Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на 3/4 частини спадкового майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що її батькам [PERSON] та [PERSON] належав житловий будинок № 103 по вул. Дубнівській в м. Луцьку. 30 червня 2007 року [PERSON] помер. На випадок свої смерті останній залишив заповіт, згідно якого належну йому ? частину житлового будинку № 103 по вул. Дубнівська, 103 заповів [PERSON] Після смерті батька позивач у встановлений законом термін звернулась в Першу Луцьку державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Проте, державним нотаріусом [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок. 22 лютого 2011 року померла її мати - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на ? частину спадкового майна. У встановлений законом термін позивач та відповідач подали до нотаріальної заяви про прийняття спадщини, проте їм було відмолено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. В звязку з чим, просить визнати за ним право власності на ? частини спадкового майна, а саме на ? частини житлового будинку № 103 по вул. Дубнівській в м. Луцьку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав в ній зазначених, просив суд її задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився проте, належним чином був повідомлений про розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 червня 2007 року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 043198 від 02 липня 2007 року (а.с.6 ). 22 лютого 2011 року померла мати [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 108347 від 13 лютого 2011 року (а.с. 26). Як вбачається з заповіту від 20.12.1984 року, [PERSON] належну йому ? частину житлового будинку № 103 по вул. Дубнівська, 103 заповів [PERSON] (а.с. 5 ). Після смерті батька позивач [PERSON] у встановлений законом термін звернулась в Першу Луцьку державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Проте, державним нотаріусом [PERSON] було винесено постанову від 20.11.2014 року про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 103 по вул. Дубнівській в м. Луцьку у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві (а.с.25 ). У встановлений законом термін позивач та відповідач подали до нотаріальної заяви про прийняття спадщини, проте їм було відмолено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А згідно\~\~ст. 1218 цього ж Кодексу\~\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. У першу чергу, право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 цього Кодексу). Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого\~\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. А в ст. 1269 цього Кодексу\~\~зазначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщин не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). У відповідно до ч. 2 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. З відповіді № 1593/02-14 від 26.07.2016 року Першої Луцької державної нотаріальної контори вбачається, що після смерті [PERSON] який помер 30 червня 2007 року заведено спадкову справу № 792/07 та з відповіді № 477/02-14 від 20.09.2016 р. Другої Луцької державної нотаріальної контори вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла 22 лютого 2011 року було заведено спадкову справу № 94/2011. З технічного паспорту індивідуального житлового будинку № 103 по вул. Дубнівській в м. Луцьку вбачається, що будинок складається з двох поверхів, загальною площею 99 кв.м., житловою площею 74,7 кв.м. (а.с.8-12). В судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка за адресою: вул. Дубнівській, 103 в м. Луцьку належить Луцькій міській раді. Також встановлено, що в позивача відсутні будь-які документи на те, що підтверджують право власності на спадковий будинок. З дослідженої в судовому засіданні інвентаризаційній справі №4013, домоволодіння № 103 по вул. Дубнівській в м. Луцьку, вбачається, що право власності на нерухоме майно за адресою: вул. Дубнівська, 103 в м. Луцьку не зареєстроване. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року та Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно п. 31 Додатку 1 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, що діяла на момент будівництва спірного будинку, до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР входять, зокрема: акт про закінчення будівництва і введення будівлі в експлуатацію. Пунктом 4 зазначеної інструкції передбачено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Пунктом 1 зазначеної інструкції передбачено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Згідно листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч.8 п.3.2 даного листа задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця), суди тим самим суттєво порушували норми матеріального права, фактично визнавали право власності за позивачами без будь-якої правової підстави. Станом на 25.07.1972 року по спірному будинку були зроблені технічні обміри та зроблений план будинку, але право власності не будо зареєстровано на цей обєкт нерухомості (а. І.С. 8-11, 26). Процедура узаконення самочинного будівництва до 05.08.1992 року відбувалась в адміністративному порядку, шляхом винесення відповідного рішення органом місцевого самоврядування, після чого припиняв своє існування правовий статус будинку як самочинного, після цієї дати, якщо самочинне будівництво не було узаконеним, процедура його узаконення відбувається виключно шляхом прийняття об'єкта до експлуатації. Узаконення самочинного будівництва є обов'язковою умовою для того, щоб таке майно породжувало для його власника відповідні права та обов'язки. Відтак, до позивача, як до спадкоємця після смерті [PERSON] та від попередніх спадкодавців, в порядку спадкування не переходить право власності на житловий будинок загальною площею 99 кв.м. адресою: вул. Дубнівська, 103 в м. Луцьку, оскільки таке право, з правової точки зору відсутнє у самого спадкодавця. Поряд з цим, за загальним правилом, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч.1\~ст.376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п.7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 "Про судову практику у справах про спадкування"). При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання. Однак, такої вимоги позивачем не заявлено. Враховуючи зазначені правові позиції, в суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на частину спадкового майна, оскільки таке майно не належало за життя спадкодавцю, так як належним чином не було оформлене, узаконене, як того вимагає законодавство. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, належить позивачу на праві власності чи знаходиться в його користуванні. Зі змісту\~ст.10 ЦПК України\~вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1\~ст.11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог\~ст. 60 ЦПК України, позивачем не подано належних та допустимих доказів і судом не здобуто таких доказів на підтвердження факту правомірності набуття права власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed