Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про визнання правочинів удаваними, визнання дійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна таким, що придбано у період шлюбу та розподіл майна подружжя, в якому просив суд визнати удаваним правочин про передачу у власність відповідачу [PERSON] та [PERSON] у власність 131/2000 частки квартири [ADDRESS], свідоцтво № 19-26235 від 23.12.2013 року, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради, визнати недійсними Розпорядження Департаменту міського господарства Одеської ради від 23.12.2013р. № 220593 та Свідоцтво про право власності на житло від 23.12.2013 року за № 19-26235 на ім'я [PERSON] та [PERSON], визнати удаваним правочин, договір дарування квартири 8, розмір частки 279/1000, по [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 16 січня 2014 року, реєстровий номер 26, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інною Валеріївною, визнати, що нерухоме майно - квартира № [ADDRESS] та квартира [ADDRESS], придбані за договорами купівлі-продажу, та грошові кошти у сумі 40000(сорок тисяч) доларів США є спільним майном подружжя, придбаним у період шлюбу, та здійснити розподіл майна подружжя з визнанням права власності по Ѕ частці за кожним подружжя на нерухоме майно та грошові кошти, виділити позивачу, [PERSON], Ѕ частку квартири [ADDRESS] Ѕ частку квартири [ADDRESS] з визнанням права власності на дане нерухоме майно та Ѕ частку грошових коштів у сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, які стягнути з відповідача на користь позивача, відповідачу виділити решту майна, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Позивач у судове засідання не з'явився, представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, представник в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, котрий було розірвано рішенням Київського районного суду від 18.03.2016 р. Позивач посилався на той факт, що квартиру по вул. Космонавтів, 11-а у м. Одеса та частку 279/1000, по вул. Базарна,45 у м. Одесі квартири було придбано на його особисті кошти, котрі він отримував працюючи матросом за контрактом. Окрім того позивач посилався на те, що ремонти в квартирах були здійснені на його особисті кошти, в котрих відповідачка [PERSON] участі не приймала. Проте проаналізувавши матеріали справи, суд вбачає, що твердження позивача щодо того, що житлове приміщення вул. Космонавтів, 11-а у м. Одеса надане з фондів житла для тимчасового проживання не підлягає приватизації спростовуються наданими департаментом міського господарства Одеської міської ради суду копії документів по приватизації спірної квартири, а саме рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 324 від 15.08.2013 р. Про впорядкування діяльності комунального підприємства «Домоуправління № 18», яким будинок по вул. Космонавтів, 11-а у м. Одеса віднесено до державного житлового фонду і в якому дозволяється приватизація житлових приміщень. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції Закону від 19 червня 1992 р. передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. У відповідності до ч.5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Отже, одержати квартиру шляхом приватизації мають право тільки громадяни України, які не використали раніше право на приватизацію. Так, 23 грудня 2013 р. на підставі розпорядження № 220593, Департаменту міського господарства Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого належить в рівних частках відповідачці та її сину [PERSON]. Позивач, [PERSON] не був учасником приватизації квартири, оскільки своє право на безоплатну приватизацію використав у 1995 р., шляхом приватизації квартири №111 по Люстдорфській дорозі, буд. 146/2 у м. Одесі. Приватизація - це процес зміни власника шляхом передачі об'єктів державної власності в приватну власність. Жодних грошових коштів на це особою не витрачається. При приватизації кожен діє особисто і для отримання майна особа має висловити свою власну волю на його отримання. Згідно ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; Позовна вимога [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] удаваним правочином, та ствердження, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено не договір дарування, а договір купівлі-продажу також не знаходить свого підтвердження матеріалами справи. Відповідно до ст. ст.. 76, 77 ч.2 ст.78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо ч.2 ст. 937, ч.3 ст. 949 ЦК, тобто п. 12 Постанови Пленуму стосується правовідносин та правових наслідків недодержання вимоги щодо письмової форми правочину. Згідно ч. 1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом вказаних норм не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Вважаючи договір дарування квартири удаваним правочином, позивач посилається на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу. Позивач не був стороною вказаного договору, допустимих доказів на підтвердження наміру відповідачів укласти саме договір купівлі-продажу спірної квартири та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, а також того, що умовою оспорюваного договору була сплата відповідних коштів, він не надав. Допитані у судовому засіданні свідки позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснювали, що про факти щодо отримання у власність квартир [PERSON] знають тільки зі слів самого позивача [PERSON], тому суд критично оцінює їх свідчення. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Згідно ч.1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін. Із змісту договору дарування від 16.01.2014 р. частки 279/1000 квартири [ADDRESS], посвідченого у нотаріальному порядку вбачається, що сторони договору підтверджують дійсність намірів при його укладенні. Нотаріусом з'ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, яка погодилася зі всіма істотними умовами договору, укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз'яснено усі наслідки підписання такого договору, а також, що він не носить характер мнимого чи удаваного і не є договором зловмисним. Обов'язків обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру договір не передбачав. Відповідач [PERSON] надала до суду письмові заперечення на позов [PERSON], де зазначила, що свої наміри щодо укладення договору дарування не з ким не обговорювала, що це її особисте рішення та волевиявлення, вважає вимоги надуманими та безпідставними. Позовна вимога [PERSON] щодо розподілу коштів у розмірі 40000 дол. США (заявлених у позові) не підлягає задоволенню, оскільки доказів накопичення та наявності такої суми в натурі на момент пред'явлення позову суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі. У відповідності до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дане найшло підтвердження у п. 8 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9. Згідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом також прийнята до уваги та обставина, що сторонами в ході судового розгляду справи не були заявлені клопотання про допит у якості свідка приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інну Валеріївну, яка завіряла договір дарування та на яку законом покладено обов'язок встановлювати взаємовідносини між заінтересованими особами та мету, яку вони переслідують, вчиняючи нотаріальну дію; роз'яснювати учасникам нотаріального провадження їхніх прав та обов'язків, що випливають із вчинюваної дії, їхнє право на вільне волевиявлення під час вчинення нотаріальної дії, право відмовитися від її вчинення, поки вони ще не підписали документа. Зазначене також позбавляє суд дійти до повного висновку щодо справжнього волевиявлення сторін під час укладення договору дарування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. У ході судового розгляду справи, позивачем не були надані допустимі докази того, що договір дарування квартири 8, розмір частки 279/1000, по [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 16 січня 2014 року, реєстровий номер 26, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інною Валеріївною, та умисно приховував договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, передачу майна (товару) у власність другій стороні (покупцеві) за певну грошову суму. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed