Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Ковчег здоров'я», в якому, з урахуванням уточнення, прийнятого судом до розгляду, просила суд припинити трудові відносини між нею та ТОВ «Ковчег здоровя» за власним бажанням з поважних причин на підставі ст. 38 КЗпП України з 29 вересня 2015 року. В обґрунтування позову посилалась на те, що наказом № 1 від 06.06.2005 року її було призначено на посаду директора ТОВ «Ковчег здоров'я», та до 29.09.2015 року вона фактично виконувала свої посадові обовязки відповідно до статуту Товариства. Позивач наголосила, що засновниками ТОВ «Ковчег здоровя» є вона та [PERSON] у рівних долях участі в Товаристві, тобто пятдесят відсотків - [PERSON], пятдесят відсотків - [PERSON]. 22 липня 2013 року позивач народила третю дитину, у звязку з чим пішла у відпустку по догляду за дитиною, та у цей проміжок часу вирішила звільнитися з посади директора ТОВ «Ковчег здоров'я» з поважних причин, зумовлених неможливістю продовжувати роботу через догляд за дитиною. Проте, позивач стверджує, що на будь-які спроби позивача вирішити питання з іншим засновником Товариства - [PERSON] про звільнення з посади директора ТОВ «Ковчег здоровя» відповідно до чинного законодавства, [PERSON] ігнорує. Позивач наголосила, що нею написано заяву про звільнення з посади з 29 вересня 2015 року, яка була залишена на робочому столі директора Товариства, та одночасно, нею була направлена заява про звільнення з посади на юридичну адресу ТОВ «Ковчег здоровя», у звязку з чим позивач вважає, що фактично трудові відносини між сторонами були припинені з 29.09.2015 року. Проте, вказала, що 11.11.2015 року нею отримано лист ДПІ в Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області № 6345/ю/20-34-15-01-17, з якого вбачається, що керівник ТОВ «Ковчег здоровя» не подавав податкової декларації з ПДВ за вересень 2015 року. 12.11.2015 року нею отримано витяг з Єдиного Держаного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з якого позивач дізналась про те, що змін в реєстрі не відбулось, тобто вона досі є директором ТОВ «Ковчег здоровя». Крім того, позивач вказала, що на підставі чинного законодавства України, належним порядком звільнення особи з посади директора ТОВ є прийняття відповідного рішення загальними зборами учасників Товариства, без чого внесення відповідних змін до Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців неможливе. Посилаючись на не належне оформлення її звільнення з посади директора ТОВ «Ковчег здоровя», а також на поведінку співвласника Товариства, відносно звільнення, позивач розціню такі дії останньої, як примус до виконання обовязків директора підприємства. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом надсилання на його юридичну адресу судових повісток, декілька з яких повернулися на адресу суду з довідкою поштової установи про причини невручення, а саме: «закінчення терміну зберігання». Суд вважає, що небажання відповідача отримати рекомендовані листи з судовими повістками на пошті є відмовою останнього одержати судові повістки. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 76 ЦПК України, в разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Таким чином, відмовившись одержати судові повістки, відповідач вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне. Згідно з витягом з трудової книжки [PERSON] серії А С № 268905, 06.06.2005 року вона була прийнята на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковчег здоров'я» на підставі наказу № 1 від 06.06.2005 року (а.с. 8). Згідно з записом у трудовій книжці [PERSON] (порядковий № 24), вона була звільнена з посади директора за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 10.09.2015 року (а.с. 8). Як стверджував представник позивача у судовому засіданні, вказаний запис у трудовій книжці був зроблений [PERSON] самовільно та оскільки питання про звільнення директора товариства з обмеженою відповідальністю вирішується виключно шляхом прийняття відповідного рішення загальними зборами учасників Товариства, які у даному випадку не проводились, то цей запис у трудовій книжці позивача є недійсним. 11 листопада 2015 року [PERSON] отримано лист ДПІ в Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області № 6345/ю/20-34-15-01-17, зі змісту якого вбачається, що станом на 11.11.2015 року податкова декларація з ПДВ за вересень 2015 року до ДПІ ТОВ «Ковчег здоровя» не надана (а.с. 15). Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, № [NUMBER] сформованим 12.11.2015 року, засновниками (учасниками) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковчег здоров'я» є: [PERSON], розмір внеску до статутного фонду 14500,00 грн., та [PERSON], розмір внеску до статутного фонду 14500,00 грн.. Директором та підписантом Товариства є [PERSON] (а.с. 16-17). Матеріали справи містять заяву позивача, направлену на адресу відповідача 17.10.2015 року, в якій [PERSON] повідомляє, що з 17 жовтня 2015 року по 22 липня 2016 року вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років (а.с. 12). Крім того, матеріали справи містять заяву позивача, направлену на адресу відповідача 19.10.2015 року, в якій [PERSON] просить звільнити її за власним бажанням з посади директора ТОВ «Ковчег здоровя» з 19.10.2015 року (а.