Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.06.2005 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір №VIUWSK00000348, згідно якого останній був наданий кредит в сумі 5000 грн, на строк до 07.06.2007 року із сплатою 40,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, винагороди, комісії. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. 22 листопада 2007 року судовим наказом Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області із відповідача на користь банку був стягнутий борг по кредитному договору в сумі 5032 грн 82 копійки. В подальшому відповідач продовжувала ухилятися від виконання зобов'язання, а тому їй продовжувалося нарахування процентів та пені. Станом на 31.01.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 11444 гривні 31 копійка. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором №VIUWSK00000348 від 08.06.2005 року та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 11444,31 грн, яка складається з заборгованості по відсотках в розмірі 4120 грн та пені в розмірі 7324,31 грн. При цьому зазначив, що відсотки та пеня були нараховані в зв'язку з тим, що відповідач вчасно не виконала погашення заборгованості за судовим наказом. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали. Представник відповідача суду пояснив, що дійсно його довірителька допустила заборгованість по кредитному договору, яка в подальшому була з неї стягнута на підставі судового наказу від 22.11.2007 року. Постановою державного виконавця від 29.03.2010 року було закінчено виконавче провадження по виконанню вказаного судового наказу, а тому, вважає, що з цього часу Банк не мав право нараховувати їй відсотки та пеню. При цьому зазначив, що Банк неправомірно у 2012 році списав з картки його довірительки кошти на погашення відсотків в сумі 0,97 коп та 4,08 коп, що не може вважатися перериванням строків позовної давності, оскільки ні кредитним Договором, ні Законом не надано право Банку списувати кошти з інших рахунків клієнта. Його ж довірителька доручення банку на списання коштів не надавала, нею було здійснено погашення заборгованості через державну виконавчу службу. Інших будь-яких проплат вона не здійснювала. Повне погашення заборгованості відбулося 29.03.2010 року. З цього часу Банк не повідомляв боржника про наявність заборгованості. В зв'язку з цим просив в позові відмовити, застосувати до спірних відносин строк позовної давності, подавши суду письмову заяву. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 08.06.2005 року між ВАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №VIUWSK00000348, про надання останній кредиту в сумі 5000 грн. на строк до 07.06.2007 року із відсотковою ставкою за користування кредитом 40,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9-12). Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати згідно графіку, позичальник повинен надавати щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору. Згідно п.3.2. кредитного договору, при порушені позичальником терміну повернення кредиту, вказаного в п.1.1 позичальник зобов'язався сплатити Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,68% в місяць від суми залишку непогашеного кредиту. В разі невчасної сплати заборгованості по відсотках і комісії банк має право нараховувати, а позичальник сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. Судовим наказом Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 листопада 2007 року із відповідача [PERSON] на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» стягнуто борг по кредиту за договором №VIUWSK00000348 від 08.06.2005 року в сумі 5032 грн 82 копійки, а саме: 2727 гривень 46 копійок - заборгованість за кредитом, 1778 гривень 33 копійки - заборгованість по процентам за користування кредитом, 527 гривень 03 копійки пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. 29 березня 2010 року постановою державного виконавця органу ДВС Мурованокуриловецького управління юстиції виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного судового наказу було закінчено. (а.с.43). Проте, згідно розрахунку заборгованості за договором №VIUWSK00000348 від 08.06.2005 року відповідач станом на 31.01.2014 року має заборгованість перед позивачем в розмірі 11444,31 грн, яка складається з наступного: 4120 гривень заборгованість по відсотках та 7324,31 грн -пеня. Відповідно до ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Згідно п.7.1 Кредитного договору, останній діє з моменту його укладання до повного виконання зобов'язань сторонами. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК. Як було встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] реально виконала свої зобов'язання лише у березні 2010 року, у зв'язку з цим ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 31.01.2014 року облікована заборгованість за вказаним договором в сумі 11444,31 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача порушенні і вимоги позову правильно обґрунтовані ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України. Разом з тим, суд вважає за необхідне застосувати до спору наслідки пропуску строків позовної давності. Так, ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До правовідносин, що виникають з кредитних зобов'язань застосовується загальний строк позовної давності в три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново; час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. 29.03.2010 року було закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу, останній платіж був отриманий банком 31.03.2010 року, тому останній день для звернення до суду з вимогою про повернення боргу є 31.03.2013 року. ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з даним позовом 13.02.2014 року, тобто після спливу строку позовної давності. При цьому, суд відхиляє доводи представника позивача, що перебіг позовної давності переривався, оскільки після закінчення виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу, яке відбулося 29.03.2010 р., відповідач будь-яких дій щодо виплати боргу не вчиняла, а списання коштів позивачем з карткового рахунку відповідача в сумі 0,97 копійок та 4 гривні 08 копійок, без її відома не може вважатися перериванням перебігу позовної давності. Згідно ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки судом встановлено, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом (строк позовної давності), про причини пропуску строку позовної давності позивач не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив їх поновити, а відповідач та його представник наполягали на застосуванні строку позовної давності, то існують підстави для відмови у задоволенні позову згідно вимог ст. 267 ЦК України. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed