Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи - приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г., [PERSON] , про визнання іпотечного договору не дійсним та вилучення реєстраційних записів. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.02.2008 року між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», укладено кредитний договір №1636-ДКФ на суму 45000 євро зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами з терміном остаточного погашення не пізніше 28.02.2018 року. 29.02.2008 року між сторонами по справі з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з зазначеного кредитного договору, був укладений іпотечний договір, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. в реєстрі за №1839, а також, накладена заборона відчуження зазначеної в договорі квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстрована в реєстрі за №1840. Позивач вважає вказаний іпотечний договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, зокрема, Закону України «Про іпотеку», виходячи з наступного. Пункт 1.8 даного іпотечного договору відображає інформацію про сімейний стан позивача, яка не відповідає дійсності. Так, з 19.06.2004 року відповідач перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. До укладання оспорюваного договору та до теперішнього часу двоє дітей від вказаного шлюбу проживали та проживають за адресою предмета іпотеки - [ADDRESS] . Дружина позивача згоду на укладення іпотечного (та кредитного) договору на спільне майно не надавала, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення зазначеного договору іпотеки не надавався, відтак вказаними діями були порушені права членів сім`ї позивача - дружини та малолітніх дітей. Крім того, приватний нотаріус не перевірив відсутність прав дітей на користування майном, чим порушив порядок вчинення нотаріальних дій, що в свою чергу призводить до незаконності вчинення нотаріальних дій щодо засвідчення іпотечного договору від 29.02.2008 року. Про наявність малолітніх дітей свідчить нотаріальна заява про дозвіл вивозу дітей за кордон, яка надається відповідно додатка до цієї позовної заяви. При укладанні кредитного договору позивачеві було заявлено працівниками банку, що кредит не буде йому наданий, якщо будуть вказані діти, тобто банк фактично скористався даною обставиною та умисно вказав в оспорюваному договорі недостовірні дані. Фактично даний договір був укладений під впливом тяжкої обставини, що полягала в вимушеній необхідності запозичення коштів для придбання житла для сім`ї. Також позивач вказує, що один із його дітей є інвалідом І групи з дитинства по зору. На думку позивача зазначений іпотечний договір має бути визнаний недійсним, оскільки: зазначені відомості у іпотечному договорі про сімейний стан іпотекодавця не відповідають дійсності; порушені права неповнолітніх членів сім`ї - дітей; дружина не надавала своєї згоди на укладення іпотечного (та кредитного) договору на спільне майно; орган опіки та піклування не надавав своєї згоди на укладення цього договору; нотаріус не перевірив сімейний стан іпотекодавця. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійним іпотечний договір №1839 від 29.02.2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] щодо передання в іпотеку квартири [ADDRESS] та вилучити реєстраційні записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: номер запису про іпотеку: 28700688 від 29.02.2008 року, номер запису про обтяження: 28700642 від 29.02.2008 року, реєстраційний номер обтяження: 6700723 від 29.02.2008 року. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. 18.12.2019 року представник АТ «Державний ощадний банк України» надав суду відзив на позовну заяву (а.с.50-53), в якому вказав, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими, такими, що не відповідають обставинам справи. Договір іпотеки від 29.02.2008 року укладений у письмовій формі та у відповідності до приписів Закону України «Про іпотеку». Ознайомившись з умовами договору іпотеки та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписав договір, не надавши жодних зауважень чи виправлень, чим висловив своє волевиявлення. Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків. Враховуючи вищевикладене, іпотечний договір та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. Більш того, згідно довідки від 27.02.2008 року, виданої Ізмаїльською міською радою Одеської області Управління житлово-комунального господарства за адресою: [ADDRESS] , згідно записів домової книги від 14.02.2008 року зареєстрованих осіб немає. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, дозвіл органу опіки та піклування на укладення спірного договору іпотеки не вимагався, оскільки на час укладення спірного правочину у вказаній квартирі ані іпотекодавець, ані його дружина та їх малолітні діти зареєстровані не були, що виключає можливість порушення законних прав та інтересів малолітніх дітей. Внаслідок укладення оспорюваного договору іпотеки, предметом якої є квартира [ADDRESS] , якою користувався і продовжує користуватися позивач, будь-яких обмежень чи зменшення прав і охоронюваних законом інтересів позивача не відбулось, оскільки він мав право на користування жилим приміщенням та не втратив такого права при укладені договору іпотеки. Крім того, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Представник банку наголошує, що позивач своєю заявою, що зберігається в справах приватного нотаріуса, підтвердив, що на момент придбання квартири [ADDRESS] в зареєстрованому шлюбі не перебував, не з ким не проживав однією сім`єю без укладення шлюбу та придбав її за особисті грошові кошти, а також, що при укладенні іпотечного договору не буде порушено прав користування та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, і на момент укладення договору в квартирі, що передається в іпотеку, не проживають та не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти, а також, будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати, а також, відсутні малолітні чи неповнолітні діти, що мають право користування квартирою, про що вказано в п.1.8. Іпотечного договору від 29.02.2008 року, та який підписано особисто [PERSON] та 29.02.2008 року посвідчено приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округ Гнесько В.