Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в порядку статтей 526, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, посилаючись на те, що в жовтні 2018 року відповідач- його колишня співжителька викрала в нього грошові кошти в сумі 4000 грн., які неодноразово зобов`язалася повернути ближчім часом та просила не звертатися у поліцію. Проте, 01 грудня 2018 року він звернувся в поліцію із заявою про викрадення коштів та [PERSON] в присутності працівників поліції факт крадіжки 4000 грн. визнала та власноручно написала розписку, якою зобов`язалася повернути вищевказану суму грошей до 31 січня 2019 року, оскільки на той час такої суми грошей у неї не було. 03 грудня 2018 року на його звернення у Гусятинське відділення поліції, надійшла відповідь про те, що оскільки відсутня подія кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, однак в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, то рекомендовано звернутись до суду із позовом. Крім того, просить стягнути з відповідача 2000 гривень моральної шкоди, завданої внаслідок неповернення йому грошових коштів та тим, що при зверненні до неї з цього приводу, відповідач відповідає нецензурними словами, лайкою чим завдає моральних страждань. Позивач в судовому засіданні підтримав повністю, просив задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні 03.05.2019 року заперечила проти позову та пояснила, що жодних грошових коштів в позивача не брала та не позичала. Розписку вона писала бо так сказали зробити працівники поліції. Позивача обзивала нецезурними словами у відповідь на його нецезурні слова в її сторону. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, заслухавши свідка, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, чим декларується принцип «змагальності сторін у цивільному процесі». Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач в позові посилається на те, що відповідач зобов`язана повернути суду боргу згідно розписки на підставі статтей 526, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України. Із розписки від 01.12.2018 року видно, що [PERSON] . зобов`язується повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 4 тисячі гривень до 31 січня 2019 року(а.с.4). Свідок [PERSON] суду пояснила, що була присутня коли 01.12.2018 року приїхала опергрупа в складі 5-ти поліцейських та відповідач писала розписку, що вона поверне викрадені гроші. Ніхто не заставляв [PERSON] писати розписку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до норм ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Такий висновок зробив ВСУ в постанові №309/3458/14-ц. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам. Сторони підтверджують, що розписка [PERSON] була написана 01.12.2018 року не внаслідок отримання нею в борг грошових коштів від [PERSON] , а під час проведення перевірки працівниками поліції за зверненням [PERSON] та відібрання пояснень в [PERSON] Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.(ч.1 ст. 82 ЦПК України) Із матеріалів перевірки №2309 оперативного реагування та розгляду повідомлення за зверненням [PERSON] , зареєстрованого в ЖЄО №2309 від 01.12.2018 року Гусятинського відділення поліції Підволочиського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, в матеріалах якої і знаходиться оригінал розписки, вбачається що дійсно за заявою [PERSON] від 01.12.2018 року про вчинення крадіжки грошових коштів в сумі 6 тисяч гривень, проводилась перевірка та було встановлено, що відсутня подія кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, однак вбачаються цивільно-правові відносини та роз`яснено право на звернення до суду. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази, враховуючи наведені вимоги закону, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявність між ним та [PERSON] договірних відносин, а саме, позикових відносин, а тому підстави для задоволення позову на підставі статтей 526, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, відсутні. Щодо позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що до задоволення вимога не підлягає з огляду на наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Частинами 1, 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.3 своєї постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 (з наступними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Цивільно-правова відповідальність за заподіяння моральної шкоди включає чотири елементи (наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Завдання моральної шкоди [PERSON] позивач обґрунтовує тим, що внаслідок неповернення йому грошових коштів згідно розписки та звернення з цього приводу до відповідача, остання відповідала нецензурними словами, лайкою. Оскільки в задоволенні позову в частині стягнення боргу за розпискою суд відмовив, а позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є взаємопов`язаними, то суд прийшов до висновку, що підстави для їх задоволення відсутні.

Outcome: dismissed