Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін: [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] , уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду, тобто з 23.03.2021, і до досягнення дитиною повноліття, стягнути витрати на надання правової допомоги та відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах платежу, встановленого законом. Свої вимоги мотивує тим, що вона,[PERSON] , [INFO] народила сина [PERSON] , батьком якого є і визнав себе таким відповідач по справі [PERSON] . Офіційний шлюб з відповідачем в РАЦСі не укладала, так як є неповнолітньою. Разом з майбутнім батьком її дитини вони прийняли рішення в майбутньому створити спільну сім`ю, тому спочатку пішли жити в с. Кропивник в будинок батьків відповідача. В ситуації, яка склалася, цьому не заперечувала ні вона, ні його батьки. Оскільки ні [PERSON] , ні вона, будучи ще неповнолітньою, не працювали і не мали власних доходів, то спочатку фінансово їм допомагали батьки з обох сторін. Після народження дитини вона отримала соціальну допомогу в розмірі 14000 грн, яких їм з маленькою дитиною вистачило на певний час, а після розтрати коштів саме її матері [PERSON] довелося повністю утримувати їхню молоду сім`ю, оскільки батьки відповідача категорично відмовились надавати їм будь-яку фінансову допомогу. [PERSON] у серпні 2020 року влаштувався на роботу в ТОВ «Уніплит», але вже в жовтні розрахувався і по тепер не має бажання працевлаштовуватись. Вона неоднорозово просила відповідача знайти хоч якусь роботу і старатись забезпечувати свою сім`ю. Проте на її вимоги він ніяк не реагував, продовжував цілими днями грати комп`ютерні ігри або проводити час зі своїми друзями, жодним чином не дбаючи про свою дитину та її матір. За таких обставин законному представнику позивачки доводилось годувати не лише свою неповнолітню дочку й онука, але й молодого і цілком здорового батька її онука. В лютому 2021 року вона з дитиною повернулася проживати додому до своїх батьків. Після цього відношення відповідача до своєї сім`ї не змінилося. Жодної копійки ні для дитини, ні для її матері він не дає, а соціальної допомоги, яку остання отримує на дитину, не вистачає на забезпечення навіть мінімальних потреб. Крім того, [PERSON] навчається на платній формі у Прикарпатському університеті, що вимагає додаткових витрат. Відповідач не є особою з інвалідністю, він працездатна особа, може працювати і забезпечувати сім`ю, але добровільно цього не робить. Знаючи, що дитина потребує постійної матеріальної допомоги та нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, він не цікавиться ні вихованням сина, ні його матеріальним забезпеченням, тобто свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. На момент звернення до суду з цим позовом між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу способу виконання ним свого обов`язку утримувати малолітнього сина, який повинен бути забезпечений належним рівнем життя, необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, що не може бути меншим від прожиткового мінімуму. Як їй відомо, аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться. В судовому засіданні позивачка [PERSON] , її законний представник [PERSON] та адвокат Кажук В.Б., ознайомившись з відзивом на позов, враховуючи, що відповідач не працює, не має стабільного доходу, у зв`язку з чим клопаотав про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі, позовні вимоги уточнили та просили стягувати з [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно та стягнути з нього на користь позивачки понесені судові витрати в розмірі 2000 грн. Законний представник позивачки зауважила, що останні 3-4 місяці відповідач допомоги на дитину не надає та не цікавиться нею. Навіть особисті речі дитини, в тому числі, куплені нею, не привіз своєму синові, тому вони обходяться без колиски та інших речей, які згодом їх дитині будуть не потрібні. Позивачка зазначила, що з дитиною в даний час їй допомагає її мати [PERSON] , вона ж продовжує навчання та доглядає за сином. Від коли вона повернулась додому, відповідач не цікавився сином, коштів на його утримання не надавав. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Свинтицький І.Я. подали відзив на позов, однак безпосередньо в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнали повністю та відповідач погодився сплачувати аліменти на сина у розмірі 2000 грн щомісячно, про що подав відповідну заяву. При цьому, [PERSON] зауважив, що він офіційно ніде не працює, свого майна немає, на його утриманні більше ніхто не знаходиться. Він визнає, що [PERSON] , [INFO] , його дитина, тому згідний сплачувати аліменти на його утримання. Просив прийняти визнання ним позову щодо вказаного розміру аліментів. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 23.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 15 квітня 2021 року від позивачки надійшла заява про уточнення позовних вимог, а від відповідача - відзив на позов та заява про визнання уточнених позовних вимог. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, судом перевірено, що заява відповідача про визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Враховуючи, що відповідач уточнений позов визнав, визнання ним позову не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання позову відповідачем та приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення уточнених позовних вимог. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: як вбачається зі світлокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.08.2020 виконкомом Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , актовий запис №36 (а.с.8), який зареєстрований та проживає у с. Старий Мізунь разом з матір`ю [PERSON] , позивачкою, про що свідчать довідка №247 від 22.03.2021 про склад сім`ї та проживання, видана Старомізунським старостинським округом Вигодської селищної ради Івано-Франківської області та довідка №808 виконавчого комітету Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області від 04.08.2020 (а.с.9, 10). Крім них, відповідно до вказаної довідки №247 від 22.03.2021, у с. Старий Мізунь проживають і інші особи, серед яких [PERSON] , матір позивачки. [PERSON] та [PERSON] у шлюбі не перебувають. [PERSON] , як на момент народження дитини, так і по даний час є неповнолітньою. Про те, що [PERSON] є матір`ю неповнолітньої позивачки [PERSON] , [INFO] , свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 21.07.2003 виконкомом Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, згідно з яким батьками [PERSON] записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.6), яка згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконкомом Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області 16.09.2007 у виконкомі вказаної сільської ради була зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис №32, у зв`язку з чим змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] " (а.с.4). Відповідно до довідки №06-04/09-13/116 Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника від 09.09.2020, [PERSON] дійсно навчається на другому курсі ОР бакалавр денної форми навчання у Навчально-науковому Інституті мистецтв ДВНЗ "Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника" IV рівня акредитації за спеціальністю 025 "Музичне мистецтво" на умовах контракту (а.с.7). [PERSON] визнав своє батьківство щодо малолітнього сина [PERSON] , звернувшись з відповідною заявою в органи РАЦСУ після його народження, що підтвердив і в судовому засіданні. Згідно із записом, зробленим у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] , заповненій з 05.08.2020, останній наказом №184-к від 16.10.2020 звільнений з роботи у ТОВ "Уніплит" за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) (а.с.11). Відтак, станом на сьогодні відповідач офіційно не працевлаштований, що підтвердив він і в судовому засіданні. Між сторонами виник спір щодо участі батька в утриманні неповнолітньої дитини. Оцінка суду: вислухавши пояснення сторін, беручи до уваги їх заяви та визнання уточненого позову відповідачем, дослідивши письмові докази, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В ч. 1 ст. 182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення права дитини на рівень життя, необхідний для її гармонійного розвитку, є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Суд вважає доведеними доводи позивачки про те, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом з нею. Син ще не досяг трьохрічного віку, тому вона позбавлена можливості працювати, оскільки здійснює догляд за останнім, крім того, навчається на контрактній формі навчання, є неповнолітньою. Відповідач проживає окремо, участь в утриманні сина з моменту її переїзду до батьків бере, офіційно ніде не працює, хоча є фізично здоровий, працездатного віку, а тому не тільки може, а й зобов`язаний брати участь в утриманні своєї дитини. Позивачка, врахувавши прохання відповідача у відзиві на позов, уточнивши позовні вимоги, просить стягувати з відповідача аліменти, які забезпечать регулярне щомісячне утримання дитини та вказує щомісячну суму аліментів, яку вважає слід стягнути з відповідача - 2000 грн, розмір яких відповідач визнав та погодився сплачувати. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що з [PERSON] на користь [PERSON] на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно з часу подачі позову до суду і до повноліття дитини, а позов задовольнити. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України, і вважає, що аліменти у вказаному розмірі є гарантованими, справедливими, розумними та необхідними для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 2000 грн, на підтвердження чого надає суду квитанцію №12 від 23.03.2021 на вказану суму за надання адвокатських послуг адвокатом Кажуком В.Б. (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ІФ №000996 від 29.10.2014), договір про надання правової допомоги від 22.03.2021, акт вартості послуг по вказаному договору, що включає в себе 200 грн - надання правової консультації по справі, збір документів; 300 грн - правнича допомога, пов`язана з підготовкою до складання цивільного позову (вивчення нормативно-правової бази, судової практики по аналогічних справах, правової позиції Верховного Суді); 600 грн - складання позову; 900 грн - представництво інтересів в суді, всього 2000 грн (а.с.12-16). Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, то з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, слід стягнути на користь позивачки з відповідача 2000 грн понесених нею витрат на професійну правничу допомогу. Також, беручи до уваги, що згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, судовий збір в розмірі 908 грн слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 27 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 СК, ст. 141 ЦПК України та

Outcome: approved