с. 13). Також, позивачем надано заяву і докази її направлення 19.10.2015 року на адресу співзасновника ТОВ «Ковчег здоров'я» [PERSON], в якій [PERSON] повідомила, що нею на адресу Товариства направлена заява про її звільнення за власним бажанням з посади директора з 19.10.2015 року. У цій заяві [PERSON] також просила у випадку проведення позачергових зборів засновників ТОВ «Ковчег здоров'я» з питання звільнення її з посади директора та призначення нового директора Товариства, повідомити її завчасно про дату, час, місце та повістку дня проведення зборів, письмово, в порядку і строки, встановлені законодавством за адресою її проживання (а.с. 14). Разом з тим, позивач вказала, що до цього часу її не звільнено належним чином з посади директора ТОВ «Ковчег здоровя». В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на положення п.п. 6.3, 6.9 Статуту ТОВ «Ковчег здоровя», за якими виконавчим органом Товариства є директор, який обирається (призначається) та відкликається (звільняється) загальними зборами учасників Товариства, проте Статуту ТОВ «Ковчег здоровя» до матеріалів справи нею надано не було. Згідно зі ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» питання виключення учасника з товариства є компетенцією загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Відповідно до ст. 62 цього Закону у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом. За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом положень ст. 38 КЗпП України, ст. 145 ЦК України, ст. ст. 58, 60-62 Закону України «Про господарські товариства», праву директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов'язок учасників товариства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що учасниками ТОВ «Ковчег здоровя» були проведені загальні збори Товариства та було вирішено заяву позивача про звільнення з посади директора. Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги, що діяльність ТОВ «Ковчег здоровя» регулюється Законом України «Про господарські товариства» та Статутом товариства, та відповідно до норм цього закону порядок виключення з учасників товариства, призначення та звільнення генерального директора та директора є виключною компетенцією загальних зборів товариства, який є вищим органом управління товариства, та чинним законодавством України не передбачено права суду перебирати на себе функції вищого органу управління господарського товариства. Крім того, слід зазначити, що у трудовій книжці позивача вже міститься запис про її звільнення з посади директора за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 10.09.2015 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним строковий трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Крім того, у відповідності до ст. 48 КЗпП України трудова книжка працівника є основним документом, який засвідчує досвід роботи на тій чи іншій посаді та підтверджує загальний стаж роботи для пенсійного забезпечення, та документально підтверджує досвід та кваліфікацію працівника. Згідно з пунктами 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки» із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2001 р. № 514 трудові книжки зберігаються на підприємствах як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Враховуючи наведені норми права, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок було покладено на позивача, як на директора ТОВ «Ковчег здоровя». Порядок заповнення трудових книжок, вкладишів до них, видачі трудової книжки у разі звільнення, чи дубліката трудової книжки, умови зберігання та обліку трудових книжок встановлені Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року (далі - Інструкція). Згідно з положеннями п.п. 1.1., 2.2. Інструкції, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. У Трудову книжку працівника вносяться відомості про зазначення наказів (розпорядження) про прийом та звільнення працівника з роботи. Суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що запис у трудовій книжці про звільнення [PERSON] з посади директора за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 10.09.2015 року був зроблений позивачем самовільно та є недійсним. Так, пунктом 2.10. Інструкції визначений порядок визнання недійсним запису про звільнення працівника. У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов'язок по доказуванню, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок по доказуванню покладається також на третіх осіб, прокурора, органи державного управління й інших осіб, які беруть участь у справі і в правовому становищі прирівнюються до сторін. Отже, обов'язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Принцип змагальності в загальному вигляді закріплений у Конституції України, ст. 129 якої передбачає, що однією з основних засад судочинства є змагальність сторін, свобода в наданні ними доказів та в доведенні перед судом їх переконливості. У контексті зазначених положень вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Отже, сторони виконують функцію суб'єктів доказування при встановленні юридично значущих фактів, що відповідає вимогам змагального цивільного процесу. З урахуванням наведенного, суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалась в обґрунтування своєї позовної вимоги, у звязку з чим у задоволенні позову належить відмовити. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed