Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

представник позивача [PERSON] - [PERSON] в її інтересах звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім»я [PERSON], виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 24 жовтня 1987 року за реєстром №7Н-18312, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 3 березня 1992 року за №35352; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я [PERSON], виданого Першою Київського державною нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за №7-226; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я [PERSON], виданого Першою Київського державною нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року. В обґрунтуванні своїх позовних вимог зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 3.12.2004 по цивільній справі за позовом [PERSON] до територіальної громади в особі Шевченківськогої районної в м. Києві Ради, треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою визнано за [PERSON] право власності на [ADDRESS]. Однак, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 22.06.2011 вищевказане рішення суду скасовано за нововиявленими обставинами якими було те, що [PERSON] являється спадкоємцем за законом після смерті своєї матері на ? частину будинку, а саме: [ADDRESS]. Натомість, згідно рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2012 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою. При цьому, представник позивача вказує, що [PERSON] під час розгляду справи за нововиявленими обставинами, позивач дізналась про існування свідоцтв про право на спадщину за законом на ім»я відповідачів, які були видані 18.04.2005 року. Посилається на те, що вказані свідоцтва є незаконними, оскільки договір дарування від 12.05.1958 року на ? частину вказаного домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] рішенням Радянського районного суду м.Києва від 1.03.1983 року був визнаний недійсним та [PERSON] було позбавлено права власності на ? частину вказаного домоволодіння. Однак, після вказаних подій, вже [PERSON] 12.04.1973 було складено заповіт на ? частину спірного будинку на ім»я [PERSON] (матері відповідачів), яка, в свою чергу, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину будинку. Представник позивача в позовній заяві зазначив, що так як на момент смерті [PERSON] у неї було відсутнє майно, яке могло б перейти по заповіту до [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним в силу ст.48 ЦК УРСР, відповідно до якої недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. А враховуючи те, що [PERSON] не мала права на ? частину спірного будинку, тому і відповідачі не мають права на вказану частину будинку, а отже і свідоцтва про право на спадщину за законом видані відповідачам після смерті [PERSON] мають бути визнані недійсними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з наведених в ньому підстав і просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи у свою відсутність не надали, однак, представник відповідачів за довіреністю - [PERSON], що приймав участь в судовому засіданні 19.12.2013, надав письмові заперечення проти позову (а.с.35-37). Третя Київська державна нотаріальна контора просить справу розглядати у відсутності свого представника згідно діючого законодавства України. Київська міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна свого представника в судове засідання не направило, причину неявки не повідомили, письмової думки щодо розгляду справи по суті не висловило. Суд, з урахуванням думки представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи у відсутності відповідачів, вважає можливим розглядати справу у їх відсутність на підставі ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Оскільки позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім»я [PERSON], виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 24 жовтня 1987 року за реєстром №7Н-18312, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 3 березня 1992 року за №35352 стосуються подій 1987 року і на час виникнення спірних правовідносин діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, тому суд застосовує його норми для вирішення спору по суті вказаної частини пред»явлених вимог. При цьому, в обґрунтування заявлених вимог сторона позивача посилається на вимоги ст.48 ЦК УРСР, відповідно до яких недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. На думку суду, вказана норма закону не регулює зазначені правовідносини і посилання на неї є помилковим, оскільки оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом не являється за своєю правовою природою угодою, а вказані правовідносини врегульовані розділом VII ЦК УРСР. При вирішенні інших позовних вимог застосовуються положення діючого ЦК України. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 3.12.2004 по цивільній справі за позовом [PERSON] до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м.Києві ради, треті особи : [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою визнано за [PERSON] право власністю на [ADDRESS] (на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю - а.с.7-8). Позивач посилається на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 27.05.2005 року було роз»яснено вищевказане рішення суду та визнано за позивачем право користування ? частиною земельної ділянки, прилеглої до будинку. Однак, під час розгляду справи копії вказаної ухвали суду надано не було і в додатках вже до позову по вказаній справі (провадження № 2/761/1250/2014) також не міститься. Натомість, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 22.06.2011 року вищевказане рішення від 3.12.2004 скасовано за нововиявленими обставинами і рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2012 в задоволенні позову [PERSON] до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м.Києві ради, треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою - відмовлено (а.с.10-12). Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 3.07.2012 вищевказане рішення суду залишено без змін ( а.с. 13-16). При цьому, згідно копії ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 22.06.2011 року, нововиявленими обставинами є те, що [PERSON] являється спадкоємцем за законом після смерті своєї матері на 1/4 частину будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS]. Представник позивача посилається в позовних вимогах, що саме в процесі розгляду даної справи за нововиявленими обставинами, позивач дізналась про існування свідоцтв про право на спадщину за законом на ім»я відповідачів, які були видані Першою Київською державною нотаріальною конторою 18.04.2005 року. Так, дійсно, згідно копії матеріалів спадкової справи № 698 Першої Київської державної нотаріальної контори щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (матері відповідачів [PERSON] та [PERSON]) відповідачі згідно відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом від 18.04.2005 року отримали по ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , належної померлій їх матері - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 24.10.1987 року за реєстром №7Н-18312, зареєстрованого в Київському БТІ 3.03.1992 року за № 35352 (а.с.117-118). В силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, не потребують доказуванню обставини, які в даному випадку встановлені вищевказаними: рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2012 та ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 3.07.2012р., а саме, що відповідачі є спадкоємцями за правом представлення після смерті [PERSON] (прабабусі відповідачів) на ? частину спірного будинку - [ADDRESS]. Як вбачається із копії матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [INFO] року прабабусі відповідачів - [PERSON], остання за життя склала заповіт 20.04.1973 року яким заповіла належну їй половину будинку по [ADDRESS] в рівних долях своїм внучкам : [PERSON] - з правом користування кімнатами 19,6 кв.м. та 18,9 кв.м. на другому поверсі будинку, і [PERSON], матері відповідачів [PERSON] та [PERSON].) - з правом користування кімнатами розміром 19,3 кв.м., 18,4 кв.м. на першому поверсі будинку (а.с.125). На підставі вищевказаного заповіту, [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.10.1987р. являлась спадкоємцем ? частини вказаного житлового будинку (а.с.132). Відомостей, які б підтверджували видачу відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом гр. [PERSON] матеріали вказаної спадкової справи не містять. Із матеріалів спадкової справи №4067 щодо майна померлої [INFO] [PERSON], вбачається, що [PERSON] належала ? частина [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12.06.1968 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала у дар ? частину незакінченого будівництвом вказаного домоволодіння (а.с.129). Представник позивача посилається на те, що [PERSON] склала заповіт на ? частину спірного будинку на ім»я своєї внучки [PERSON], однак, розпоряджатися вказаною частиною нерухомого майна [PERSON] не мала права, оскільки рішенням Радянського районного суду м.Києва від 1.03.1983 року вищевказаний договір дарування ? частини домоволодіння по [ADDRESS] посвідченого П»ятою державною нотаріальною конторою 12.06.1958 року по реєстру №9159 між [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним. При чому, оскільки [PERSON] померла [INFO] року, а [PERSON] 24.10.1987 року оформила свої спадкові права та отримала відповідне свідоцтво про право на спадщину, яке не є дійсним оскільки на момент видачі свідоцтва зазначена в договорі дарування частина вказаного будинку не належала спадкодавцю [PERSON] Представник позивача вказує на те, що про наявність рішення Радянського районного народного суду м.Києва від 1.03.1983 року позивач дізналась із копії рішення Київського міського суду від 31.03.1983 року. Так, згідно копії рішення судової колегії по цивільним справам Київського міського суду від 31.03.1983 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також, цим же рішенням відмовлено і в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсною угоди купівлі-продажу частини будинку (а.с. 17-22). При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що позивачка ([PERSON].) не являється власником будинку або його частини, розташованого по [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується рішенням Радянського районного народного суду м.Києва від 1.03.1983 року, яким договір дарування ? частини будинку по [ADDRESS], засвідчений П»ятою Київською державною нотаріальною конторою 12.06.1958 по реєстру №9159 між [PERSON] і [PERSON] визнаний недійсним (а.с.20). Однак, не зважаючи на вказане, наразі відсутній сам текст рішення, або належним чином засвідчена його копія і під час розгляду вже даної справи його також отримано не було, оскільки згідно відповіді Святошинського районного суду м.Києва від 12.02.2014 (в приміщенні якого по вул.Жилянській, 142 в м.Києві розміщений архів Радянського районного суду м.Києва) згідно обліково-статистичної картки вбачається 1.03.1983 суддею Троіцькою М.П. була справа №2-191/83 розглянута, позов задоволений. Однак, згідно запиту 28.03.1983 справу направлено по запиту до Київського міського суду і в подальшому не було передано до архіву. Справа чи рішення від 1.03.1983 в архіві відсутні (а.с.72). Крім того, згідно відповіді Апеляційного суду м.Києва від 14.03.2014 цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсної угоди купівлі-продажу частини будинку знищена у зв»язку із закінченням строку зберігання (а.с.87). Згідно роз»ясень, викладених в п. 6 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення в цивільній справі " зазначено, що при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, в даному випадку, судом достовірно не встановлено, чи мало рішення Радянського районного народного суду м.Києва від 1.03.1983 суду закону силу на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] і які обставини були встановлені під час розгляду справи про визнання договору дарування недійсним. Згідно ч.1 ст. 534 ЦК УРСР Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Норми ст.541 ЦК УРСР передбачали, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. При цьому, обсяг спадкового майна визначався нотаріусом під час відкриття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину. Адже відповідно до ст.50 Закону УРСР «Про державний нотаріат» в редакції від 14.09.1979, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім»я [PERSON] перевірив не тільки факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, але і склад спадкового майна. Про виконання нотаріусом вимог чинного на той час законодавства свідчать матеріали спадкової справи щодо майна [PERSON] Виходячи із вищевикладеного та на підставі наявних в матеріалах справи копії спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] (а.с.121-132) судом достовірно встановлено, що на час складання [PERSON] заповіту 12 квітня 1973 року на користь своїх внучок: [PERSON] та [PERSON], - [PERSON] мала весь обсяг прав власності на ? частину будинку по [ADDRESS]. При цьому, докази тому, що вказаний заповіт визнаний недійсним, скасований або взагалі оскаржувався - відсутні, а тому і підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім»я [PERSON], виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 24 жовтня 1987 року за реєстром №7Н-18312, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 3 березня 1992 року за №35352 - відсутні. Із урахуванням відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім»я [PERSON], похідні позовні вимоги: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я [PERSON], виданого Першою Київського державною нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за №7-226; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я [PERSON], виданого Першою Київського державною нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року, - також задоволенню не підлягають у зв»язку із їх безпідставністю. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до листа Київського міського БТІ №30091 (И-2012) від 14.08.2012 реєстрація права власності [PERSON], яке було зареєстровано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 3.12.2004, скасована у зв»язку із втратою чинності зазначеного рішення суду (а.с.43). Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києві від 3.07.2012 позивачу [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю та визнання права користування земельною ділянкою, а тому на даний час судом не встановлено яке право позивача порушено, що зумовило її звернення до суд із вказаними позовними вимогами, враховуючи і те, що такі обґрунтування відсутні і в позовній заяві. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. 3, 10, 31 ЦПК України). Згідно ст. 10 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову. Судові витрати згідно правил ст.88 ЦПК України в даному випадку не присуджуються на користь позивача, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed