Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те що, протягом останніх трьох років відповідач систематично направляє звернення на адресу Малоданилівської селищної ради, Дергачівської районної державної адміністрації, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України щодо, як на його думку, його неправомірних дій. Незважаючи на те, що жодного разу доводи відповідача не знайшли свого об'єктивного підтвердження та жодного його звернення задоволено не було, останній у своїх зверненнях зазначає неправдиву інформацію, яка принижує його честь та гідність, а також формує у працівників Малоданилівської селищної ради, Дергачівської районної державної адміністрації, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України хибне уявлення про його професійні та управлінські здібності, порядність та відповідність діяльності вимогам закону, що негативно впливає на його ділову репутацію. Зокрема, у зверненні на адресу Малоданилівської селищної ради, вхідний номер Х-205 від 18.04.2016, відповідач вказує на те, що він обікрав державу на орієнтовну суму 40000 гривень. Разом з цим, факти викладені у його зверненні є неправдивими, будь-яких висновків органів державного контролю, експертиз, судових рішень, якими б підтверджувалися такі твердження у відповідача не існує. У зверненнях на адресу Малоданилівської селищної ради, вхідні номери Х-378 від 09.11.2015 та Х-9 від 18.01.2010, відповідач зазначає, що він відмовляєся виконувати закони України, Конституцію України, також те, що він є сепаратистом. Проте, ці твердження також безпідставні, ним, як керівником КП «Малоданилівський комунальник» та громадянином України, неухильно додержуються всі вимоги чинного законодавства, він підтримує територіальну цілісність України. Аналогічну неправдиву інформацію відповідач поширив шляхом направлення звернень до Дергачівської районної державної адміністрації, вхідні номери Х-922 від 04.07.2016, Х-937 від 07.07.2016. Також у зазначених зверненнях [PERSON] зухвало називає його «царьком» та «клоуном», чим принижує його честь та гідність. У зверненнях на адресу Харківської обласної державної адміністрації від 23.11.2015 відповідач, окрім вищевикладеної неправдивої інформації та образ, зазначає, що нібито він скоїв серйозний злочин, також посилається на привласнення, бюрократію та неробство, з його боку, що також не відповідає дійсності. На адресу Адміністрації Президента України відповідачем також направлено численні звернення, у яких також останнім вказано недостовірні відомості про те, що він, на його думку, обікрав державу, відмовляється виконувати закони України, Конституцію України. Також у зверненнях вхідними номерами 22/013473-20 та 22/025994-20 [PERSON] в образливій формі вживає відносно нього наступні епітети: шпана, бюрократ, хабарник, крадій, нечесть, брехун, тощо. Причому необхідно зазначити, що у всіх вищевикладених зверненнях відповідачем не порушено жодного питання, вирішення якого відноситься до обов'язків названих органів державної влади та місцевого самоврядування. Вищезазначені звернення носять характер розповідей, будь-яких конкретних прохань, вимог чи клопотань, які можуть бути вирішені в межах компетенції вказаних органів відповідач не зазначає. Крім того, своїми діями [PERSON] охарактеризував його, як злочинця, особу, що з легкістю порушує закон, яка немає високих моральних цінностей. Така необгрунтована характеристика пригнічує його честь та гідність. Пригнічення немайнових прав, відносно яких Конституцією України передбачено обов'язок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватись) про себе безпідставні звинувачення у вчиненні злочинних діянь та інших ганебних вчинків з точки зору моралі. У зв'язку з неправомірним поширенням відповідачем широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно нього він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні , підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи його не обгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності,суд приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] направляв звернення на адресу Малоданилівської селищної ради, Дергачівської районної державної адміністрації, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України щодо неправомірних дій позивача [PERSON] Згідно відповіді керівника Дергачівської місцевої прокуратури № 04-33-2778-16 від 29.09.2016, щодо протиправних дій посадових осіб КП «Малоданилівський комунальник» 24.06.2016 CВ Дергачівського ВП ГУ НП в Харківській області розпочате досудове розслідування № 12016220280001290 по факту вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ч. 4 ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтею 297 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні визначитися з характером поширеної інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучі вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідальності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище відомості відповідача мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача. Відповідач навів особисті думки стосовно позивача й наміру ображати його не мав, використав своє конституційне право на свободу думки і слова, а за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнутий до відповідальності, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо спростування зазначеної інформації. До того ж суд зазначає, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. За таких обставин,суд приходить до висновку,що заявлений [PERSON] позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed