Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ПАТ «Ідея банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № F94.435.70083 від 20 квітня 2016 р. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 20 квітня 2016 р. між нею та відповідачем укладено кредитний договір № F94.435.70083 відповідно до умов якого позивачем отримано на поточні потреби кредит в розмірі 18562 грн. включаючи витрати на страховий платіж. Як вказує позивач під час укладення вищевказаного кредитного договору банком, всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», не було повідомлено її у письмовій формі про істотні умови кредитного зобов'язання. При цьому, позивач зазначила, що не мала можливості ознайомитися з положеннями кредитного договору через дрібний шрифт викладеного тексту, а підписуючи його сподівалася на добросовісність працівника банку. Позивач вказувала, що кредитодавець всупереч вимогам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, в оспорюваному договорі передбачив плату за обслуговування кредитної заборгованості, незважаючи на те, що це супутня послуга банку, компенсація якої за твердженням позивача, не може лягати на плечі клієнта. Крім того, позивач зазначила, що відповідачем порушено вимоги ЗУ «Про третейські суди», оскільки у зв'язку з внесеними змінами до ст. 6 цього закону, третейські суди не вправі розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку, що тягне за собою недійсність правочину в цілому. З вищевикладених підстав, просила суд визнати недійсним кредитний договір № F94/435/70083 від 20.04.2018 р. Посилаючись на положення ст.ст.3, 4, 13, 203, 215, 216, 236, 524, 548 ЦК України, положення ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про страхування», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про захист персональних даних» просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, про час та дату судового розгляду справи повідомлялись належним чином, в позовній заяві просили заявлені вимоги розглядати в їх відсутності, що суд вважає за можливо з урахуванням обставин справи та волевиявлення позивача та представника позивача. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» у судове засідання не з'явився, про час та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду подали письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що кредитний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства без порушення порядку його підписання, просили розглядати справу в їх відсутності, що суд вважає за можливе. Представник третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Класік Страхування життя» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20.04. 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № F94.435.70083 відповідно до умов якого відповідачем надано позивачеві кредит у розмірі 18562 грн. строком на 30 місяців і до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. За твердженням позивача, при укладенні кредитного договору відповідачем порушено її права споживача, що передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», зокрема під час укладення вищевказаного кредитного договору банком, всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», не було повідомлено її у письмовій формі про істотні умови кредитного зобов'язання. При цьому, позивач зазначила, що не мала можливості ознайомитися з положеннями кредитного договору через дрібний шрифт викладеного тексту, а підписуючи його сподівалася на добросовісність працівника банку. Дійсно, положеннями ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством, зазначена інформація йому відома та зрозуміла; він ознайомився з тарифами банку і згідний з ними; умови даного договору вважаються справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищевказаною інформацією. Як вбачається з п. 5.7 кредитного договору, реальна річна процентна ставка складає 122.4000 %. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 20168.4400 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань за договором. У відповідності до п. 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. З матеріалів справи вбачається, що позивач повідомлялася належним чином у письмовій формі про істотні умови кредитного договору, що підтверджується довідкою-повідомленням ПАТ «Ідея Банк» від 20.04.2016 року, відповідно до якої позивач особистим підписом підтвердила факт ознайомлення її з умовами кредитування. Внаслідок вищезазначеного, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, то відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним. При цьому, у договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено ч.2 ст. 627 цього кодексу. Крім того, позивач вказувала, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» всупереч вимогам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, в оспорюваному договорі передбачили плату за обслуговування кредитної заборгованості, незважаючи на те, що це супутня послуга банку, компенсація якої за твердженням позивача, не може лягати на плечі клієнта. Положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення можу бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. При цьому, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає також, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту споживача з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Згідно п. 8 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. З наведеного вбачається, що плата за обслуговування кредиту є формою витрат, яка визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Більш того, в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, що не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та графіку затвердженому сторонами при укладенні кредитного договору. Крім того, позивач зазначила, що відповідачем порушено вимоги ЗУ «Про третейські суди», оскільки у зв'язку з внесеними змінами до ст. 6 цього закону, третейські суди не вправі розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що юридичні особи та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. При цьому, ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. З положень кредитного договору, а саме п. 5.4. Кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими даної третейської угоди. Однак, ЗУ «Про внесення змін до ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 року, доповнено ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Правовідносини щодо захисту прав споживачів визначаються за п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист споживачів», ст.ст. 15,16 ЦКУ, ст.3 ЦПК, відповідно до яких захист прав особи, у тому числі споживача здійснюється за відповідним зверненням до суду. Відповідно до ст.16 ЦК України , ч.5 ст. 110 ЦПК України, ч.1 ст.122 ЦПК України, які діяли на момент виникнення правовідносин, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», п.6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року № 5 до справ про захист прав споживачів відносяться справи де споживач є позивачем, який просить захистити його права споживача. При цьому, якщо споживач незалежно від його «форми участі у справі» (відповідача або позивача) не звертався за захистом прав споживача до третейського суду, то відповідно не виникло і правовідносин щодо захисту прав споживачів та справа за його участю не є справою щодо захисту прав споживачів. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умови договору, або визнання недійсним його в цілому, якщо він обмежує права споживача. З зазначеної норми вбачається, що позивач має право на визнання пункту договору недійсним, що не тягне за собою визнання недійсним правочину в цілому. Таким чином, твердження позивача про порушення відповідачем вимог ЗУ «Про третейські суди», з посиланням на п. 5.4. Кредитного договору, що на думку позивача, тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому є хибним, оскільки не обмежує права останньої, як споживача. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Ідея Банк» є безпідставними та не підлягають до задоволення. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 526, 530, 533, 536, 1046, 1049, 1054, Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 року №2121-III, та,

Outcome: dismissed