Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

05.03.2021 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 16.10.2020 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. заведена спадкова справа № 468/2020 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] . Вона є спадкоємцем за законом майна померлого [INFO] [PERSON] . Крім неї, спадкоємцями померлого є його діти: [PERSON] та [PERSON] , які відмовилися від прийняття спадщини подавши до нотаріальної контори відповідні заяви. Державний нотаріус розглянувши подані нею документи щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом винесла постанову про відмову у видачі даного свідоцтва, оскільки вказана нотаріальна дія не може бути вчинена у зв`язку з тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Реєстру прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні обтяження про арешт майна, що належало померлому [INFO] [PERSON] , накладений на підставі ухвали Білоцерківського міського суду від 05.11.1999 року б/н про арешт майна в порядку забезпечення позову. З метою зняття арешту з майна вона звернулася до Білоцерківського МВДВС із відповідною заявою, однак отримала відповідь, що в результаті проведеної перевірки в АСВП будь - які виконавчі документи, боржником у яких є [PERSON] , на примусовому виконанні не перебуває та не перебувало. Враховуючи, що в добровільному порядку вирішити питання про зняття арешту з майна виявилося неможливим, а вказані обтяження порушують її спадкові права, просила у судовому порядку зняти арешт з майна, що належало померлому [INFO] [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі ухвали Білоцерківського міського суду від 05.11.1999 року б/н про арешт майна в порядку забезпечення позову, шляхом вилучення (скасування) записів про обтяження № 1215371 та № 12155380, зареєстровані 02.08.2004 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Реєстру прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 30.06.2021 року судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, 27.07.2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та зняти арешт з майна шляхом припинення вказаних обтяжень. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , звернулася до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.6,7,11,12). 16.04.2021 року держаним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. винесено постанову за № 1229/02-31, про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.7), з якої вбачається, що у казаній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 468/2020 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцем майна якого є його дружина - [PERSON] , [INFO] . Крім дружини спадкоємцями за законом є діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON] , які відмовилися від прийняття спадщини подавши до нотаріальної контори заяви за № 1364,1365 від 16.10.2020 року. Нотаріальна дія не може бути вчинена, оскільки за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборон або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Реєстру прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявні обтяження № 1215371 та № 12155380, зареєстровані 02.08.2004 року Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, внесені на підставі ухвали суду, тому згідно з п.4.17 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.04.2021 року ( а.с.8), 02.08.2004 року Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою зареєстровані обтяження № 1215371 та № 12155380 на підставі ухвали, б/н, Народний суд м. Біла Церква від 05.11.1999 року, об`єкт обтяження: квартира 9 та квартира 2 в будинку [ADDRESS] , власник - [PERSON] , [PERSON] . З копії ухвали Білоцерківського міського суду від 05.11.1999 року б/н ( а.с.9), вбачається, що суддею Білоцерківського міського суду Островською О.О. накладено арешт на належне [PERSON] на праві спільної власності з дружиною майно - будинок розташований в [ADDRESS] , гараж за вказаною адресою та автомобіль М412. Виконання ухвали доручено Державній виконавчій службі в м. Біла Церква. Копію ухвали направлено до державної нотаріальної контори в м. Біла Церква, Білоцерківського МБТІ, Білоцерківський МРЕВ. З листа Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 16.04.2021 року за № 35274 ( а.с.10), вбачається, що в результаті проведеної перевірки в АСВП, в тому числі у розділах «архів» та «спец розділ», будь - які виконавчі документи, боржником у яких є [PERSON] на примусовому виконанні не перебуває та не перебувало. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Встановлено, що накладений арешт на майно, що належало померлому [INFO] [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Білоцерківського міського суду від 05.11.1999 року б/н про арешт майна в порядку забезпечення позову, та обтяження № 1215371 та № 12155380, зареєстровані 02.08.2004 року Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, порушують спадкові права позивача, яка проживає у вказаному будинку, а іншого способу зняти заборону у неї, крім судового, немає. Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved