на ст. ст. 71, 72 ЖК України. Однак суд не погоджується з зазначеними позивачем правовими нормами, які він навів на обґрунтування позову, оскільки правила ст. 71 ЖК України про збереження житлової площі за наймачами та ст. 72 ЖК України про визнання особи втратившою право на житлову площу не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами, у зв'язку з тим, що ці норми матеріального права регулюють правовідносини які виникають між наймачами житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та їх власниками. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду пленум роз'яснює, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала, що на даний час разом з дітьми проживає у свого співмешканця за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський р-н, [ADDRESS] Однак, це не є її постійним місцем проживання та змінювати реєстрацію місця проживання вона не має наміру. Відповідач пояснила, що її відсутність у будинку, де вона зареєстровна носить тимчасовий характер, та сама вона систематично з'являється до будинку. Доводи про відсутність відповідача у житловому будинку [ADDRESS] Білгород-Дністровського р-ну, Одеської області понад встановлені строки спростовуються і самим позивачем, яка в позовній заяві зазначили, що її дочка [PERSON] часто перебуває в будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Ст. 12 Закону "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Як вже було зазначено вище представник органу опіки та піклування заперечував проти виселення із житлового будинку дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки іншого постійного місця для проживання та реєстрації у них немає. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Білгород-Дністровського р-ну, Одеської області та зняття їх з реєстрації немає, а отже позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та безпідставними.

Outcome: dismissed