Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Івано-Франківського міського відділу ДВС Івано-Франківського головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання незаконним рішення про продаж квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що під час його перебування в місцях позбавлення волі відповідач продав належну йому однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Таке рішення відповідача є порушенням ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки квартира реалізовується при відсутності достатніх коштів чи рухомого майна. Представники відповідача з ним жодного разу не зустрічалися, хоча їм було відомо його місце перебування. Зазначена квартира одночасно є і офісом фірми «Едельвейс-7» та спільною власністю з німецькою фірмою «Шпіненнетц-інститут». Після звільнення він майже два роки проживав у підвалі гаража № [NUMBER] . З огляду на вищенаведене, позивач вважає рішення відповідача про продаж квартири [ADDRESS] незаконним. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову у повному обсязі, просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що йому відомо, що позивач певний час не проживав у своїй квартирі по [ADDRESS] і він доглядав за його квартирою. [PERSON] звернувся до нього з проханням пожити в його гаражі, оскільки не мав де жити. Там проживав більше року. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 березня 1999 року, [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). З копії паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 14.03.1997 року Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області, копія якого є в матеріалах справи (а.с. 9-14) суд встановив, що на сторінці 11 цього ж паспорта є відмітка про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 10.12.1996 року. Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2013 року відмовлено в задоволенні подання начальника відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про примусове проникнення до приміщення боржника, а саме по [ADDRESS] (а.с. 66). Як зазначено у вищевказаній ухвалі, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції звернувся в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з поданням про примусове проникнення до приміщення боржника, а саме кв. [ADDRESS] , для виконання виконавчого листа №0907/15371/2012 виданого 19.02.2013 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 241446,60 грн., мотивуючи тим, що боржник [PERSON] ухиляється від добровільної сплати заборгованості. Також, як вбачається з долученої до матеріалів справи позивачем копії ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року, залишено без змін ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року, відповідно до якої провадження у справі за позовом [PERSON] до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення щодо продажу квартири - закрито та роз`яснено позивачу, що розгляд справ щодо оскарження рішень дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України належить до юрисдикції місцевих загальних судів (а.с. 67-69). Позивачем до матеріалів позовної заяви долучено копію наказу приватного підприємства «Едельвейс-7» № 1 від 21.05.2012 року, за підписом директора [PERSON] , з якого вбачається, що з 21.05.2012 року офіс фірми «Едельвейс-7» № 17 по [ADDRESS] є спільною власністю фірми «Едельвейс-7» і керівника німецької фірми «Шпіненнетц-інститут» [PERSON] (а.с. 16). Листом Івано-Франківського міського відділу ДВС головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 03.09.2019 року № 02-19/в-15 повідомлено, що згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень, на виконанні перебувало виконавче провадження № 36901442 з виконання виконавчого листа № 19.02.2013 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 241446,60 грн. 30.11.2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Надати матеріали вищезазначеного виконавчого провадження не вбачається можливим, у зв`язку з його знищенням. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до п.9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Згідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, позивач посилається на те, що рішення відповідача про реалізацію квартири по [ADDRESS] є незаконним, оскільки вказана квартира є спільною власністю фірми «Едельвейс-7» і керівника німецької фірми «Шпіненнетц-інститут» Голдищука Тараса Степановича, про що долучив копію наказу приватного підприємства «Едельвейс-7» № 1 від 21.05.2012 року, за підписом директора [PERSON] Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2ст. 220 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Доводи позивача про те, що квартира по [ADDRESS] є спільною власністю фірми «Едельвейс-7» і керівника німецької фірми «Шпіненнетц-інститут» [PERSON] суд вважає безпідставними, оскільки позивач не надав доказів того, що таке право власності на квартиру було зареєстроване в порядку, встановленому чинним законодавством. Частиною першою ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Зважаючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження закладених ним позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed