Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача з вимогою про стягнення з нього розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем до 02.01.2009 року та був звільнений із займаної ним посади, однак при звільненні відповідач затримав остаточний розрахунок із позивачем та розрахувався остаточно 18.06.2009 року у зв'язку із чим, порушив його законні права. Посилаючись на порушення його трудових прав, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку в загальному розмірі 11615,32 грн., судові витрати віднести на рахунок відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на те, що Конституційний Суд України в своїх рішеннях №8 - рп/2013 та 9-рп/2013 від 15.10.2013 року роз'яснив, що звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати і всіх виплат відповідно державних гарантій встановлених законодавством, не обмежується будь - яким строком. В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог та зазначали, що позивач розуміє вищенаведені Рішення Конституційного Суду України виходячи із своїх побажань і тлумачить їх невірно, оскільки Рішенням Конституційного суду №4-рп/2012 від 22.02.2012 року було роз'яснено, що для звернення працівника до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, який у випадку позивача розпочався ще в 2009 році, тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Вислухавши пояснення позивача та пояснення представників відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, позивач перебував на посаді головного конструктора ДП Завод «Генератор» та був звільнений із займаної ним посади на підставі наказу про звільнення з 02.01.2009 року у зв'язку із закінченням дії контракту. Дана обставина визнається сторонами та не потребує додаткового доказування. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні було встановлено та визнається сторонами та обставина, що остаточний розрахунок при звільненні відповідач провів із затримкою та здійснив його лише 18.06.2009 року. Тобто позивач, будучи звільненим із займаної ним посади ще 02.01.2009 року та не отримавши остаточного розрахунку при звільненні знав або повинен був знати про порушення його трудових прав зі сторони відповідача. Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач, як на підставу для задоволення його позовних вимог вказує на те, що Конституційний Суд України в своєму Рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 року визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, а оскільки відповідач дійсно порушив його трудові права, він може самостійно визначатися з моментом звернення до суду за їх захистом. Аналогічні висновки, на думку позивача викладені в Рішенні Конституційного Суду України в № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року. З таким твердженням позивача, суд погодитися не може виходячи із наступного. В судовому засіданні представники відповідача, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог вказували на те, що приписами ч.1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивач дізнався про порушення його трудових прав ще 02.01.2009 року, то він пропустив трьохмісячний строк для звернення за захистом свого порушеного права. Також зазначали, що вказані Рішення Конституційного Суду України, на які посилається позивач не можуть бути застосовані до правовідносин, які склалися між сторонами, оскільки їх можливо застосовувати лише у випадку, коли заробітна плата на момент звернення до суду виплачена не була. Як вбачається із п.2.2. Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Враховуючи ту обставину, що відповідачем було виплачено належну позивачу до виплати заробітну плату 18.06.2009 року, то зважаючи на Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року підстав для задоволення позовної заяви у суду немає. Додатково суд вважає за необхідне відмітити, що встановлення тримісячного строку для звернення до суду працівника, якому хоча і затримали розрахунок з ним при звільненні, однак в подальшому провели його направлений на відсутність зловживань зі сторони самого працівника, тому що у випадку відсутності таких обмежень конкретним строком, буде реальна можливість для здійснення зловживань таких працівників щодо використання свого права звернення до суду в значно пізній строк, що призведе до порушення прав роботодавця, оскільки звернення позивача до суду з позовом є його правом, а не обов'язком. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed