Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: визнати недійсним договір № 002897 фінансового лізингу від 25 жовтня 2015 року; стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на свою користь 120\~000 грн. 00 коп., моральну шкоду у розмірі - 100\~000 грн. 00 коп. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 25 жовтня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі за тестом ТОВ «Євролізинг Україна») укладено договір № 002897 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб марки «HYNDAI Accent Classic». Відповідно до умов договору, вартість предмету лізингу складає 11\~389, 71 євро, авансовий платіж 5\~694,85 євро, адміністративний платіж 1\~138,97 євро, комісія за передачу 341,69 євро. Згідно із пунктом 4.1 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу. 25 жовтня 2015 року у рахунок виконання умов договору позивачем сплачено авансовий платіж у розмірі 120\~000 грн., разом з тим, предмет лізингу переданий не був. Вважає, що договір фінансового лізингу є недійсним, так як він вводить в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, а також свідчить про нечесну підприємницьку практику. Неправомірними діями відповідача, що виразилися у невиконанні умов договору фінансового лізингу щодо надання автомобіля, позивачу завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює у 100 00 грн. 00 коп. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, 10 березня 2017 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач ТОВ «Євролізинг Україна» у судове засідання повторно свого представника не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 жовтня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та [PERSON] укладено договір № 002897 фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль марки «HYNDAI Accent Classic» у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а лізингоодержувач зобовязується користуватися предметом лізингу на умовах даного договору та згідно із положеннями чинного законодавства. Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 002897 від 25 жовтня 2015 року вартість предмету лізингу складає 11\~389,71 євро. Сума авансового платежу 5\~694,85 євро. На виконання умов договору фінансового лізингу від 25 жовтня 2015 року [PERSON] сплатив грошові кошти у розмірі 120\~000 грн. 00 коп., про що свідчить квитанція від 25 жовтня 2015 року Пунктом 4.1 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Як вбачається із матеріалів справи предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль марки «HYNDAI Accent Classic» у визначений договором строк позивачу переданий не був. 27 жовтня 2015 року, 23 листопада 2015 року та 18 лютого 2016 року позивач звертався до відповідача із заявами про надання інформації щодо виконання умов договору фінансового лізингу від 25 жовтня 2015 року. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Відповідно до положень частини першої, пункту 4 частини третьої частин пятої та шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Детально аналізуючи зміст оскаржуваного правочину, суд приходить до висновку, що його умови обмежують права позивача, як споживача, свідчать про нечесну підприємницьку діяльність та вводять споживача в оману. Оцінюючи вищевикладені обставини, а також докази надані позивачем, враховуючи заочний розгляд справи, суд дійшов висновку, що правочин укладений між сторонами є недійсним, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства, наведеним вище. У звязку із визнанням правочину недійсним у порядку застосування наслідків недійсності правочину, поверненню позивачу підлягає сплачений платіж у розмірі 120\~000 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено 10 000 грн. на відшкодування моральних збитків. Згідно із частиною першою статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 2 й 4 частини третьої статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Вимогами статті 56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що правову допомогу позивачу на підставі угод про надання правої допомоги від 23 січня 2016 року та 13 грудня 2016 року надавав адвокат [PERSON] У рахунок стягнення витрат на правову допомогу позивач просить стягнути 8 640 грн. 00 коп., сплату яких підтверджує квитанціями від 23 січня 2016 року та 13 грудня 2016 року. Відповідно до розрахунку компенсації витрат, повязаних із наданням правової допомоги від 13 грудня 2016 року витрачено 13,5 годин на загальну суму 8 640 грн. 00 коп. З урахуванням наведених обставин, а також граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, кількості судових засідань та їх тривалості, суд вважає обґрунтованими витрати на правову допомогу у розмірі 3\~000 грн. 00 коп. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. за вимогу про визнання договору фінансового лізингу недійсним, 1\~200 грн. - за вимогу про стягнення грошових коштів та 275 грн. 60 коп. за вимогу про стягнення моральної шкоди. Всього розмір судового збору 2\~026 грн. 80 коп.

Outcome: approved