Г. Згідно п.5.1 Іпотечного договору позивач підтвердив, що на момент набуття чинності цим договором: 1. Предмет іпотеки є власністю позичальника і він вправі ним розпоряджатися і на нього (предмет іпотеки) може бути звернуто стягнення без жодних обмежень та обтяжень; 2. Не існує прав, обтяжень та вимог інших осіб на предмет іпотеки, останній нікому не відчужений, не переданий в управління, у спорі та/або під арештом та забороною не перебуває, не є предметом іпотеки по інших договорах/угодах, укладених позичальником з третіми особами. Останні факти підтверджуються Витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 29.02.2008 року №17271653, з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 29.02.2008 року №17261087 та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.02.2008 року №17260959; 3. Не існує довіреностей (інших уповноважуючих документів), виданих позичальником третім особам, що свідчать про право останніх розпоряджатись тим чи іншим предметом іпотеки. Отже, позивачем не надано до позовної заяви жодних належних, достовірних та допустимих доказів для підтвердження своїх позовних вимог, не доведено в чому полягає порушення прав його малолітніх дітей, а також, не спростовано, що під час укладення іпотечного договору позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добросовісно погодився з його умовами, визнавши характер правочину і всі його істотні умови та наслідки в майбутньому. На теперішній час банком проводяться дії щодо примусового стягнення заборгованості з позичальника, у зв`язку із неналежним виконанням кредитного договору (справа №500/4937/16-ц). Подання позовної заяви позичальника про визнання іпотечного договору недійсним і зняття заборони під час розгляду справи про стягнення заборгованості, тим більше у грудні 2019 року, коли минуло більш ніж 11 років з дня підписання іпотечного договору, обґрунтовано свідчить про зловживання процесуальними правами. Також представник банку вказав, що позовні вимоги щодо вилучення реєстраційних записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є похідними і також не підлягають задоволенню. Крім того, позичальником окрім недоведеності та безпідставності позову, який має виключно штучний характер, ще і пропущений строк позовної давності, оскільки строк для звернення позичальника до суду з вимогою про визнання іпотечного договору недійсним необхідно обчислювати з дати його підписання, адже саме з 29.02.2008 року позичальник був обізнаний про порушення свого права, однак до суду звернувся майже через 11 років. Трирічний строк позовної давності сплинув 29.02.2011 року, в той час коли позов поданий до суду лише у грудні 2019 року. З огляду на викладене, представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань по справі суду не надала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань по справі суду не надала. Згідно ч.2 ст.281 розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. ( 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що 29.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», укладено кредитний договір №1636-ДКФ на суму 45000 євро зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами з терміном остаточного погашення не пізніше 28.02.2018 року. (а.с.14-15). 01.11.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №1636-ДКФ від 29.01.2008 року (а.с.16). Згідно із п.1.1 кредитного договору банк надав позичальнику на умовах викладених в кредитному договорі грошові кошти у сумі 45 000 євро, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит у сумі 45000 євро, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. 29.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з вказаного кредитного договору, був укладений іпотечний договір, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. в реєстрі за №1839, та накладена заборона відчуження квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстрована в реєстрі за №1840 (а.с.20-23). Згідно із п.1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно житлового призначення, а саме: трьокімнатна квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3 іпотечного договору право власності Іпотекодавця на Предмет іпотеки підтверджується: Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №376, виданим виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради 10 квітня 2007 року, на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №367 від 05 квітня 2007 року, зареєстроване за іпотекодавцем комунальним підприємством Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації 12 квітня 2007 року в книзі 60а/4, номер запису 174 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 18497353, згідно витягу №14216181 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації " 12" квітня 2007 року. Згідно із п. 1.8 іпотечного договору своєю заявою, що зберігається в справах приватного нотаріуса, Іпотекодавець стверджує, що на момент придбання вищевказаної квартири в зареєстрованому шлюбі не перебував, не з ким не проживав однією сім`єю без укладення шлюбу та придбав її за особисті грошові кошти, а також, що при укладенні цього договору не буде порушено прав користування та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, і на момент укладення договору в квартирі, що передається в іпотеку, не проживають та не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування квартирою. Зміст заяви доведений до відома представника Іпотекодержателя. Зміст статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Іпотекодавцю роз`яснено. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. За змістом зазначеної вище норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. За змістом вищенаведених частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. Таким чином, вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує встановлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Наведені вище норми свідчать про те, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язком батьків, сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання іпотечного договору недійсним. У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено правовий висновок про те, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Позивач, у своїй позовній заяві вказує, що зазначений іпотечний договір є таким, що не відповідає чинному законодавству України, зокрема, Закону України «Про іпотеку», виходячи з того, що пункт 1.8 даного іпотечного договору відображає інформацію про сімейний стан позивача, яка не відповідає дійсності. Так, з 19.06.2004 року відповідач перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. До укладання оспорюваного договору та до теперішнього часу двоє дітей від вказаного шлюбу проживали та проживають за адресою предмета іпотеки - [ADDRESS] . Проте, згідно довідки від 27.02.2008 року, виданої Ізмаїльською міською радою Одеської області Управління житлово-комунального господарства за адресою: [ADDRESS] , згідно записів домової книги від 14.02.2008 року зареєстрованих осіб немає.(а.с.54) Крім того, як вбачається із заяви наданої [PERSON] 29.02.2008 року приватному нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г, на момент придбання квартири [ADDRESS] він зазначає, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває, не з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу та купує її за особисті грошові кошти, а також, що при укладенні іпотечного договору не буде порушено прав користування та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, і на момент укладення договору в квартирі, що передається в іпотеку, не проживають та не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти, а також, будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати, а також, відсутні малолітні чи неповнолітні діти, що мають право користування квартирою, та який підписано особисто [PERSON] та 29.02.2008 року посвідчено приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округ Гнесько В.Г. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. В обґрунтування позову позивач на підтвердження реєстрації дітей за адресою квартири переданої в іпотеку посилається на нотаріальною заяву про дозвіл вивозу дітей за кордон. Однак, як вбачається з заяви [PERSON] а.с. 13 він дає згоду 24.09.2007 року на виїзд малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані та мешкають в [ADDRESS] , а квартира яка передана в іпотеку знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, позивачем не надано суду доказів, що його малолітні діти проживали та були зареєстровані на момент укладення договору іпотеки за адресою предмета іпотеки - [ADDRESS] . Аргументи позову про те, що на момент укладення іпотечного договору малолітні діти позивача мали право на житло та проживали у квартирі, яка передана в іпотеку, не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено в пункті 1.8 договору, за місцезнаходженням предмета іпотеки не зареєстровані (не прописані) та не проживають малолітні або неповнолітні особи, а тому передача нерухомого майна в іпотеку відбулася без попередньої згоди органів опіки та піклування. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 641/7974/18 (провадження № 61-15826св19) зроблено висновок про те, що законодавець чітко визначає, що лише батьки, які є законними представниками малолітніх дітей, мають право на звернення до органів опіки та піклування для отримання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти. Іншого порядку отримання такого дозволу чи надання дозволу на відчуження нерухомого майна без відповідного дозволу органу опіки та піклування чинним законодавством не передбачено. Тому посилання позивача на те, що на момент вчинення оспорюваного правочину був відсутній дозвіл органу опіки та піклування, є безпідставними. Позивач вказує, що іпотечне майно є спільною сумісною власністю його та його дружини [PERSON] , оскільки майно набуто під час їх шлюбу. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 19.06.2004 року, у період часу з 19.06.2004 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Однак, [PERSON] не звернулася до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним як такого, що укладений позивачем без її згоди. Крім того, як вбачається із заяви наданої [PERSON] 29.02.2008 року приватному нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г, на момент придбання квартири [ADDRESS] він зазначає, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває, не з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу та купує її за особисті грошові кошти. Що свідчить про не добросовісну поведінку [PERSON] та не може бути підставою для задоволення його позову. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. А змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Позивач не надав суду доказів наявності тяжких обставин саме на момент укладення договору іпотеки, тому посилання позивача на укладання договору під впливом тяжкої для нього обставини не заслуговують на увагу. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, позивачем не доведено жодних підстав недійсності правочину, за якими іпотечний договір № 1839 від 29.02.2008 року може бути визнаний недійсним, тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Оскільки позовні вимоги щодо вилучення реєстраційних записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: номер запису про іпотеку: 28700688 від 29.02.2008 року, номер запису про обтяження: 28700642 від 29.02.2008 року, реєстраційний номер обтяження: 6700723 від 29.02.2008 року є похідними від вимог щодо визнання договору недійсним, які не підлягають задоволенню, суд приходить до висновку що вимоги в цій частині позову також не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач у своєму відзиві на позов зазначав, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року №568 «Про питання акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» змінено тип публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Державна реєстрація зазначених змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань була проведена 18.07.2019 року. У зв`язку з чим, просимо врахувати зміну найменування АТ «Ощадбанк» як сторони у справі, та зазначати вірно назву: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (а.с. 50-53), однак позивач не уточнив позовні вимоги та не зазначив вірне найменування відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог [PERSON] , та відсутності підстав для його задоволення, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки позовні вимоги позивача не обґрунтовані суд не вирішує питання щодо застосування строків позовної давності. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed