Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

01.03.2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати трудові відносини з [PERSON] «Лойд Україна» припиненими з 18.01.2019 року, у зв'язку з її звільненням з посади директора, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що 19.02.2016 року вона приступила до виконання обов'язків директора [PERSON] «Лойд Україна», єдиним учасником якого є Бартош - Марціл Качмарчик, який на даний час не займається та не опікується своїм підприємством. В [PERSON] «Лойд Україна» найманих працівників немає, а також підприємством не виконуються поставлені економічні завдання. З огляду на відсутність доходів (заробітної плати) від перебування на посаді директора [PERSON] «Лойд Україна» та незадовільного матеріального становища, вона 03.01.2019 року написала заяву про звільнення та надіслала її за відомою їй адресою місця перебування (проживання) засновника. Лист із заявою про звільнення 28.01.2019 року було вручено засновнику, проте ніяких дій засновник не вчинив. Уповноважений на звільнення директора орган [PERSON] «Лойд Україна» проігнорував її повідомлення про звільнення і не розглянув по суті заяву про таке звільнення протягом передбачених законодавством строків. Враховуючи те, що її трудові права порушені, а саме право бути звільненою із займаної посади за власним бажанням та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд, у звязку з чим змушена звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою від 04.03.2019 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, предявлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено пятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу пятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 29.03.2019 року у звязку з неотриманням відповідачем ухвали про відкриття провадження та доданими до неї документами, з ініціативи суду в порядку вимог ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~було постановлено проводити розгляд зазначеної справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін 15.04.2019 року. Копію ухвали направлено учасникам справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. В судове засідання на 15.04.2019 року відповідач був повідомлений за встановленою згідно вимог п. 1 ч. 7\~ст. 128 ЦПК України\~адресою місцязнаходження, однак судова повістка повернулась до суду із відміткою "за закінченням строку зберігання". Разом з тим, відповідача було повідомлено про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Дрогобицького міськрайонного суду. Проте, на розгляд справи відповідач не зявився без поважних причин та не повідомив суд про причини неявки, відзиву (заперечень) проти позову не подав. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності. Зі згоди позивача, якою надіслано до суду клопотання, в якому зазначено, що у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. Вимогами ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] - 19.02.2016 року приступила до виконання обов'язків директора [PERSON] «Лойд Україна», що підтверджується копією її трудової книжки серії АС № 174092 від 15.01.2002 року, а.с. 11. Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лойд Україна" зареєстровано 14.07.2015 року , ідн.код 39894216, і його керівником значиться [PERSON] з 19.02.2016 року. Згідно заяв позивача [PERSON] від 31.12.2018 року та 03.01.2019 року, роздруківки відстеження руху поштових відправлень від 06.02.2019 року вбачається, що остання двічі зверталась до засновника [PERSON] «Лойд Україна» - Бартоша-Марціла Качмарчика з проханням звільнити її із займаної нею на підприємстві посади директора за власним бажанням, а.с. 6, 8-10. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.\~36\~КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно зі ст.\~38\~Кодексу законів\~про працю\~України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом положень ст. 38 КЗпП, ст. 145 Цивільного кодексу України, ст. 58, 60, 62 Закону України «Про господарські товариства» праву директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обовязок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчий орган та внести дані зміни в Єдиний державний реєстр. Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з частиною четвертою статті 65 ГК у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), у якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. За частиною шостою статті 65 ГК керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону. Водночас, припинення повноважень виконавчого органу - директора [PERSON] «Лойд Україна», відповідно до статуту належить вищому органу управління Учаснику товариства, який може діяти безпосередньо або через свого представника. Згідно з п. 8.7. Статуту Виконавчим органом товариства є директор. Компетенція директора визначається цим статутом. Враховуючи, що позивач бажає припинити трудові відносини з відповідачем [PERSON] «Лойд Україна», відповідач на вимоги оформити розірвання трудового договору не реагує, позивач позбавлений можливості звільнитися у встановленому законодавством порядку, за ст. 38 КЗпП України, не має можливості розірвати укладений між ним та відповідачем трудовий договір за власною ініціативою, що порушує його конституційні права, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. При пред'явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved