Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Кіровоградської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що п. 35 рішення Кіровоградської міської ради від 17.12.2010 року №59 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам міста Кіровограда» передано [PERSON] у власність земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 502,01 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, на підставі вказаного рішення Кіровоградської міської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] cepiї [NUMBER] від 08.07.2011 року. Позивач також зазначив, що згідно з даними технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] [PERSON] належала земельна ділянка площею 336 кв.м., а по [ADDRESS] йому (позивачу [PERSON]) належала земельна ділянка площею 501,2 кв.м. Вказав, що відповідно до даних державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON], земельна ділянка останньої накладається на його земельну ділянку, що підтверджується висновками експертів № 956-957/21 від 28.09.2009 року та № 8 від 20.06.2013 року, за якими встановлено, що межа між його (позивача) домоволодінням та домоволодінням відповідача [PERSON] знаходиться за його (позивача) погребом на певній відстані, також встановлено, що межа по державному акту [PERSON] проходить через його (позивача) погреб, та, при цьому, половина погребу знаходиться в межах державного акту на право власності на землю, виданого [PERSON] Вважає, що державний акт на право власності на земельну ділянку від 08.07.2011 року серії [NUMBER] виданий [PERSON] на підставі незаконного рішення Кіровоградської міської ради, яке прийнято з порушенням вимог ст.ст.118, 141 ЗК України, так як зазначеним рішенням [PERSON] надано у власність земельну ділянку, частина якої перебуває в його (позивача) користуванні, без її вилучення, та без його (позивача) згоди, у зв'язку з чим, порушує його (позивача) право на користування його земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. З огляду на зазначене, позивач просить визнати недійсним п. 35 рішення Кіровоградської міської ради від 17 грудня 2010 року №59 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам міста Кіровограда» та державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] загальною площею 0, 0502 га, розташованою за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд серії [NUMBER], виданого 08 липня 2011 року на ім'я [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, подав заяву від 16 травня 2016 року (за вх.№13487 від 16.05.2016 року) про подальший розгляд справи за його відсутності. Крім того, зазначив, що і в подальшому його інтереси під час судового розгляду справи буде захищати прокурор прокуратури м.Кіровограда. Окрім того, будучи присутнім в попередніх судових засіданнях по зазначеній справі, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позові, просив позов задовольнити, зазначаючи на обгрунтування позовних вимог, що 16 травня 1980 року він придбав у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок [ADDRESS], який знаходився на земельній ділянці площею 709, 70 кв.м, крім того, на зазначеній земельній ділянці знаходилися також господарські побудови, а саме: надвірні споруди літ. «Б» та погріб літ. «В», в свою чергу, [PERSON] незаконно заволоділа частиною земельної ділянки, яка знаходилася у нього в користуванні, посилаючись на рішення Ленінського райвиконкому, вважав, що без його дозволу на відчуження частини земельної ділянки, Ленінський райвиконком не мав права зменшувати площу земельної ділянки, якою він користувався, та на якій знаходиться його погріб. Прокурор прокуратури м.Кіровограда позов [PERSON] підтримав, посилаючись на обставини, викладені позивачем в позові, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та в її інтересах представник - адвокат Созінова Г.І. позовні вимоги не визнали, вважаючи позов необгрунтованим та безпідставним, просили відмовити позивачу в його задоволенні, зазначивши на обгрунтування заперечень, що позивач, заявляючи про порушення своїх прав на землю, не довів, що у нього таке право існує юридично, так як, в даному випадку позивач повинен довести суду, що у нього є юридично оформлене право на землю, при цьому доводи позивача про те, що його право на землю підтверджено технічним паспортом, не є належними, в зв'язку з тим, що технічний паспорт підтверджує лише технічний стан об'єкту нерухомості і не є правовстановлюючим документом, в тому числі, і у відношенні землі. Крім того, Закон, який регулює земельні правовідносини, передбачає, що межі будь-якої земельної ділянки встановлюються на підставі винесених в натурі межевих знаків, при цьому у земельної ділянки відповідача маються встановлені та зареєстровані межі з їх прив'язкою до географічним координат, в той час як у позивача відсутні встановлені та зареєстровані належним чином межі земельної ділянки. Окрім того, зазначили, що позивач в позові не оспорює процедуру та порядок прийняття Кіровоградською міською радою рішення, яке є предметом спору. Крім того, на підставі ст.257, ч.4 ст.267 ЦК України просили застосувати строк позовної давності. Представник відповідача Кіровоградської міської ради до суду не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України подав клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача. Заслухавши прокурора прокуратури м.Кіровограда, відповідача та в її інтересах представника, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України, та до яких, зокрема, належить визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб. За приписами ст.4 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Окрім того, умовою звернення до суду повинно бути дійсне або добросовісно передбачуване порушення суб'єктивного права позивача, будь-яке інше звернення до суду є зловживання правом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб'єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. Як на підстави позовних вимог позивач зазначив, що за договором купівлі-продажу від 16.05.1980 року він придбав житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS], який знаходиться на земельній ділянці, площею 709, 7 кв.м, разом з тим, розмір земельної ділянки, якою він фактично користується, не відповідає розміру, зазначеному в договорі купівлі-продажу та технічному паспорту, так як відповідачу [PERSON] надано рішенням Кіровоградської міської ради у власність земельну ділянку по [ADDRESS], частина якої перебуває у його користуванні, без її вилучення та без його згоди, крім того, відповідно до висновку судового експерта, проведеного в іншій справі, межа за державним актом на право власності а земельну ділянку, який видано [PERSON], проходить через його (позивача) погреб, при цьому, половина його погребу знаходиться в межах державного акту на право власності на землю, виданого [PERSON], чим порушується його право користування земельною ділянкою. В свою чергу, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 1980 року, посвідченого зам. старшого державного нотаріуса Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Телевною Л.І., зареєстровано в реєстрі за №1-1147, належить на праві приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. На зазначеному документі про право власності вчинено реєстраційний напис ОКП «Кіровоградське ООБТІ», за яким зареєстровано право власності за [PERSON] на зазначений жилий будинок [ADDRESS], та записано в реєстрову книгу за №8218/27 від 30 травня 1980 року. Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] на земельній ділянці 709, 7 кв.м. та має наступні надвірні споруди: сарай літ. «В», погріб літ. «Б». Відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 07.08.1968 року №2-4797, належить на праві власності жилий будинок [ADDRESS]. Судом також встановлено, що п.35 рішення Кіровоградської міської ради «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам міста Кіровограда» від 17 грудня 2010 року №59, передано [PERSON] у власність земельну ділянку по [ADDRESS], площею 502, 01 кв.м ( у т.ч. по угіддям, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови. На підставі зазначеного рішення відповідач [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.07.2011 року, загальною площею 0, 0502 га, за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зазначене рішення Кіровоградської міської ради від 17 грудня 2010 року в частині передачі земельної ділянки у власність відповідачу [PERSON] та державний акт на право власності на земельну ділянку є предметом позовних вимог позивача [PERSON], який просить визнати їх недійсними. Судом також встановлено, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 листопада 2008 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 01 грудня 2009 року, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відновлення меж, при цьому, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до рішення №631 виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Кіровограда від 10.11.1974 року «Про розгляд заяв гр. [PERSON] та [PERSON].» збільшено земельну ділянку площею 175 кв.м в домоволодінні по [ADDRESS] за рахунок землекористування по [ADDRESS], та за домоволодінням по [ADDRESS] залишено земельну ділянку площею 634,7 кв.м, дозволено міському бюро техінвентаризації внести відповідні зміни в документи домоволодіння про [ADDRESS]. Крім того, в рішенні №631 від 10.11.1974 року також зазначено, що [PERSON], якій належить домоволодіння по [ADDRESS] звернулася з проханням збільшити земельну ділянку площею 200,0кв.м за рахунок домоволодіння по [ADDRESS], на що власник [PERSON] дає згоду. Згідно з актом технічного обстеження можливо збільшити земельну ділянку площею 175,0м2 за рахунок землекористування по [ADDRESS]. Загальну ділянку по [ADDRESS] рахувати площею 572,6м2, за домоволодінням по [ADDRESS] рахувати земельну ділянку площею 634,7м2. Відповідно до дозволу управління головного архітектора міста виконавчого комітету Кіровоградської міської ради №15 від 04 листопада 1975 року на підставі рішення виконкому районної ради депутатів трудящих, відділ архітектури Ленінського району дозволено [PERSON] збільшити площу земельної ділянки на 175м2 в домоволодінні по [ADDRESS]. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 листопада 2008 року також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.02.1977 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок загальною площею 28,5 кв.м, розташований на земельній ділянці розміром 709, 70 кв.м за адресою [ADDRESS], в подальшому, 16 травня 1980 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок загальною площею 28,5 кв.м, розташований на земельній ділянці розміром 709,70 кв.м за адресою [ADDRESS]. З зазначеного рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 листопада 2008 року також вбачається, що між колишніми співвласниками домоволодінь [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно до рішення №631 виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Кіровограда від 10.11.1974 року не була встановлена межа між вказаними земельними ділянками. Крім того, в ухвалі апеляційного суду Кіровоградської області від 01 грудня 2009 року, за наслідками апеляційного перегляду рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 листопада 2008 року, також зазначено, що на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м.Кіровограді ради депутатів трудящих від 10.11.1974 року №631, земельна ділянка, яка на той час перебувала у користуванні [PERSON] ([ADDRESS]), була збільшена на 175 кв.м за рахунок зменшення земельної ділянки по [ADDRESS], при цьому, допитаний в судовому засіданні судовий експерт зазначив, що на час прийняття зазначеного рішення №631 від 10.11.1974 року, розмір земельної ділянки по [ADDRESS] становив 709, 7 кв.м, а по [ADDRESS] - 336 кв.м, таким чином, після рішення виконкому розміри земельних ділянок повинні становити відповідно 534,7 кв.м та 511 кв.м, в той час розміри земельних ділянок, які зазначені в рішенні: 634,7 кв.м та 572,6 кв.м відповідно, - викликані арифметичними помилками, що підтвердила в судовому засіданні спеціаліст - інженер ОКП «Кіровоградське ООБТІ» [PERSON] несвоєчасне внесення змін до технічних паспортів на житлові будинки у частині розмірів присадибних земельних ділянок після рішення виконкому від 10.11.1974 року викликане технічними причинами. Крім того, відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 27.08.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2013 року, задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди, зокрема, було усунуто перешкоди [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, що розташована в [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] поновити паркан, що розділяє суміжні домоволодіння по [ADDRESS] та [ADDRESS], що існував до лютого, 2013 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 3 614 грн. 70 коп. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] моральної шкоди, - відмовлено. В зазначеному рішенні судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого згідно рішення від 17.12.2010 року №59 належить земельна ділянка площею 0,0502 га в межах згідно з планом, що розташована в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), при цьому, [PERSON] відповідно до встановлених меж, побудовано паркан. Висновком за результатами перевірки від 05.02.2013 року встановлено, що [PERSON] звернулась до Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області із заявою про те, що [PERSON] незаконно розбирає суміжний паркан та проводить будівельні роботи на території її домоволодіння. [PERSON] надав пояснення, згідно з якими за планом земельної ділянки, територія, на якій він проводить будівельні роботи його і його дії законні. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведеними нормами ЦПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч.3 ст.61 ЦПК України, слід розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій цивільній справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Обставини, встановлені судовим рішенням, це юридичні факти (діяння та події), які судом визнані такими, що мали місце. З огляду на зазначене, судом відзначається, що встановлені судовими рішеннями обставини, що мають значення для справи, не є тотожними з їх юридичною оцінкою, що відповідає положенням Цивільного процесуального Закону України та роз'ясненням Верховного Суду України в постанові «Про судове рішення» № від 18.12.2009 року №14, відповідно до яких у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, судом відзначається, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч.1 ст.61 ЦПК України, варто розуміти так, що учасники цивільного процесу, не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій цивільній справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Отже, за змістом ч.1 ст.61 ЦПК України учасники цивільного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої цивільної справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідній справі, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені. Водночас, передбачене ч.1 ст.61 ЦПК України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Крім того, для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч.1 ст.61 ЦПК України, учасник цивільного процесу, який ці обставин заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази, які, в свою чергу, повинні бути оцінені судом, що розглядає справу в загальному порядку за правилами ст.212 ЦПК України. При цьому, судом також відзначається, що при розгляді справи, суд повинен враховувати також вимоги ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України, щодо необхідності всебічного і повного з'ясування обставин справи, і в разі, якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої справи, яка розглядалася в порядку цивільного судочинства, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, що розглядає справу. Під час судового розгляду справи позивачем [PERSON] було заявлено клопотання про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи для вирішення питання про те, чи накладається земельна ділянка по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка перебуває у власності [PERSON] на підставі державного акта на право власності на землю серії [NUMBER], на земельну ділянку по [ADDRESS], яка згідно з договором купівлі-продажу від 16.05.1980 року та технічного паспорту, виданого ОКП КООБТІ від 14.08.2008 року, перебуває у користуванні [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (ч. 2 ст. 133 ЦПК України). Статтею 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Крім того, в п. 2 постанови від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Під час судового розгляду справи заклопотанням позивача [PERSON] по справі була призначена судова земельно-технічна експертиза, на вирішення якої поставлені наступні питання: чи має місце факт порушення меж та факт накладання земельних ділянок між сусідніми домоволодіннями по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка перебуває у власності [PERSON] на підстаі державного акта на право власності на землю серії [NUMBER] та по [ADDRESS], яка на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 травня 1980 року знаходиться у користуванні [PERSON]; чи відповідає фактичний порядок користування земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] правовстановлюючим документам (державний акт на право власності на землю серії [NUMBER] від 08.07.2011 року, технічний паспорт на домоволодіння) та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, якщо не відповідають, то в чому саме; встановити фактичний розмір земельних ділянок, які знаходяться у користуванні [PERSON] за адресою [ADDRESS] та у користуванні [PERSON] за адресою [ADDRESS]; встановити місце розташування на земельних ділянках по [ADDRESS] та [ADDRESS] погребу літ. «в» за документами ОБТІ станом на 16 травня 1980 року та погребу, який знаходиться на земельних ділянках на теперішній час. Відповідно до висновку експерта Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №№229, 230 судової комісійної земельно-технічної експертизи від 14 березня 2016 року, по першому питанню при проведенні візуально-інструментального обстеження земельної ділянки за адресою [ADDRESS] з кадастровим № [NUMBER], експертами не виявлено встановлених межових знаків на земельній ділянці, які б відповідали Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, у зв'язку з чим визначити, чи має місце факт порушення меж та факт накладання земельних ділянок між сусідніми домоволодіннями по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка перебуває у власності [PERSON] на підставі державного акта на право власності на землю серії [NUMBER] та по [ADDRESS], яка на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 травня 1980 року знаходиться у користуванні [PERSON], не вбачається можливим, оскільки фактично відсутні межеві знаки між домоволодіннями по [ADDRESS] та по [ADDRESS] та не надано правовстановлюючу документацію на земельну ділянку по [ADDRESS]. По другому та третьому питанню за матеріалами цивільної справи та в ході зовнішнього дослідження земельних ділянок натурно-візуальним методом було встановлено, що земельна ділянка по [ADDRESS] була виділена відповідно до рішення виконавчого комітету міських депутатів №53 від 13.01.1964 року площею 397,6 кв.м [PERSON] На підстави заяви [PERSON] та за згодою власника домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] рішенням №631 від 10 листопада 1974 року [PERSON] було надано додатково 175 кв.м земельної ділянки за рахунок земель по [ADDRESS], при цьому за домоволодінням по [ADDRESS] залишено земельну ділянку площею 634,7 кв.м загальна площа земельної ділянки за домоволодінням по [ADDRESS] дорівнює 572,6 кв.м. Листом Управління головного архітектора міста від 04.04.1975 року надано дозвіл на збільшення земельної ділянки домоволодіння по [ADDRESS] на 175 кв.м. Відповідно до технічного паспорту ОКП ОБТІ від 08.04.2014 року домоволодіння [PERSON] за адресою [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці площею 500, 4 кв.м. Власником домоволодіння [PERSON] було приватизовно земельну ділянку за адресою [ADDRESS] на підставі рішення сесії Кіровоградської міської ради від 17 грудня 2010 року №59, площа земельної ділянки становить 502 кв.м., видано [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08 липня 2011 року. Також земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Таким чином, земельна ділянка по [ADDRESS] була сформована відповідно до законодавства як об'єкт цивільних прав, з площею 502 кв.м. Згідно з довідкою КООБТІ від 18 серпня 2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 1980 року №1-1447 зареєстровано земельну ділянку площею 481,9 кв.м. У договорі купівлі-продажу від 16 травня 1980 року площа земельної ділянки за адресою [ADDRESS] становить 709, 7 кв.м. Відповідно до положень ст.79-1 ЗК України земельна ділянка по [ADDRESS] не сформовна як об'єкт цивільних прав, зокрема, відсутній проект землеустрою та відповідно відсутній кадастровий номер. Крім того, експертами було проведено обміри фактичного землекористування домоволодінням по [ADDRESS] та по [ADDRESS], та встановлено, що фактичне користування земельними ділянками по [ADDRESS] та по [ADDRESS] не відповідає правовстановлюючим документам, але знаходиться в межах допустимої похибки 6% згідно з Технічними вказівками щодо визначення меж земельних ділянок спільної та часткової власності фізичних та юридичних осіб на забудованій території у населених пунктах. Фактичний розмір земельної ділянки, за адресою [ADDRESS], що знаходиться у користуванні [PERSON] дорівнює 527,40 кв.м; фактичний розмір земельної ділянки за адресою [ADDRESS], що знаходиться у користуванні [PERSON] становить 521, 00 кв.м. Крім того, у висновку комісійної земельно-технічної експертизи також зазначено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] не відповідає вимогам нормативно-правових актів в галузі містобудівної діяльності та землеустрою, і, зокрема, навіс літ «в» та господарська споруда (сарай) розміром 10,23мх5,0м, що розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] забудовано з порушенням вимог п.3.25 ДБН 360-92**(5) та ст.26 , ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; місце розташування сараю-літньої кухні літ. «В» та збільшення сіней «а» збудовано з порушенням вимог примітки 7 п.1 Додатку 3.1 ДБН 360-92**(5), в частині відсутності відповідного погодження з місцевими органами архітектури та містобудування. По четвертому питанню експертами було встановлено, що технічний паспорт станом на 16 травня 1980 року відсутній, при цьому, відповідно до листа ОКП КООБТІ від 5.05.2015 року №338-17 технічний паспорт станом на 1980 рік виготовити неможливо, тому що в 1990 році на попередні плани земельної ділянки та поверховому плані були внесені зміни, а саме: зміни конфігурації, площі земельної ділянки, знесення та обмір будівель, перемір та внесення змін в поверховий план. У зв'язку з чим були досліджені технічні паспорти ОКП КООБТІ на домоволодіння за адресою [ADDRESS] станом на 05.05.1990 року та станом на 24.05.1990 року, при цьому, у зазначених технічних паспортах погріб літ. «в» на межі домоволодіння по [ADDRESS] та [ADDRESS], - відсутній. Відповідно до технічного паспорту до домоволодіння станом на 1990 рік входило: «А, а, а1» - житловий будинок, «В» - сарай (самочинно побудований); «Б»- вбиральня; «в» - навіс (самочинно побудований); «а2» - погріб (в житловому будинку). В технічному паспорті ОКП КООБТІ домоволодіння 2008 року погріб літ. «в» на межі також відсутній. В усадебному плані місце розташування погребу «в» вказано без прив'язки до житлового будинку літ. «А» та до межі суміжного землекористування, у зв'язку з чим визначити його місце розташування не вбачається можливим. Крім того, було досліджено земельну ділянку по [ADDRESS], та встановлено, що на момент огляду погріб фактично розташований на межі з домоволодінням по [ADDRESS], вхід до погребу фактично розташовано на спірній земельній ділянці між домоволодінням по [ADDRESS] та домоволодінням по [ADDRESS]. Місце розташування погребу зображено в графічному додатку №2, а саме: ліва стіна погребу находиться на відстані 2,65 м від прибудови «а1» (на земельній ділянці по [ADDRESS]) та права стіна погребу знаходиться на відстані 0,94 м від прибудови «а2» (на земельній ділянці по [ADDRESS]), вхід до погребу знаходиться на відстані 11,0 м ві фасадної межі по [ADDRESS]. В свою чергу, вимогами нормативних документів, а саме: ДБН 360-92 ** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень (5), передбачено, п.3.30 Спорудження надвірних господарських будівель по лінії забудови вулиць і проїздів забороняється. Їх треба зводити у глибині садиби з дотриманням санітарних і протипожежних вимог. Оцінюючи зазначений висновок судового експерта Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №№229, 230 судової комісійної земельно-технічної експертизи від 14 березня 2016 року, в сукупності з іншими по справі доказами, суд приймає до уваги зазначений висновок, як належний доказ по справі, при цьому, відзначається, що сторонами зазначений висновок експерта не заперечувався. З огляду на зазначене, враховуючи висновки комісійної земельно-технічної експертизи судом не приймаються до уваги доводи позивача про те, що відповідачем [PERSON] незаконно було приватизовано земельну ділянку, частина якої знаходилася у його (позивача) користуванні, тим самим межа по державному акту проходить через його (позивача) погреб, який він придбав разом з житловим будинком по [ADDRESS] 16 травня 1980 року на підставі договору купівлі-продажу, з тих підстав, що позивачем [PERSON] не надано технічний паспорт на домоволодіння по [ADDRESS] станом 16 травня 1980 року, крім того, в усадебному плані за адресою [ADDRESS] (користувач [PERSON].) місце розташування погребу «в» вказано без прив'язки до житлового будинку літ. «А» та до межі суміжного землекористування, крім того, зазначено, що за літ. «в» значиться самовільно побудований навіс, а не погреб, відповідно до змін в зазначений усадебний план від 24.05.1990 року, зазначено, що площа земельної ділянки становить 501, 2 кв.м, вказано також, що погріб літ.»Вв» знесено, на плані земельної ділянки відповідно до технічного паспорту на будинок по [ADDRESS] у м.Кіровогралі станом на 24.05.1990 року, значилися наступні будівлі літ. «А, а, а1» - житловий будинок, літ. «В» - сарай, літ. «Б» - вбиральня, літ. «а2» - погріб, який відповідно до характеристики будівель та споруд було побудовано у 1986 році, літ. «в» - навіс. Окрім того, не приймаються судом до уваги і доводи позивача про те, що в його користуванні повинна перебувати земельна ділянка площею 709, 7 кв.м, і саме такий розмір земельної ділянки було зазначено в договорі купівлі-продажу від 16 травня 1980 року, за яким він придбав у [PERSON] житловий будинок за адресою [ADDRESS], з тих підстав, що рішенням №631 виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Кіровограда від 10.11.1974 року «Про розгляд заяв гр. [PERSON] та [PERSON].», за згодою власника домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON], було збільшено земельну ділянку площею 175 кв.м в домоволодінні по [ADDRESS] за рахунок землекористування по [ADDRESS], та дозволено міському бюро техінвентаризації внести відповідні зміни в документи домоволодіння про [ADDRESS], несвоєчасне внесення змін до технічних паспортів на житлові будинки у частині розмірів присадибних земельних ділянок після рішення виконкому від 10.11.1974 року викликане технічними причинами, про що було зазначено інженером ОКП «Кіровоградське ООБТІ» [PERSON] під час апеляційного перегляду в суді апеляційної інстанції рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20.11.2008 року та зазначено в ухвалі апеляційного суду Кіровоградської області від 01 грудня 2009 року. Також, судом відзначається, що технічний паспорт БТІ не є правовстановлюючим документам, більш того, документами БТІ реєструється поточний (фактичний) стан домоволодіння, і в т.ч. розташування меж. Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Виходячи з викладеного, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсним державного акту на землю є способом захисту. Державні акти породжують певні правові наслідки, а підставами для визнання такого акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або компетенції органу, який його видав. Підставами для скасування правового акта органу місцевого самоврядування є його невідповідність актам цивільного законодавства, а також порушення цивільних прав або інтересів. Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами. Відповідно до ст.116 ЗК України, яка визначає підстави набуття права на землю, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, за яким, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. З огляду на зазначене, судом відзначається, що позивач [PERSON], звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування в частині передачі у власність земельної ділянки відповідачу [PERSON] та визнання недійсним державного акту на право власності на землю, який виданий на підставі рішення Кіровоградської міської ради, та зазначена позовна вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, є похідною від першої позовної вимоги про визнання недійсним рішення Кіровоградської міської ради, на обгрунтування заявлених позовних вимог, не зазначив будь-яких порушень відповідачем Кіровоградською міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення №59 від 17.12.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам міста Кіровограда», і, зокрема, в частині передачі у власність земельної ділянки відповідачу [PERSON] за адресою [ADDRESS], а так само, позивач не оспорює процедуру та порядок прийняття Кіровоградською міською радою рішення, яке є предметом спору. Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним в ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, виходячи з положень ст.88 ЦПК України, за якими, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження по справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави. Відповідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати по справі складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, серед інших витрат, і витрати на проведення судових екпертиз. Судом встановлено, що позивачем по справі при пред'явленні позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. та за проведення по справі судової земельно-технічної експертизи, яка була призначена судом за клопотанням позивача, позивачем було сплачено за проведення зазначеної експертизи 4 423 грн. 68 коп., при цьому, враховуючи, що позов позивача [PERSON] судом залишено без задоволення, підстави для стягнення судових витрат з відповідачі на користь позивача, - відсутні, понесені позивачем зазначені витрати по справі, слід залишити по фактично понесеним позивачем [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed