Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №10-29/1819 від 26.04.2006 в розмірі 18356,17 доларів США, з яких: 12377,56 доларів США - заборгованість за кредитом; 5078,61 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» 26.04.2006 [PERSON] було надано кредит у розмірі 40000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 26.04.2016, у забезпечення якого 26.04.2006 було укладено договір поруки з [PERSON] В зв'язку з невиконанням умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість та нараховані штрафні санкції, які відповідачі не бажають сплачувати у добровільному порядку. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 30.01.2018 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 16.02.2018 до суду надійшло клопотання від відповідача [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 23.02.2018 клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження по цивільній справі за позовною заявою Публічного Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 26.02.2018 від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив відповідно до якого відповідач зазначив, що сторони Договору кредиту безпосередньо в Договорі (п.4.5. та п.7.4. (договору) врегулювали питання дострокового повернення коштів, зміну строку виконання основного зобов'язання і визначили умови їх повернення. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач здійснив останній платіж за Договором кредиту з часткового погашення нарахованої основної заборгованості та сплати процентів 02.06.2014. За таких обставин з 03.06.2014 відповідачем не виконується зобов'язання за договором кредиту в частині погашення основної суми заборгованості за кредитом (п.3.3.9 Договору кредиту) та сплати процентів за використання кредиту (п.3.3.8. Договору кредиту). Строк користування кредитом сплив станом на 91 день, а саме 02.09.2014, відповідно, через невиконання умов п.4.5. та п.7.4. Договору кредиту. У зв'язку з неналежним виконанням умов Договору кредиту змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 4.5. та п.7.4. Договору кредиту), а тому Позивач мав право з 02.09.2014 і протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права. Позовна заява про стягнення коштів з відповідача за Договором кредиту подана 25.01.2018. За таких умов, позивач подав позов з пропуском строків позовної давності, в тому числі на стягнення на предмет іпотеки. Позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності. Строк позовної давності пропущений та минув 02.09.2017. У зв'язку з викладеним вище відповідач [PERSON] просить суд відмовити в повному обсязі. 26.02.2018 від представника відповідача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] надійшов до суду відзив відповідно до якого представник зазначив, що договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати такими, що припинені. Отже, із урахуванням того, що кінцевий термін погашення кредиту для відповідача 1 був встановлений до 26.04.2016 то позивач мав право заявити до відповідача вимогу як поручителя на підставі укладеного із позивачем договором поруки протягом шести місяців з цієї дати, а саме 26.10.2016. Після цієї дати порука за договором поруки № 02-10\\979 на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України є припиненою. Позивач звернувся в суд із позовом згідно дати позовної заяви в січні 2018 року, тобто позивач пред'явив до відповідача вимогу майже через півтора року після припинення поруки за укладеним договором, а саме коли у позивача не було суб'єктивного права на це, а у відповідача немає перед позивачем суб'єктивного обов'язку поручителя за зобов'язаннями Відповідача 1. Тому, позовні вимоги позивача, пред'явлені ним до відповідача 2 як до поручителя за припиненою порукою не можуть бути задоволені судом. Порука відповідача 2 перед позивачем за вищезазначеним договором припинилась, також у повному обсязі і з урахуванням того, що вона припинилась окремо відносно стягнення окремого щомісячного платежу, який - відповідач [PERSON] зобов'язаний був сплачувати позивачу згідно графіку. У зв'язку з викладеним вище відповідач [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 12.02.2019 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 09.04.2019 до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] 10.04.2019 подав до суду заяву про розгляд справу у його відсутності, однак на попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечував, просив застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] 10.04.2019 в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, однак на попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлені та підтвердженні матеріалами справи наступні факти та їм правовідносини. 26.04.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №10-29/1819, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 40000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення до 26.04.2016 (включно). 1.1. кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40000,00 (сорок тисяч) доларів США 00 центів, зі сплатою 12,0 (Дванадцять) процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання: 1.3. в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення зобов'язань за цим Договором, Кредитор укладає: 1.3.1. в день укладення цього Договору - з Позичальником, іпотечний договір, за умовами якого передає Кредитору в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 64,5 (Шістдесят чотири цілих п'ять десятих) метрів квадратних, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], заставною вартістю 407 156,00 (Чотириста сім тисяч сто п'ятдесят шість) гривень 00 копійок. Іпотечний договір підтягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно із ст. 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Судом було встановлено, що позивач виконав свої договірні зобов'язання за кредитним договором шляхом надання відповідачу [PERSON] кредитних коштів, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач [PERSON] у свою чергу порушив умови кредитного договору, а саме не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором та не повернув позивачу кредитні кошти у визначений кредитним договором строк. Станом на 10.07.2017, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача, становить 18356,17дол.США. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання». Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як установлено судом, відповідно до п.1.1.1. кредитного договору №10-29/1819, визначено, що починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання Кредиту, Позичальник щомісячно 26-го числа кожного місяця рівними частинами сплачує Кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 578,00 (П'ятсот сімдесят вісім) доларів США 00 центів з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 26 квітня 2016 року (включно). А, отже згідно графіку заключний день та місяць погашення заборгованості за кредитним договором №10-29/1819 від 16.04.2006 є 26.04.2016. Відповідно до пункту 4.5. договору кредиту, у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов'язків, визначених п. п. 3.3.9., 3.3.10. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (Дев'яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та «нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Згідно до пункту 7.4. договору кредиту, у разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього Договору, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобовязаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання Кредиту та нараховані штрафні санкції. Тобто, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов'язання та визначили умови такої зміни. Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Під час розгляду справи відповідача [PERSON] заявив клопотання про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача та просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Судом встановлено, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання та визначили умови такого повернення коштів (п. 4.5., п.7.4 кредитного договору). Отже, з матеріалів справи, доказів наданих позивачем, суд приходить до висновку, що останній платіж відповідачем [PERSON] був здійснений в 02.06.2014. Таким чином, згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і №22095/93, § 51)). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки останній платіж був здійснений 02.06.2014, а тому відповідно до пункту 4.5. кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів після сплати боржником останнього платежу. З огляду на зазначене строк виконання основного зобов'язання було змінено, то через 90 днів після сплати боржником останнього платежу у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 26.12.2017, тобто з пропуском строку позовної давності. Разом з цим, судом встановлено, що 26.04.2006 для забезпечення кредитного договору №10-29/1819 було укладено договір поруки № 02/10/979 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.1.1 Договору поруки, Поручитель зобов'язується перед Кредитором солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування Кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту № 10-29/1819 від 26.04.2006. Згідно із п. 2.1.1 Договору поруки, повернення кредиту в розмірі 40000дол.США, з розрахунком 12 відсотків річних, що здійснюватиметься ануїтетними платежами, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним в п.1.1. договору. Яким обумовлене основне зобов'язання з кінцевим терміном погашення кредиту до 26.04.2016 (включно), а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов'язання. Відповідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України (яка діяла на час виникнення правовідносин), встановлює правило згідно якого порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України (яка діяла на час виникнення правовідносин) словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України (яка діяла на час виникнення правовідносин) слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Тому, як встановлено судом, Банк з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя звернувся лише 23.11.2017, але підтвердження отримання відповідачами вимоги №171/17, суду не надано. Правом на пред'явлення позову до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» у строк протягом шести місяців не скористався, наслідком чого є припинення поруки у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦПК України (яка діяла на час виникнення правовідносин), спростовуючих доказів Банком суду не надано. Таким чином, порука за договором поруки № 02-10/979 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] від 26.04.2006 припинилась, ще у 2015 році, так як [PERSON] не належно виконував свої зобов'язання за кредитним договором, ще з 2014 року. Аналізуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] у зв'язку з пропуском строків позовної давності, а з відповідача [PERSON] не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення заборгованості, оскільки дія поруки припинилась. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому позов не підлягає задоволенню. У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідачів не підлягають. Враховуючи викладене і

Outcome: dismissed