Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

01.10.2018 року до суду звернулося акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» із позовною заявою про стягнення в межах вартості прийнятого в спадщину майна заборгованості в сумі 7961,17 грн. з [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.11.2011 року [PERSON] уклала із позивачем договір № б/н і отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] , який на день смерті проживав разом із спадкодавцем. Суму кредиту [PERSON] не повернула, заборгованість становить 7961,17 грн. Спадкоємець відповідач по справі добровільно заборгованість банку не сплатив. Позивач просить стягнути суму боргу із спадкоємця померлої [PERSON] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтвердив та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до ст.280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Суд, вивчивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності, вважає, що позовні вимоги за не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в позовній заяві Банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02 листопада 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Разом з позовною заявою АТ КБ "ПриватБанк" надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 02 листопада 2011 року, тоді як даний договір в матеріалах справи відсутній. В матеріалах справи міститься Анкета-Заява [PERSON] від 02 листопада 2011, з якої не простежується, що остання за нею отримала кредитні кошти в розмірі 8000,00 грн., так як вказаний документ містить лише її анкетні дані, - а тому, суд приходить до висновку, що між сторонами не було укладено у належній формі кредитного договору. Таким чином жоден із наданих позивачем документів не містить підтвердження факту надання [PERSON] 02 листопада 2011 року кредитних коштів в сумі 8000,00 грн. Зважаючи на відсутність інформації щодо встановленого кредитного ліміту, доказів видачі кредитної картки, її типу та строку дії, що є істотними умовами договору, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що умови кредитного договору є погодженими сторонами, з огляду на те, що визначені у довідці розмір відсотків, пені та штрафу нараховуються з урахуванням розміру заборгованості, визначити розмір якої за відсутності достовірних відомостей про встановлений кредитний ліміт на платіжну картку є неможливим. Також позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розуміла [PERSON] та ознайомилась і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказаний документ на момент підписання нею анкети-заяви взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Крім того, суд вважає, що наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між Приватбанком та [PERSON] , оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Проте, під час розгляду справи позивачем не було надано відповідних доказів на підтвердження наявності чи відсутності заборгованості та її розміру, а саме, виписки по рахунку, яка є первинним документом належним підтвердженням наявності та розміру заборгованості. Зважаючи, що позивачем є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ,- зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Стороною позивача до позовної заяви копію картки, виданої [PERSON] , не долучено, про строк дії картки не зазначено, не надано виписки по рахункам [PERSON] та відомостей щодо перевипуску карток, якщо такі видавалися. Також у позовній заяві не вказано про відсутність можливості надати відповідні докази разом з позовною заявою та надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити сторона позивача із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх подання разом із позовом, матеріали справи не місять. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Окрім цього, суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] , який на день смерті проживав разом із спадкодавцем, оскільки відповідно до листа приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Окатої Л.Г. від 25.03.2014 року (а.с.45), [PERSON] мешкала за адресою [ADDRESS] , тоді як відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 03.02.1989 року по час розгляду справи (ар.с.70, 87). Окрім цього за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1973р.н., [PERSON] , 1978р.н., [PERSON] , 1997р.н., [PERSON] , 2001р.н., [PERSON] , 2010р.н., [PERSON] , 2012р.н., [PERSON] , 2014р.н., [PERSON] , 2017р.н. та [PERSON] , 1970р.н.(ар.с.86-95). Також, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є наступне. [INFO] [PERSON] померла.(а.с. 36). Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 01.01.2004 року, визначений гл.87 ЦК. Згідно з нормою ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у ст.1219 ЦК (ст.ст.1218, 1231 цього кодексу). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені в частинах 3, 4 ст.1268, ст.1269 ЦК. Так, згідно із ч.3 ст.1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Чинне законодавство розмежовує поняття «прийняття спадщини» (гл.87 ЦК «Здійснення права на спадкування») та «оформлення спадщини» (гл.89 цього кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в порядку, передбаченому ч.2 цієї норми. Саме на підставі норм ст.ст.1281, 1282 ЦК кредитор заявив вимоги до спадкоємців. Так, згідно з ст.1282 ЦК спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто в розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст.1281 ЦК щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст.1281 ЦК строки це строки, в межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Про відкриття спадщини позивачу стало відомо 20.02.2014 року, про що свідчить претензія кредитора направлена позивачем до Першої Дніподзержинської державної нотаріальної контори (а.с. 43), лист від 13.03.2014 року в.о. завідуючої Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г. (а.с. 44-зворотня сторона), та лист від 25.03.2014 року приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Окатої Л.Г. (а.с.45). До спадкоємця АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось із претензією від 25.05.2018 року (а.с. 46) про сплату боргу, яка фактично була направлена адресату лише 15.07.2018 року, про що свідчать поштові чеки про відправку (а.с. 47-59). Докази вручення претензій відсутні. 01.10.2018 року АК Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось до суду із позовною заявою про стягнення в межах вартості прийнятого в спадщину майна заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 02.11.2011 року в сумі 7961,17 грн. із її спадкоємця [PERSON] згідно наданого розрахунку (а.с. 5-8). Тобто АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось безпосередньо до спадкоємця через 4 роки 4 місяці, а до суду через 4 роки 7 місяців з дати, коли позивач як кредитор дізнався про відкриття спадщини (20.02.2014р.) Таким чином позивач як кредитор спадкодавця, не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, і позбавлений права вимоги (правова позиція ВСУ викладена в постанові від 12.04.2017 р. по справі № 676/1958/16-ц). Доводи позивача, що він своєчасно звернувся із вимогами до спадкоємців шляхом звернення до нотаріальної контори судом не беруться до уваги, оскільки за вимогами ч. 2 ст. 1281 ЦК України прямо передбачено порядок звернення кредитора із своїми вимогами саме до спадкоємців, а не будь кого іншого. Крім того, згідно зі ст.3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15\~ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За вимогами ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Системне тлумачення ст.\~16\~та ч. 2 ст.\~1282 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що: - по-перше, норма ч. 2\~ст. 1282 ЦК України\~є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; - по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором). Аналіз ч. 2\~ст.1282 ЦК України\~свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом\~одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2\~ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені. Також слід зазначити, що стаття 129 Конституції України\~відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В п.32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що з урахуванням положення\~статті 1282 ЦК\~спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналіз зазначеного законодавства дає підстави для висновку, що спадкоємці боржника за кредитним зобов`язанням зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, у випадку пред`явлення у передбачений законом строк кредитором вимог до спадкоємців, що прийняли спадщину. Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, яку конкретно спадщину прийняв спадкоємець, а також про обсяг одержаного в спадщину майна, його вартість та розмір частки спадкоємця у спадковому майні. Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 7961,17 грн. не передбачена чинним законодавством в якості способу захисту прав у розумінні ст. 1282 ЦК України. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed