Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

ПАТ "Дельта Банк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 27.06.2008 року Публічне Акціонерне Товариство «Дельта Банк» (правонаступник Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційний Банк «Дельта») та фізична особа - [PERSON] уклали кредитний договір № 001-05044-270608. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, в зв'язку з чим станом на 24.02.2014 року виникла заборгованість в сумі 2596,23 грн., яка складається з: - заборгованість за сумою кредиту - 1581,14 грн.; - заборгованість за відсотками - 0,11 грн.; - заборгованість за комісіями - 1014,98 грн. Згідно вимог позовної заяви позивач просив стягнути із відповідача на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2596,23 грн., витрати по сплаті судового збору - 243,60 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, згідно вимог позовної заяви просять слухати справу у відсутності представника позивача Духоти І.В.; позовні вимоги підтримує в повному обсязі; проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 05.05.2014 року не з'явилася, відповідно до поданих заперечень до позовної заяви від 05.05.2014 року, заявлений позов не визнає повністю та просить відмовити позивачу в задоволенні позову за безпідставністю у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності. Одночасно просить розглядати справу у її відсутність за наявними у справі документами та з врахуванням її заперечень. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 27.06.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 001-05044-270608, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 3000грн. 00 коп. Відповідно до пункту 1.2 Кредитного договору кредит надано на строк 18 місяців, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх плат не пізніше ніж 26 грудня 2009 року на умовах, визначених даним Договором. Згідно наданого до суду розрахунку заборгованості, станом на 24.02.2014 року заборгованість в загальній сумі склала 2596 грн.23коп., яка складається з: - заборгованість за сумою кредиту - 1581,14 грн.; - заборгованість за відсотками - 0,11 грн.; - заборгованість за комісіями - 1014,98 грн. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. Частина 1 статті 1049 та частина 2 статті 1050 ЦК України передбачають, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Однак під час розгляду справи у суді 5 травня 2014 року відповідачка [PERSON] подала до суду заперечення на позов з вимогами про застосування строку позовної давності. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування своїх доводів представник Банку в позовній заяві не просить поновити строк позовної давності. Пунктом 10.1 Кредитного договору передбачено, що строк дії договору встановлюється з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання позичальником зобов'язання за цим договором. Проте з такими доводами та позиціями Банку погодитись не можна, так як вони не ґрунтуються на законі, зокрема. Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України). Відповідно до положень Цивільного кодексу України: ст. 256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність, тривалістю у три роки. ст. 260 ЦК України - позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 -255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. ст. 266 ЦК України - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При вирішенні питання щодо початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 5. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до наданого Банком розрахунку, у зв'язку із порушенням зобов'язань за договором, які відповідачка не стала виконувати з 28.04.2009 року, станом на 24.02.2014 року позивач нарахував заборгованість в розмірі 2596,23грн. (а.с.16). З розрахунку вбачається, що остання операція по рахунку банку відповідачкою була здійснена 28.04.2009року. (а.с.16). Таким чином, свої зобов'язання по сплаті встановлених платежів відповідачка не стала виконувати з травня 2009 року, то відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України право звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у позивача виникло з травня 2009 року. Також, як вбачається пунктом 1.2 Кредитного договору від 27.06.2008 року даний кредит надано позивачці на строк 18 місяців, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх плат не пізніше ніж 26 грудня 2009 року. (а.с.6). Як вбачається із поданих матеріалів, позивач не звертається з клопотанням про поновлення строку позовної давності, в відповідачка [PERSON] подала письмові заперечення на даний позов, де просила відмовити позивачу у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності. Таким чином, вбачається, що трьохрічний строк, передбачений ст. 257 ЦК України для захисту Банком свого порушеного права шляхом звернення з позовом до суду, закінчився, оскільки з даним позовом до суду позивач звернувся лише 11 квітня 2014 року. Крім того, згідно роз'яснення, які містяться в ч. 2 п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, згідно яких, враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Законом України від 1 грудня 2005 року № 3161-1У «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», який набрав чинності з 13 січня 2006 року, Закон України «Про захист прав споживачів» викладено в новій редакції. З цього часу абзац перший та пункт 7 абзацу другого частини 11 статті 11 вказаного Закону («Права споживача в разі придбання ним продукції в кредит») передбачають, що якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Верховний Суд України в постанові від 20 листопада 2013 року у цивільній справі №6-126цс13 висловив правову позицію, обов'язкову для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, згідно якої пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. В постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) висловлена позиція, згідно якої у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору №001-05044-270608 від 27 червня 2008 року в сумі 2596,23грн. слід залишити без задоволення у зв'язку з пропуском позовної давності. На підставі викладеного, ст. ст. 251, 256, 260, 261, 266, 267, 526, 530, 625, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed