Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором завдатку. Мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору завдатку, укладеного між нею та відповідачем 27 грудня 2018 року нею передано відповідачу 180 725 грн. Жодних договорів чи матеріальних благ відповідачем на користь позивача здійснено не було, що свідчить про безпідставність володіння відповідачем грошовими коштами позивача. Так, у п.1 договору завдатку сторони домовились про укладення Пеопереднього договору на купівлю-продаж земельної ділянки та Договору доручення на будівництво житлового одноквартирного будинку, при чому укладення договору Доручення повинно відбутися не пізніше 18 год. 27 січня 2019 року, чого не сталося з вини відповідача, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача на її користь 180 725 грн. сплачених нею грошових коштів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 10 лютого 2020 року (а.с. 16), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за договором та його умов. Представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 03 листопада 2020 року (а.с. 47), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за необгрутнованістю. Вважаючи, що позивачка не передавала, а відповідач не отримував від позивачки грошові кошти в сумі 180 725 грн. 00 коп., що також, за позицією відповідача, підтверджується умовами Договору завдатку, на який посилається позивачка, адже відповідно до п. 3 Договору завдатку від 27 грудня 2018 року, укладеного між сторонами, передбачено, що зобов`язання сторін за Договором завдатку є укладенням у певний строк Попереднього договору на земельну ділянку та Договору Доручення на будинок (п.7 Договору). У забезпечення своїх зобов`язань по укладенню Договору Доручення [PERSON] передає [PERSON] завдаток у розмірі 180 725 грн. 00 коп. Водночас, доказів про те, що [PERSON] передала [PERSON] завдаток до укладення вказаних догворів у розмірі 180 725 грн. 00 коп. позивач не надав. Вважає, що умови Договору завдатку передбачали, що вказані кошти мали б бути передані [PERSON] лише після укладення цими ж сторонами Попереднього Договору та Договору Доручення на будинок. Відповідачем надано відзив на позов від 28 жовтня 2020 року (а.с. 31 - 36), вважаючи відсутні докази про передачу [PERSON] [PERSON] вказаних грошових коштів, адже умови Договору завдатку передбачали, що вказані кошти мали б бути передані [PERSON] лише після укладення цими ж сторонами Пепереднього Договору та Договору Доручення на будинок, проте такі договори між сторонами не укладались, й очевидно, що вказані кошти не передавались. Окрім того, вважає, що лише письмовими доказами може бути підтверджено як сам факт укладення договору, так й факт виконання грошового зобов`язання за ним, що ґрунтується на висновках, викладенених у правових позиціях Верховного Суду України та Верховного Суду. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадажння. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 27 грудня 2018 року укладеного Договір завдатку, за умовами якого сторони договору домовились про укладання Пепереднього Договору на купівлю-продаж земельної ділянки та Договору Доручення на будівництво житлового багатоквартирного будинку, що буде розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до пункту 3 Договору завдатку від 27 грудня 2018 року, укладеного між сторонами, передбачено, що зобов`язання сторін за Договором завдатку є укладенням у певний строк Попереднього договору на земельну ділянку та Договору Доручення на будинок (п.7 Договору), тобто не пізніше 18.00 год. 27 січня 2019 року. У забезпечення своїх зобов`язань по укладенню Договору Доручення Сторона 2 - [PERSON] передає Стороні 2 - [PERSON] завдаток у розмірі 180 725 грн. 00 коп. Водночас, доказів про те, що [PERSON] передала [PERSON] завдаток до укладення вказаних договорів, а саме у забезпечення укладення Договору Доручення у розмірі 180 725 грн. 00 коп. позивач не надав. Зважаючи на надані докази, встановлені спірні правовідносини, суд вважає, що умови Договору завдатку передбачали, що вказані кошти мали б бути передані позивачкою відповідачу лише після укладення цими ж сторонами Попереднього Договору та в забезпечення Договору Доручення на будинок, проте такі договори між сторонами не були укладені ані у строк, визначений цим договорм - 27 січня 2019 року (пункти 3, 7), ані в інший, що визнається сторонами й ними не спростовується. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин має вчинятися у формі встановленій закон (ч.4 ст. 203 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відтак, лише письмовими доказами може бути підтверджено як сам факт укладення договору, так й факт виконання грошового зобов`язання за ним. Вказані висновки викладенені у своїх позиціях Верховним Судом України та Верховним Судом. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Водночас, позивачкою не надано письмового доказу про те, що вона передала [PERSON] завдаток до укладення обумовлених у Договорі завдатку договорів у та в забезпечення Договору Доручення на будинок в розмірі 180 725 грн. 00 коп., відтак підстав для задоволення цього позову немає. За своєю суттю розписка чи інший документ про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зважаючи на встановлені правовідносини, у задоволення позову необхідно відмовити, зважаючи на недоведеність позивачем позовних вимог, докази, які підтверджують передачу позивачкою грошових коштів відповідачу за Договором завдатку, враховуючи його умови, судом не встановлено. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові та відзиві до нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що підтверджують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України, й судові витрати покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 545, 629, 638 ЦК України,

Outcome: dismissed