Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. В подальшому позивач змінила свої позовні вимоги та визначила відповідачем [PERSON] та просила суд визнати недійсними договір дарування нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON], предметом якого є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект імені газети «Правда», будинок 62 та визнати недійсним договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 97. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначила, що 03 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь неї грошових коштів в сумі 704\~820 грн. Відповідач [PERSON] був присутній в судовому засіданні під час проголошення рішення суду. Однак, останній бажаючи уникнути грошового зобовязання, встановленого рішенням апеляційного суду укладає 14 лютого 2014 року договори дарування, що передбачали відчуження на користь його дружини, [PERSON], всього належного йому нерухомого майна. Зазначала, що враховуючи той факт, що дії щодо безоплатного відчуження майна [PERSON] на користь своєї дружини вчинені в короткий проміжок часу після ухвалення рішення про стягнення боргу, про факт існування такого рішення і про необхідність виконання грошового обовязку дарувальнику було відомо на момент вчинення спірних правочинів, обдарована проживала та була зареєстрована у домоволодінні № 97 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську з 06.05.2005 року, після укладання договору дарування та відчуження домоволодіння [PERSON] продовжує проживати та бути зареєстрованим за адресою відчуженого за договором домоволодіння, а також враховуючи те, що після вчинення спірних правочинів відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, вважає, що спірні правочини по даруванню нерухомого майна є недійсними. В судове засідання зявлявся представник позивача, підтримав викладені в позовній заяві обставини та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судові засідання зявлялись представники відповідачів, заперечували щодо позовних вимог. Наголошували, що позивачем не була визначена конкретна підстава для визнання правочинів недійсними, крім цього вважали, що позивач взагалі не є особою, яка має право звертатись до суду, обрав такий саме спосіб захисту. Також зазначили, що позивач не ставила перед судом питання ані про звернення стягнення на майно [PERSON], ані про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання заборони на відчуження майна відповідачем. Таким чином, на момент вчинення договору відповідач не був обмежений у своїх правах власника рухомого та нерухомого майна. В момент укладання договорів дарування нотаріусом було проведено перевірку всіх наявних обмежень та обтяжень майно відповідача. Крім цього, вказувала, що в 2014 року [PERSON] стало відомо, що чоловіком позивача [PERSON] було «замовлено» його вбивство, та маючи побоювання за життя своїх рідних, він виїхав до [PERSON]. Він розірвав шлюб та виїхав за кордон, де проводить більшість свого часу та з метою забезпечення дружини та малолітніх дітей житлом та засобами для існування здійснив відчуження на їх користь нерухомого майна. Крім цього, зазначає, що її чоловік [PERSON] також має перед ним заборгованість в розмірі 1\~895\~000, 00 грн. Від сплати своєї заборгованості не відмовляється, однак зауважує, що його права також порушені невиконанням з боку боржника [PERSON] своїх зобовязань, що унеможливлює виконати йому свої зобовязання на даний час. В задоволенні позовних вимог просила суд відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами\~\~договору\~\~є\~\~умови\~\~про\~\~предмет договору, умови,\~\~що визначені законом як\~\~істотні\~\~або\~\~є\~\~необхідними\~\~для договорів даного виду,\~\~а також усі ті умови,\~\~щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно матеріалів справи 14 лютого 2014 року [PERSON] був укладений договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і [PERSON] обдарована, з іншої сторони, уклали договір про таке: дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність нежиле приміщення, офіс, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Газети «Правда», будинок № 62, приміщення № 60. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 929. Також 14 лютого 2014 року [PERSON] був укладений договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і [PERSON], як обдарована, з іншої сторони уклали договір, згідно з яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, будинок № 97. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 327. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 704\~820 грн. 50 коп. та судові витрати в розмірі 3\~441 грн. 00 коп. Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/201/1427/2013, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 708\~261 грн. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України (ЦК України) правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно\~\~положень\~\~ст.\~\~215 ЦК\~\~України підставою недійсності правочину є недодержання в\~\~момент\~\~вчинення правочину\~\~стороною\~\~(сторонами)\~\~вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою,\~\~ шостою\~\~ статті\~\~ 203\~\~ цього\~\~ Кодексу. Статтею 203\~\~ЦК\~\~України\~\~встановлені загальні вимоги,\~\~додержання яких є необхідним для чинності правочину. У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як розяснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин\~\~може\~\~бути визнаний\~\~недійсним\~\~лише з підстав, визначених законом, та із\~\~застосуванням наслідків\~\~недійсності, передбачених законом. Із аналізу змісту наведених норм\~\~вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними\~\~та відсилають до інших\~\~нормативних актів, яким має бути прямо передбачені\~\~випадки\~\~нечинності\~\~правочину. Загальне правило ч. 5 ст. 203 ЦК України конкретизується в ст.ст. 234 та 235 ЦК України,\~\~що передбачають недійсність фіктивного та удаваного правочину. Статтею ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з п. 24\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними", - для визнання\~\~правочину\~\~фіктивним\~\~необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Конкретних\~\~обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договорів дарування недійсним позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано. Доводи позивача щодо проживання в [INFO] на даний час відповідачем [PERSON], належними та допустимими доказами не підтверджені. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 202067 шлюб між [PERSON] та [PERSON] 19 вересня 2014 року розірвано. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 3 ст. 10, частини 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~\~ Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести підставу недійсності правочину. З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed