Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду та просить визнати договір-купівлі продажу житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] який укладено в першій половині 2014 року між нею та [PERSON] дійсним та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок, загальною площею 67,2 кв.м. житлова площа 41,6 кв.м. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 14 листопада 2013 року відповідач на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області стала власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] в порядку спадкування. 02 червня 2014 року на даний будинок була проведена державна реєстрація. Того ж року, між позивачем та відповідачем досягнуто домовленості про купівлю-продаж будинка за 50000,00 грн., з яких 25000,00 грн. позивачем сплачено відразу, а решту 25000,00 грн. протягом 2014 та 2015 років. Вказана домовленість була оформлена сторонами письмово та дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору. У квітні 2014 року, позивач поселила сім'ю свого сина [PERSON]. У березні 2016 року позивач направила на адресу відповідача лист з пропозицією нотаріально засвідчити договір купівлі-продажу. Проте, відповідач проігнорувала дану пропозицію та почала висувати додаткові умови, пов'язані з ціною продажу житлового будинку. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задоволити. Від відповідача до суду надійшло заперечення проти позову, в якому просить в задоволенні позову відмовити, оскільки між нею та позивачем в лютому 2013 року в усній формі був укладений договір оренди будинку з місячною платою за оренду в розмірі 300,00 грн. В травні місяці 2014 року, відповідач поїхала до позивача за отриманням орендної плати за 13 місяців у розмірі 4800,00 грн. Згодом між сторонами у письмовій формі була складена розписка про ціну будинку в розмірі 50000,00 грн., на підставі якої, позивач сплатила відповідачу 25000,00 грн., яка складалась із боргу по орендній платі та авансу за будинок. Також вказною розпискою сторони домовилися про те, що позивач зобов'язується виплатити відповідачу ще 25000,00 грн. протягом 10 місяців з червня 2014 року, надсилаючи їй по 2500 грн. щомісячно. У запереченні відповідач вказує, що позивач повинна була сплатити їй додатково кошти відповідно до індексу інфляції, але в зв'язку з тим, що позивачем умови договору були виконані неналежним чином та гроші відповідач отримала із запізненням, то вона бажає отримати компенсацію цих втрат від позивача. Також вказує, що договір купівлі-продажу будинку оформлений нею та позивачем в 2014 році у простій письмовій формі, а тому в силу положень ст. 640, 657 ЦК України не є укладеним, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину. Окрім того від відповідача до суду надійшла заява, у якій вона просить розглянути справу без її участі. В судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] пояснили, що між [PERSON] та [PERSON] була домовленість про купівлю житлового будинку за 50000,00 грн. Відразу [PERSON] було виплачено [PERSON] 25000,00 грн., а решту коштів остання виплачувала плетежами по 2500,00 грн. в місяць. На даний момент [PERSON] вже виплачено 55000,00 грн., однак будинок [PERSON] не переоформлює на [PERSON] Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши докази по справі приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 26 березня 2015 року між позивачем та відповідачем було складено письмовий договір згідно умов якого відповідачу сплачено за будинок 25000,00 грн. При цьому позивач зобов'язується з червня 2014 року сплатити 25000,00 грн. (а.с.7). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №87665763 від 22.05.2017 року, за віповідачем [PERSON] 02 червня 2014 року на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] була проведена державна реєстрація (а.с.6). 03 березня 2016 року позивач направила на адресу відповідача лист з пропозицією нотаріально засвідчити договір купівлі продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). За правилами статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 13, 14 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст.210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Отже, оспорюваний договір-купівлі продажу житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] який укладено у 2014 року між позивачем та відповідачем, слід вважати нікчемним. У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.06.2013 року у справі № 6-49цс13 з приводу неоднакового застосування ч.2 ст.220 ЦК України у справах з подібних правовідносин зазначено, що договір купівлі-продажу нежитлового будинку в силу ст.657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. На вказану обставину звертав увагу Верховний суд України в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-162цс12. Аналогічна позиція застосування ч.2 ст.220 ЦК України викладена у ухвалах Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року (справа №6-42308св14) та від 03 червня 2015 року (справа №6-5374св15). Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Отже, при укладені спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів. Зокрема, договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію, а тому викладені обставини дають підстави для висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, що унеможливлює визнання його дійсним та визнання права власності на спірне майно, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed