Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач ПП «Полтаваавтозапчастина» 23 січня 2017 року звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна. Посилався на те, що 21 грудня 2016 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність обєкт незавершеного будівництва площею забудови 832,2 кв.м. за адресою м. Полтава, вул. Цісик Квітки (стара адреса вул.. Червонофлотська), 29 ж. Позивач вважає, що даний договір є фіктивний, оскільки укладений відповідачем [PERSON] з метою ухилення від виконання зобовязань за судовим рішенням про стягнення з нього грошових коштів на користь ПП «Полтаваавтозапчастина» в розмірі 218143 грн., отже, є недійсним з моменту його укладення. В поданій до суду позовній заяві просив суд визнати недійсним договір дарування обєкта незавершеного будівництва за адресою м. Полтава, вул. Цісик Квітки, 29ж, укладений 21 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватний нотаріусом [PERSON] з моменту його укладення. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Приватний нотаріус в судове засідання не зявилася, будучи повідомлена про час та місце розгляду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] безоплатно передав [PERSON], а [PERSON] прийняв від [PERSON] як дарунок обєкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою м. Полтава, вулиця Цісик Квітки, 29ж (стара адреса: вулиця Червонофлотська, 29ж). Зазначений договір 21 грудня 2016 року нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2479. Позивач ПП «Полтаваавтозапчастина», звертаючись до суду з відповідним позовом, вважає, що даний договір є фіктивним, укладений без намірів створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, тому є недійсним з моменту його укладення. Разом з тим, відповідно до норм ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тобто, в силу норм ст. 717 ЦК правовими наслідками договору дарування є фактична передача майна (дарунка) від дарувальника обдарованому, а характерною рисою договору є його безоплатність. Відповідно до ст. 234 ЦК України, на яку посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. В силу норм ЦК України фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Саме позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Натомість, як встановлено судом, укладаючи договір дарування, відповідач [PERSON] в момент підписання договору фактично передав обдаровуваному дарунок, що підтверджено обома сторонами договору, а також обумовлено пунктом 12 укладеного між сторонами договору. Окрім того, волевиявлення як дарувальника, так і обдарованого перевірено приватним нотаріусом, яким посвідчено договір. При укладенні договору, відповідач [PERSON] отримав згоду дружини [PERSON] на укладення відповідного договору, згода дружини викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом. Також, як встановлено судом, відповідач [PERSON], як обдаровуваний, у встановленому законом порядку здійснив держану реєстрацію права власності на обєкт незавершеного будівництва, про що міститься відповідний номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності [PERSON] свідчить про наявність фактичної передачі дарунка обдаровуваному, про реальність настання правових наслідків правочину. Окрім того, про реальність настання правових наслідків укладеного 21 грудня 2016 року договору дарування свідчить також та обставина, що як [PERSON], так і [PERSON] безпосередньо після укладення оспорюваного договору звернулися до Полтавської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій розташований обєкт незавершеного будівництва, з відповідними заявами про припинення права користування земельною ділянкою [PERSON] та одночасного оформлення права користування нею [PERSON] Суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування від 21 грудня 2016 року був укладений із дотриманням всіх вимог дійсності договору, передбачених Цивільним кодексом України, в тому числі зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України. Такий договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, при цьому дружина дарувальника була ознайомлена про вчинення такого правочину відповідачем [PERSON], не заперечувала проти укладення договору, розуміла про наслідки, які випливуть із цього договору для обох сторін по ньому. У зв'язку з наведеним твердження позивача про фіктивність правочину договору дарування є безпідставним, повністю спростовано дослідженими в справі доказами та ґрунтується виключно на припущеннях позивача. Посилання позивача в поданій до суду позовній заяві на ту обставину, договір дарування 21 грудня 2016 року укладений відповідачем [PERSON] виключно з метою ухилення від виконання грошових зобовязань перед ПП «Полтаваавтозапчастина» не заслуговує на увагу. Як встановлено судом, оспорюваний договір дарування між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено 21 грудня 2016 року, до вступу в законну силу рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2016 року в справі № 552/5647/16-ц, на наявність зобовязань за яким у [PERSON] перед ПП «Полтаваавтозапчастина» посилається позивач в поданій до суду позовній заяві. Окрім того, як встановлено судом, на час укладення договору дарування були відсутні жодні обмеження щодо розпорядження обєктом незавершеного будівництва, по вул. Цісик Квітки, 29ж в м. Полтаві. Посилання позивача в поданій до суду позовній заяві на те, що під сумнів має бути поставлений сам факт безоплатної передачі нерухомого майна не заслуговує на увагу, оскільки в силу норм ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Встановивши дані обставини та вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПП «Полтаваавтозапчастина» до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають йому відшкодуванню

Outcome: dismissed