Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 08 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом КДНК КМНО Паньшиною О.В., реєстровий №4-910. Вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06 червня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15.05.2013 у сумі 7 340 596,81 грн. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало сили 17.06.2016. Крім того, ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06 червня 2016 року, в рамках зазначеної справи, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS], які зареєстровано на праві власності за [PERSON] 08 липня 2016 року боржник уклав із своєю матір`ю [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS]. [PERSON] вважає, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки його метою є виключення з власності боржника майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тобто при укладенні правочину [PERSON] не мав на меті досягнення правових результатів дарування. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 31 січня 2017 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] Ухвалою суду від 23 травня 2017 року, яку занесено до журналу судового засідання від 23 травня 2017 року, залучено до участі у розгляді справи у якості третьї особи без самостійних вимог - Головне територіальне управління юстиції у м.Києві. За клопотанням представника позивача, 14.11.2017 року Дарницьким районним судом м.Києва було витребовано для огляду у судовому засіданні з Деснянського районного суду м.Києва матеріали цивільної справи №754/2699/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач [PERSON] вказує, що йому не було відомо про наявність ухвали суду, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] під час розгляду цивільної справи № 754/2699/16-ц, яка перебувала в провадженні Деснянського районного суду м. Києва. Вказане майно було відчуджено на користь матері позивача, оскільки придбано за її власні кошти. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову. Допитаний судом, як свідок, відповідач [PERSON], показав суду, що у 2010 році позивач надав йому грошові кошти у сумі 50 000,00 доларів США для ведення бізнесу. [PERSON] виплачував позивачу борг по 5000,00 доларів США на місяць. Однак, 2012 року у відповідача був скрутний час для ведення бізнесу, та він сказав позивачу, що більше брати грошові кошти він не буде, бо хоче повернути борг, що має. [PERSON] у 2013 році віддав позивачу автомобіль марки "БМВ х6" в рахунок погашення боргу та два акти на право власності на землю. 12 липня 2016 року [PERSON] стало відомо про заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 06 червня 2016 року. 20 липня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 06 червня 2016 року, у задоволенні якої йому було відмовлено. У вересні 2016 року [PERSON] отримав ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 06 червня 2016 року про накладення арешту на квартири, яку зареєстровано на праві власності за [PERSON] Приймаючи до уваги зміст письмових заперечень, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, проте надала до суду письмові заперечення на позов в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент оформлення договору дарування спірної квартири про жодні рішення та заборони суду щодо відчудження вказаної квартири вона із сином [PERSON] не знали. Треті особи в судове засідання не прибули, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність із ухваленням рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши відповідача [PERSON] в якості свідка, дослідивши матеріали цивільної справи №754/2699/16-ц, дослідивши матеріали справи №753/765/17-ц, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. У відповідності із цим рішенням суду стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15.05.2013 року у сумі 7 340 596,81 грн. У процесі виконавчих дій було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження відповідачем [PERSON] належного йому на праві власності нерухомого майна відповідачу [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 13 березня 2010 року відповідачем [PERSON] було складено розписку про отримання у [PERSON] грошових коштів у сумі 300 000 доларів США під 1,0% місячних з умовою повернення даної суми через 6 місяців. Крім того, 19 травня 2010 року відповідачем [PERSON] було складено розписку про отримання у [PERSON] грошових коштів у сумі 200 000 доларів США під 1,0% місячних з умовою повернення даної суми через 6 місяців, що підтверджується відповідною розпискою. [PERSON], 25 лютого 2016 року звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06 червня 2016 року у справі №754/2699/16-ц, з метою забезпечення позову, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS], які належали на праві власності [PERSON] Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06 червня 2016 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15 травня 2013 року в сумі 7 340 596,81 грн. У процесі виконання вказаного рішення суду від 06 червня 2016 року було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відчуження відповідачем [PERSON] належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач звертаючись до суду з заявленим позовом, посилається на положення ст. 215 ЦК України, як на підставу визнання недійсним правочину. Вказує, що укладання оспорюваного правочину є підставою для уникнення відповідальності за рішенням суду, враховуючи наявність ухвали суду про забезпечення позову. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 13 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу. Суд вважає важливими обставини, на які посилається позивач, втім не може їх врахувати виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 754/2699/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, ухвалою суду від 06.06.2016 накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Як пояснили в судовому засіданні представники позивача ухвала суду від 06.06.2016 в реєстрі обтяжень нерухомого майна зареєстрована не була. Разом з тим, той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2552цс16. Втім, суд оглянувши матеріали справи № 754/2699/16-ц встановив, що ухвала суду від 06.06.2016 Відповідачу направлена не була. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 59) Відповідач 27.07.2016 ознайомився з матеріалами справи, про що свідчить письмова заява. Підсумовуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що відповідачу на момент відчужння квартири не було відомо про встановлену судом заборону відчужувати майно. Таким чином, оспорюваний правочин було вчинено з дотриманням вимог ст. 215 ЦПК України. У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.(ч.1 ст.76 ЦПК України) За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме: про те, що [PERSON] було відомо про накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Дані про те, що відповідачу було відомо про винесену 06 червня 2016 року Деснянським районним судом м.Києва ухвалу про накладення арешту на квартиру в матеріалах справи відсутні, зокрема згідно матеріалів справи №754/2699/16-ц [PERSON] 13 червня 2016 року, згідно супровідного листа суду, було направлено лише копію заочного рішення суду від 06 червня 2016 року, доказів направлення ухвали про забезпечення позову від 06 червня 2016 року відповідачу матеріали вказаної справи не містять, крім того, в матеріалах вказаної справи наявна заява про ознайомлення з матеріалами справи від [PERSON], згідно якої [PERSON] 27 липня 2016 року був ознайомлений з матеріалами справи №754/2699/16-ц та міг дізнатись про ухвалу суду від 06 червня 2016 року про накладення арешту на його майно, тоді як договір дарування ним було укладено 08 липня 2016 року, тому не має підстав вважати, що відповідач [PERSON] на момент укладення договору дарування діяв умисно, з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за зобов'язаннями власника. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними та таким, що не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, у зв'язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме на засадах справедливості, добросовісності та розумності, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 20, 204, 215, 228,319 ЦК України,

Outcome: dismissed