Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом 22.08.2013 року, в провадження судді Руднєвої О.О. позовна заява прийнята 10.02.2014 року. 07.07.2014 року по зустрічному позову третьої особи з самостійними позовними вимогами [PERSON] до [PERSON], третя особа - Дзержинський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстраційного обліку постановлене судове рішення, яке ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 30.09.2014 року залишене без змін. Первісний позов [PERSON] до Дзержинського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ,Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецторггрупп», третя особа- [PERSON] про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна , однокімнатної квартири [ADDRESS] 07.07.2014 року було залишено без розгляду, в цій частині апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено та ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.07.2014 року було скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.09.2014 року з поверненням справи для подальшого розгляду. В судовому засіданні представник позивачки ,адвокат за угодою [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторггрупп» в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістив. На вимоги суду 12.12.2013 року надіслав заперечення та весь пакет документів ,який стосується проведених 01.07.2013 року прилюдних торгів(арк..105-114) Відповідач - Дзержинський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності представника, надіславши суду 22.03.2013 року свої заперечення та весь пакет матеріалів стосовно виконавчого провадження (арк..справи 27-86). Представник третьої особи за дорученням [PERSON] позовні вимоги не підтримала, просила в позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, ознайомившись з волевиявленням відповідача, Дзержинського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, дослідивши матеріали справи ,суд приходить до наступного: З правової позиції Верховного Суду України щодо розгляду цієї категорії справ вбачається, що правова природа структури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуте стягнення , до покупця - переможця прилюдних торгів та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами проведення їх акта про проведення прилюдних торгів є оформлення договірних відносин купівлі - продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. ( ст.ст.650,655 ЦК України). Таким, чином, Верховний Суд України в своїй правовій позиції вказує, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, а така угода може визнаватися недійсною тільки на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину , передбачених ст.ст.203-215 ЦК України. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування . На підставі вимог ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, що встановлені рішення суду яке набуло чинності, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, в яких приймають участь ті ж особи чи особа, відносно якої встановлені ці обставини. Таким чином, мають місце обставини підтверджені судовим рішенням від 07.07.2014 року №№638/13022/13-ц, 2/638/215/14, яке набуло чинності та ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 30.09.2014 року №22ц/790/5862/14 встановлено та не підлягає подальшому доказуванню, що третя особа по справі [PERSON].придбав з прилюдних торгів 01.07.2013 року однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] , що підтверджено протоколом №21-0459/13 від 01.07.2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації об»єкту нерухомого майна- однокімнатної квартири [ADDRESS] (ас.81-82) З матеріалів об»єднаного виконавчого провадження вбачається, що позивачка [PERSON] є боржником за виконавчими провадженнями № №40629960, 40629593, 20492004, 19997840, 26531589,28272505,32862349, сума щодо стягнення за зведеним виконавчим провадженням становила на момент реалізації майна 114 487,48(арк..64-66). З матеріалами зведеного виконавчого провадження боржник [PERSON] була особисто ознайомлена 16.04.2013 року (арк..справи 86), також особисто підписала акт держвного виконавця від 04.04.2013 року (арк..70), про проведення оцінки майна повідомлена державним виконавцем 05.04.2013 року(арк..75),повідомлення їй надіслане рекомендованим поштовим відправлення 09.04.2013 року (арк..76). 13 травня 2015 року державним виконавцем Риженко Ю.Е. була повідомлена про проведення прилюдних торгів з реалізації майна, що підтверджується довідкою «Укрпошта», згідно з якою листа їй було вручено особисто. Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторггрупп» надало суду всі докази тим обставинам, що у відповідності з вимогами п.3.5 Тимчасового Положення про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року № 68/5 (яке діяло на час проведення прилюдних торгів) було вжито всі необхідні заходи щодо ознайомлення боржника з датою проведення торгів (арк..справи 105-114). Судом неодноразово роз»яснені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно того, що законодавцем обов»язок щодо доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог покладено на учасників процесу, а судом докази тільки оцінюються. Суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] доказів тим обставинам, що вона не була повідомлена про проведення прилюдних торгів не надано, а враховуючи позицію позивачки щодо систематичного неотримання нею судових документів за її позовом(ар.147,158, 203), суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] була належним чином повідомлена про проведення прилюдних торгів, бо й в своїй позовній заяві не заперечує, що ознайомлена з інформацією на веб-сайті. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов»язків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 01/07/2013 року недійсним ,суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.» Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS] є безпідставними та задоволенню не підлягають. Виходячи з вищевикладеного, також не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним акту державного виконавця Дзержинського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про реалізацію об»єкту нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS] та про визнання недійсним протоколу №21-0459/13 від 01.07.2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації об»єкту нерухомого майна- однокімнатної квартири [ADDRESS].

Outcome: dismissed