Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

До суду звернулось Закрите акціонерне товариство «Сатурн-Д» із позовом до [PERSON] про виселення з гуртожитку. Посилається на таке. 17.01.1994 р. між Акціонерним комерційним агропромисловим банком «Україна» та Запорізьким заводом залізобетонних виробів, який рішенням Запорізького райвиконкому №160-р від 04.04.1995 р. перейменовано в ЗАТ «Сатурн-Д» укладено договір оренди ліжко-місця в гуртожитку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Олімпійська, 26А, кімната №39 площею 12 м кв. Підставою для надання в оренду ліжко-місця [PERSON] була наявність трудових відносин з АК АПБ «Україна» та лист-прохання №44-15 від грудня 1992 року від АК АПБ «Україна» до директора заводу залізобетонних виробів про надання кімнати для тимчасового проживання [PERSON] в гуртожитку по вул. Олімпійська, 26А в м. Запоріжжя. Згідно п. 7 договору строк його дії поширюється на час трудових відносин [PERSON] з АК АПБ «Україна», яким передбачено, що у випадку, коли працівник орендаря переходить на роботу в іншу організацію або звільняється, то орендар повинний звільнити місце в гуртожитку. На теперішній час [PERSON] в трудових відносинах з АК АПБ «Україна» не перебуває, так як банк ліквідовано за рішенням комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 13.04.2009 р. №167. Строк договору скінчився, однак [PERSON] надане в тимчасове користування житлове приміщення не звільнила. Підстав для укладення нового договору найму кімнати в гуртожитку не має. Правовідносини між позивачем та відповідачем [PERSON] є цивільно-правовими, на які не поширюється норми закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки вона вселена до гуртожитку без видачі спеціального ордеру, на підставі договору оренди, строк якого скінчився. На даний час [PERSON] самовільно та незаконно займає дві житлові кімнати гуртожитку, а саме: №39 площею 12 кв.м та самовільно зайняту кімнату площею 17 кв.м. Посилаючись на ст. 526 ЦК України просить виселити [PERSON] з кімнати гуртожитку №39 площею 13 кв.м та з кімнати площею 17 кв.м за адресою м. Запоріжжя, вул. Олімпійська, будинок №26А без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача за ордером адвокат [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Додатково пояснила, що дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб які в ньому проживають. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Право вимоги в даній справі позивачу надано відповідно до п.3.1 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого Наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.199 р. №908/68 згідно якого відповідальність за збереження та ефективне використання державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі визначається главою 29 розділу 1 Книги третьої Цивільного кодексу України щодо захисту прав власності та главою 51 розділу 1 Книги пятої Цивільного кодексу України щодо правових наслідків порушення зобовязань. Подальше проживання [PERSON] в гуртожитку порушує право позивача на вільне користування та розпорядження своїм майном, а також порушує зобовязання, взяті відповідачем при укладенні договору оренди від 17.01.1994 р. Підтвердженням зазначеного також є повідомлення Регіонального відділення фонду державного майна України по запорізькій області від 16.02.2010 р. за зверненням [PERSON] в якому зазначено, що відповідальність за збереження гуртожитку несе ЗАТ «Сатурн-Д». Відповідач [PERSON] проти позову заперечила, пояснила, що вона заселилась до гуртожитку в 1994 році, до кімнати площею 12 кв.м. Ця кімната знаходиться поряд з кімнатою площею 17 кв.м, та їх обєднує один тамбур, в якому знаходиться ванна та туалет. Раніше в гуртожитку була спільна кухня, але потім її прибрали. В 2010 році вона заселилась і до кімнати площею 17 кв.м. І в неї з двох кімнат вийшла однокімнатна квартира. За комунальні послуги вона регулярно сплачує на рахунок ЗАТ Сатурн-Д. У відзиву [PERSON] зазначила, що позивач до позовної заяви подає доказ довідку АК АПК «Україна» від 27.04.2001 р. про те, що [PERSON] працювала в банку до 19.05.1997 р., також Акт від 12.03.2000 року про відмову [PERSON] скласти новий договір на проживання в гуртожитку, де членом комісії була [PERSON], з яких вбачається, що позивачу станом на 2000-2001 р. було відомо про те, що [PERSON] не є робітником АК АПБ «Україна», але не звільнила займане приміщення. Тобто, з 27.04.2001 р. починається перебіг позовної давності, коли особа дізналась про порушення свого права. Оскільки трирічний строк позовної давності сплив, у задоволенні позову слід відмовити і відповідач подала про це відповідну заяву. Крім того зазначила, що будівля гуртожитку не є власністю позивача, а є власністю держави, позивач не уповноважений розпоряджатися цим майном, тому в нього відсутнє право звертатися до суду із цим позовом. Гуртожиток незаконно знаходиться в утриманні позивача, розпорядженням Запорізького міського голови від 30.01.2000 р. №146, наказу РВФДМ №58 від 01.02.2002 р. про прийняття рішення про передачу гуртожитку до комунальної власності та рішення господарського суду Запорізької області від 09.04.2012 р. ЗАТ «Сатурн-Д» був зобовязаний передати технічну документацію на гуртожиток в комунальну власність, але не зробив, у звязку з чим було відкрито кримінальне провадження №12016080040003430 від 13.04.2016 р. за ч.1 ст. 191, ч.1 ст. 382, ст. 356 КК України. Зараз позивач здійснює незаконні перебудови гуртожитку, хоча отримав заборону від ГАСКУ та рішення Комунарського районного суду у 2017 р. у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. З ксерокопії листів №11-11-04133 від 29.09.2008 р. та №01-30/1924 від 02.06.2009 р., №11-11-0494945 від 25.09.2017 р. від імені заступника начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, вбачається, що гуртожиток по вул. Олімпійській, 26А не увійшов до статутного фонду ЗАТ «Сатурн-Д» у процесі приватизації, але перебуває на балансі товариства і є державною власністю та знаходиться в повному оперативному управління ЗАТ «Сатурн-Д» (а.с.15, 15 зворот, 104). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого виданий ордер. В судовому засіданні встановлено, що ордер [PERSON] на зайняття кімнати в гуртожитку не видавався, проте, вона у вказаному гуртожитку проживає з 1993 року, що підтверджується її поясненнями та не спростовано позивачем. Згідно листа №44-15 від грудня 1992 року АК АПБ «Україна» звернулась до директора заводу залізобетонних виробів про надання кімнати для тимчасового проживання працівнику [PERSON] в гуртожитку по вул. Олімпійська, 26А в м. Запоріжжя. Судом встановлено, що 17.01.1994 р. між Акціонерним комерційним агропромисловим банком «Україна» та Запорізьким заводом залізобетонних виробів, який рішенням Запорізького райвиконкому №160-р від 04.04.1995 р. перейменовано в ЗАТ «Сатурн-Д» укладено договір оренди ліжко-місця в гуртожитку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Олімпійська, 26А, кімната №39 площею 12 м кв., що підтверджується копією цього договору (а.с.5) факт укладання вказаного договору не оспорюється сторонами. У вказаному гуртожитку відповідач зареєстрована з 09.07.1996 року по теперішній час, що підтверджується відміткою в її паспорті. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] тривалий час проживала у гуртожитку, сплачувала комунальні послуги, вважала його своїм житлом. Статтею 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно п.4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. В даному випадку [PERSON] вселилась до гуртожитку, в кімнату площею 12 кв.м в 1994 році з дозволу власника, підстав вважати її вселення самовільним не має. Дійсно, щодо заселення в 2010 році [PERSON] до кімнати площею 17 кв.м суду не надано доказів про надання згоди власником на таке заселення, проте з часу вселення до цієї кімнати до часу звернення до суду минуло більше 7 років. В суді не встановлені обставини, які б підтверджували намагання позивача вжити заходів щодо звільнення [PERSON] цієї кімнати. Суд вважає, що звернення завідуючої гуртожитком 13.07.2010 року до прокурора Комунарського району м. Запоріжжя щодо самовільного зайняття [PERSON] кімнати площею 17 кв.м в блоці №39 гуртожитку не є достатніми заходами для відновлення свого порушеного права, оскільки з цього часу минуло 7 років та інших заходів позивачем не застосовувалось. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, суд встановив, що [PERSON] вселилася до кімнати гуртожитку, площею 12 кв.м з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувалася цією кімнатою протягом 24 роки, а кімнатою, площею 17 кв.м 7 років, дійшов висновку, що право користування вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідача із спірних житлових кімнат є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла. За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення позову не має.

Outcome: dismissed