Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

05 березня 2019р. представник позивача на підставі ордеру серії ЗП № 031667 від 05 січня 2019р. - адвокат Ганчева М.А. звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області в інтересах позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] р., перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, у сторін народилася донька, [PERSON] . Через 5 місяців після народження дитини, коли стосунки з відповідачем вкрай зіпсувались, останній покинув позивачку та дитину і змінив місце проживання. Донька залишилась проживати з [PERSON] , спору щодо місця проживання дитини не виникло, бажання виховувати доньку відповідач не проявив. З того часу вони припинили спілкуватись, життям та розвитком [PERSON] відповідач не цікавився. 13 листопада 2008 р. шлюб було офіційно розірвано. На підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2005 року, яке набрало законної сили 18 листопада 2005 року, відповідач має сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання спільної доньки в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття. Проте відповідач жодного разу не надав коштів на утримання дитини, станом на 01 листопада 2018 року заборгованість зі сплати аліментів складає 105554 грн. 91 коп. За все життя [PERSON] відповідач ніяким чином участі у її вихованні не приймав, не проявляв батьківської турботи, не цікавився її здоров`ям, успіхами у навчанні, не цікавиться її інтересами, потребами, жодного разу не вітав її з днем народження та іншими святами. Відповідач ніколи не провідував доньку, хоча і проживає в одному місті з нею, не телефонував їй, не виявив бажання провести з нею хоча б якийсь час. Жодного з покладених законом на батьків обов`язків [PERSON] по відношенню до дитини не виконує протягом тривалого часу - 14 років. Вихованням [PERSON] займається тільки її мати та нинішній чоловік позивачки, [PERSON] , з яким 13 вересня 2014 року у них зареєстровано шлюб. [PERSON] саме його вважає своїм батьком, ніколи не цікавилась своїм біологічним. Представник позивача - адвокат Ганчева М.А. у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, посилаючись на обґрунтування викладені у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. Через неявку відповідача у судове засідання, враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області Калініченко Ю.В. в судовому засіданні просила вирішити спірне питання про позбавлення батьківських прав на розсуд суду, ґрунтуючи свої доводи на підставі висновку органу опіки та піклування щодо позбавлення батьківських прав відповідача за № 01-2061/47-1 від 30 серпня 2019 року. Допитана у судовому засідання неповнолітня дитина [PERSON] суду пояснила, що свого біологічного батька - [PERSON] не знає та не підтримує із ним зв`язок, оскільки останній ніколи не цікавився її життям та не приймав у ньому участі. Її мати - [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , якого вона сприймає як батька. Проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила їх задовольнити, наслідки задоволення позову про позбавлення батьківських біологічного батька - [PERSON] прав усвідомлює. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Від шлюбних відносин між [PERSON] ( на той час [PERSON] ) та [PERSON] [INFO] народилась донька, [PERSON] , про що в Книзі реєстрації народжень 01 березня 2005 р. зроблено відповідний актовий запис за №126, та відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької обл. видано свідоцтво про народження серія [NUMBER] (а.с.8). Згідно довідки з місця проживання від 23 листопада 2018 року, вбачається, що неповнолітня донька позивачки, [PERSON] , проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). З довідки Бердянської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 16 з поглибленим вивченням іноземних мов за № 02/2 від 01 січня 2019 року вбачається, що біологічний батько дитини - [PERSON] школу, батьківські збори не відвідує, життям дитини не цікавиться (а.с. 17). Судом встановлено, що з 2005 року відповідач [PERSON] проживає окремо, та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере участі у вихованні доньки, не цікавиться її успіхами та життям. Не відвідував доньку за місцем її проживання, чи навчання та не запрошував до себе за місцем свого проживання, не цікавився її інтересами, станом її здоров`я, успіхами у навчанні. Крім того, з розрахунку заборгованості боржника Відділу державної виконавчої служби за № 50341 від 20 листопада 2018 року вбачається, що станом на 01 січня 2014 року заборгованість по аліментам за виконавчим листом № 2-13329, виданого 29 листопада 2005 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області складає 45 467, 74 грн.(а.с. 13). Таким чином, встановлено, що відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки, а дитина, у свою чергу сприймає як батька чоловіка матері - [PERSON] , оскільки саме він приймає участь у її житті, утримує та виховує. Згідно висновку, служба у справах дітей двічі направляла на адресу за місцем реєстрації громадянина [PERSON] листи із запрошенням відвідати засідання комісії з питань захисту прав дитини з метою з`ясувати його думку щодо позовної заяви, яка розглядається, але відповідач жодного разу на засідання комісії не з`явився, на зв`язок із службою він не вийшов. Так, 17 липня 2019 року було проведено бесіду з неповнолітньою [PERSON] , яка повідомила, що проживає з мамою, братом [PERSON] , бабусею [PERSON] та вітчимом, якого вона називає батьком. Вихованням дитини, її розвитком та утриманням займається матір та вітчим. З батьком не бачиться взагалі, він її не відвідує, не забирає до себе, вона його зовсім не пам`ятає. Ні усно, ні письмово, ні по телефону, ні будь - якими іншими засобами зв`язку вона з батьком не спілкується. Займатись вихованням та утриманням дочки не планує. Вважає, що як батько [PERSON] не відбувся, тому згодна з позбавленням його батьківських прав по відношенню до себе. Разом із тим, виходячи з вищевказаного, орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради вважає за недоцільне при наданні висновку посилатися на інформацію, яку отримано лише від однієї сторони, а також приймаючи висновок «за» або «проти» вважають за недоцільне посилання на будь -які обставини без змоги надання обґрунтованого пояснення від [PERSON] , а тому просять вирішити питання на розсуд суду. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Відповідно до ч.4 ст.155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За приписами п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема становлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише з підстав, передбачених наст.164 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських прав. Ухилення від виконання своїх обов`язків - це акт свідомої поведінки, тобто особа має реальну можливість виконати його, або не вчиняє відповідних дій. У пп. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, і судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Виходячи з вищенаведеного достовірно з`ясовано, що в порушення вимог ст. 150, 180 СК України, [PERSON] усунувся від виконання Конституційного обов`язку, передбаченого ст.51 Конституції України щодо належного виховання своєї неповнолітньої доньки. Аналізуючи всі докази по справі, вбачається, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, останній не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, належного утримання, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тощо. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як самоусунення відповідача від своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки [PERSON] , а відтак заявлені позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved