Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] предявив позов до управління Державної казначейської служби України в м. Ужгороді, МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про відшкодування моральної шкоди (а.с.2-4). Свої вимоги мотивував тим, що згідно постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 12 червня 2014 року з позивача було стягнуто виконавчий збір в розмірі 2802, 37 грн. по виконавчому провадженню № 43532247. У подальшому постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року від 10 лютого 2015 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору було визнано протиправною та скасовано (а.с.5-10). Позивач стверджував, що такими незаконними діями державного виконавця йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі та гідності, переживаннях через винесення незаконної постанови про стягнення виконавчого збору. Позивач оцінив заподіяну йому моральну шкоду в 10\~000 грн., цю суму просив стягнути у судовому порядку відповідно до заяви про уточнення позовних вимог з Державного (місцевого) бюджету України в особі управління Державної казначейської служби України (а.с.73). Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 29 жовтня 2015 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Державну казначейську службу України, а ухвалою цього ж суду від 8 квітня 2016 року прокуратуру Закарпатської області (а.с.87,161-162). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 7000 грн. моральної шкоди. В решті вимог відмовлено (а.с.196-200). Рішення місцевого суду було оскаржено Державною казначейською службою України. Ухвалою судді апеляційного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року ця скарга була визнана неподаною та повернута апелянту (а.с.249). Рішення місцевого суду було оскаржено й відповідачем [PERSON] міським відділом Державної виконавчої служби. Апеляційне провадження за цією скаргою було відкрито ухвалою від 12 січня 2017 року (а.с.251). В апеляційній скарзі Ужгородський міський відділ Державної виконавчої служби просить рішення місцевого суду скасувати, в задоволенні позову відмовити. Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач не довів протиправність поведінки відповідача, наявність та розмір моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною позивачеві моральною шкодою. Розмір моральної шкоди не підтверджено доказами та є не співмірний із сумою виконавчого збору, який фактично не було стягнуто. В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник ДВС скаргу підтримав та просив задовольнити, звернув увагу на те, що фактично судовий збір з [PERSON] стягнуто не було. Коли він звернувся до виконавчої служби, йому детально було розяснено право на звернення до суду з вимогою про скасування постанови про стягнення цього збору, що він і зробив. Позивач стверджував, що моральна шкода була заподіяна йому саме тим, що про факт винесення незаконної постанови виконачої служби щодо нього стало відомо за його основним місцем роботи, однак насправді постанова направлялася за місцем проживання позивача, а не за місцем його роботи. Представник Державної казначейської служби та прокурор апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, пояснили, що підстав для стягнення коштів з Державної казначейської служби України в даному випадку взагалі немає, факт заподіяння моральної шкоди та її розмір позивачем не доведено. Позивач [PERSON] подав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, а апеляційну скаргу відхилити. Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи слідує, що згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду суду стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 27 023,71 грн. матеріальної та 1000,00 грн. моральної шкоди. Виконавчий лист видано судом 14.05.2014 року. 04 червня 2014 року головним державним виконавцем міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 712/225/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 27 023,71 грн. матеріальної та 1000,00 грн. моральної шкоди. 12 червня 2014 року головним державним виконавцем міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції [PERSON] винесено постанову про стягнення з боржника [PERSON] виконавчого збору в розмірі 2802,37 грн ( а.с.11). Постановою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року, яка набрала законної сили, цю постанову визнано протиправною та скасовано ( а.с.5-7). Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2015 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року залишено без змін ( а.с. 8-10). При цьому, у своїй ухвалі Львівський апеляційний адміністративний суд крім іншого зазначив, що державний виконавець не вжив заходів примусового характеру до виконання судового рішення та на мав доказів, що позивач належно і своєчасно повідомлений про відкриття виконавчого провадження станом на 12 червня 2014 року, формально та упереджено-поспішно виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, чим порушив права та інтереси останнього ( а.с. 10). Посилаючись саме на ці обставини, позивач [PERSON] стверджував, що цією постановою державного виконавця йому було заподіяну моральну шкоду, він зазнав моральних старджань, які тривали з моменту, коли він дізнався про існування постанови і до постановлення ухвали суду від 02 березня 2015 року. Місцевий суд з цим твердженням погодився та прийшов до висновку, що факт заподіяння позивачеві моральної шкоди є доведеним самим фактом постановлення неправомірної постанови відповідачем, яка призвела до порушення законних прав позивача. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення на його користь у відшкодування моральної шкоди грошових коштів, суд першої інстанції вказав, що «сама по собі констатація встановлених судом порушень не може становити достатньої компенсації» та послався на п.63 рішення Європейського Суду з прав людини ( далі по тексту ЄСПЛ) від 02 листопада 2004 року по справі «Трегубенко проти України» та на п.61 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року по справі « Пономарьов проти України» ( а.с. 215). Присуджуючи до стягнення кошти у розмірі 7000, 00 грн. , суд вказав, що ним враховано всі обставини справи, принципи розумності, виваженості і справедливості. Колегія вважає, що ці висновки є помилковими, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраним у справі доказам. При цьому колегія виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Водночас, у справах про відшкодування шкоди зясуванню підлягають ряд обставин, у т.ч. : наявність шкоди, характер моральних чи фізичних страждань особи або втрат її немайнового характеру, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, розмір відшкодування, якщо шкода оцінена у грошовому вимірі тощо. Кожна із зазначених обставин має бути підтверджена достатніми, достовірними та належними доказами, які мають бути оцінені судом за правилами статті 212 ЦПК України. Процесуальний обовязок по доведенню обставин, з якими позивач повязує свої вимоги, покладено на позивача. За загальним правилом, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичній або\~\~юридичній\~особі\~\~незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу\~\~влади Автономної\~\~Республіки Крим або органу місцевого\~самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем, фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. В даній справі встановлено, що постанова головного державного виконавця міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 12 червня 2014 року про стягнення з боржника [PERSON] виконавчого збору в розмірі 2802,37 грн. була винесена неправомірно. Ця обставина сторонами не заперечуються. Водночас, інші обставини, які підлягають зясуванню у спорах про відшкодування шкоди, суд порахував доведеними, ґрунтуючись виключно на поясненнях позивача, яких є недостатньо. Такі висновки суду не узгоджується з вимогами статтей 57-66 ЦПК України. Посилання суду першої інстанції у даній справі на п.63 рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року по справі «Трегубенко проти України» та на п.61 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року по справі «Пономарьов проти України» є недоречними. Обставини цих справ є істотно іншими, ніж обставини справи, що розглядаються. Пункти відповідних рішень ЄСПЛ стосуються процедури застосування статті 41 Європейської Конвенції з прав людини, яка не відноситься до компетенції національних судів Країн-учасниць. За цих обставин, колегія вважає, що достатніх підстав для задоволення позову [PERSON] у даній справі немає, рішення місцевого суду слід скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити як недоведеного. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed