Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати рішення Львівської міської адміністрації від 12.11.1993 року про приватизацію [PERSON] квартири [ADDRESS] незаконним і його скасувати, визнати свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] недійсним із застосуванням реституції, визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право на спадщину від 10.06.1994 року, посвідчене Другою Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстроване за №2-4053 щодо квартири [ADDRESS], визнати за ним право на користування та проживання у квартирі [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі рішення Залізничного районного народного суду м.Львова від 22.03.1984 року в якості компенсації при виселенні з будинку на [ADDRESS] було надано дві квартири, одну з них за адресою: [ADDRESS] отримав він, його дружина і неповнолітні діти, а його батькові [PERSON] і його дружині [PERSON] було надано в постійне користування квартиру [ADDRESS]. Після смерті [INFO] [PERSON] в квартирі [ADDRESS] залишилася проживати [PERSON], яка всіляко перешкоджала йому користуватися цією квартирою. Проте, в житловому будинку на [ADDRESS] він, [PERSON] і [PERSON] проживали спільно і вели спільне господарство. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] надавалась в якості заміни житлової площі, яка була вилучена з користування, основним квартиронаймачем був [PERSON], тому він як член сім'ї основного квартиронаймача мав право користуватись цією квартирою. Згідно вказаного рішення суду йому було надано житло меншої площі, ніж мала право його сім'я, але сумарна площа двох квартир відповідала площі будинку, з якого було проведено виселення, отже таке порушення врегульовувалось за рахунок його права користування квартирою [ADDRESS]. 12.11.1993 року [PERSON] отримала рішення при приватизацію квартири [ADDRESS], хоча при вирішенні питання про приватизацію органи державної влади не встановили, чи інші особи мають право користуватись цим житлом. 30.11.1993 року в МБТІ зареєстровано свідоцтво про право власності [PERSON], хоча вона [INFO], тому фактична реєстрація права власності проведена після відкриття спадщини. На підставі заповіту [PERSON] від 23.11.1993 року відповідач [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS], таким чином успадковано майно, яке заповідач отримала з порушенням прав позивача. Вважає, що вказані рішення про приватизацію, свідоцтво про право на спадщину і свідоцтво про право власності підлягають скасуванню як незаконні і такі, що порушують його права, відтак виникає необхідність реституції, а саме повернення спірної квартири в державну власність. Він є єдиним близьким родичем, який мав право користуватись цією квартирою, а тому після застосування реституції саме він зможе користуватися житлом. В судовому засіданні позивач і його представники позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечили, покликавшись на те, що після знесення будинку [ADDRESS] сім'я позивача та сім'я його батька [PERSON] отримали окремі квартири для проживання в них. В спірній квартирі [ADDRESS] проживав батько позивача із дружиною - [PERSON] - мачухою позивача. Ще за життя позивач не цікавився життям батька, проживав окремо, оскільки мав свою квартиру. Приватизація квартири [ADDRESS] була проведена у відповідності із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, яка діяла на той час. [PERSON] не був членом сім'ї наймача, тому проведена приватизація і видані в подальшому документи щодо квартири не порушують його прав. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25.11.1994 року встановлено, що за скаргами [PERSON] прокуратурою Залізничного району м.Львова і прокуратурою Львівської області порушень при оформленні права власності на спірну квартиру за [PERSON] не виявлено. Наголосили, що розпорядження про приватизацію спірної квартири було винесено ще за життя [PERSON] - 12.11.1993 року, відтак право власності на це житло виникло з моменту підписання цього розпорядження. З огляду на наведене, просять в позові відмовити. Представник відповідача - Виконкому Львівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, покликаючись на його безпідставність, відмітила, що порушень законодавства при проведенні приватизації не було допущено і жодним чином не порушено права позивача. Крім цього, [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення з даним позовом. Просить в позові відмовити. Третя особа - Друга Львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не забезпечила участь в судовому засіданні свого повноважного представника і суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності такого. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Залізничного райнарсуду м.Львова від 22.03.1984 року в порядку ст.113 ЖК УРСР виселено [PERSON] і [PERSON], батька позивача і його другу дружину, із квартири [ADDRESS], надавши їм квартиру [ADDRESS], виселено позивача [PERSON], його дружину [PERSON] із квартири № 2 того ж будинку, з наданням їм і хто з ними проживав квартиру [ADDRESS] (а.с. 9) При цьому, у даному рішенні суду вказано, що згідно ордеру № 4867 сім'ї [PERSON], яка складається із двох осіб надається двохкімнатна квартира площею 26,66 кв.м. з усіма комунальними послугами в [ADDRESS], а сім'ї [PERSON], яка складається з чотирьох осіб, виділяється трикімнатна квартира, площею 40,07 кв.м. з усіма комунальними послугами в тому ж будинку. При цьому встановлено, що позивач весь час проживав з сім'єю у своїй квартирі № 19, в той час як в квартирі [ADDRESS] він жодного дня не проживав, що він підтвердив у суді. Згідно даних свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с.10), відтак з цього часу у квартирі [ADDRESS] залишилась прописаною лише [PERSON], що не заперечується сторонами і підтверджується довідкою ЖЕКу (а.с. 13). На підставі поданих [PERSON] документів, 12.11.1993 року розпорядженням Львівської міської адміністрації № 1329 від 12.11.1993 року їй передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 65, 66) і на підставі цього рішення 30.11.1993 року підписано свідоцтво про право власності на квартиру № 9175 (а.с.14). [PERSON] померла [INFO], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.11.1993 року (а.с.76) та після її смерті, на підставі заповіту від 23.11.1993 року (а.с.78), спірну квартиру успадкувала її племінниця [PERSON], про що отримала свідоцтво про право на спадщину, видане Другою Львівською нотконторою 10.06.1994 року за реєстровим №2-4053, і що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням від 20.06.1994 року (а.с. 74, 75). Дана квартира перебуває у власності відповідача [PERSON] по теперішній час. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] як підставу позову вказував те, що внаслідок виселення з будинку в користування однієї сім'ї було надано дві квартири, тому він як член сім'ї основного квартиронаймача [PERSON] мав право користуватись квартирою [ADDRESS]. Згідно рішення суду від 22.03.1984 року йому було надано житло меншої площі, ніж мала право його сім'я, але сумарна площа двох квартир відповідала площі будинку, з якого було проведено виселення, отже таке порушення врегульовувалось за рахунок його права користування квартирою [ADDRESS]. Проте, при приватизації спірної квартири, його право на користування такою не було враховано. Відповідно до ст.ст. 110, 113 ЖК УРСР, в редакції на час винесення рішення від 22.03.1984 року, громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, зокрема, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім'ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру. Згідно рішенні суду від 22.03.1984 року, відповідачам надається квартира в тому ж населеному пункті, благоустроєна до умов даного населеного пункту, відповідає встановленим санітарно-технічним умовам, тобто у відповідності до вимог ст.ст. 50, 113 ЖК УРСР. Крім цього, суд звертає увагу на те, що, як вказувалось вище, в даному судовому рішенні чітко передбачено надання двох квартир окремим сім'ям [PERSON] і [PERSON] Питання приватизації квартир, що належали до державного житлового фонду, станом на 1993 року регулювалося Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» у відповідній редакції, яка діяла на той час, і Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженимнаказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року N 56. Відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію житлового фонду мають особи, які проживають в житлових приміщеннях, які приватизуються. Згідно п.п. 18-24, 26 вказаного Положення ромадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім'ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чиреконструкцією будинку, підприємство по обслуговуванню житла відновлює їх через бюро технічної інвентаризації. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладено обов'язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11). Як достовірно встановлено судом, позивач у квартирі [ADDRESS] ніколи не проживав і станом на час приватизації цього житла прописаний в такій не був, також мін не мав статусу члена сім'ї наймача чи тимчасововідсутньої особи, за якою зберігалося право на житло, в розуміння ст.ст. 64, 71, 78 ЖК УРСР в редакції станом на час приватизації квартири. Також, суд звертає увагу на те, що згідно роз'яснень Державного комітету по житлово-комунальному господарству України від 28.12.1994 року право власності на приватизоване житло виникає з моменту підписання розпорядження про передачу майна у власність. Між тим, як встановлено рішення про приватизацію було прийнято Львівською міською адміністрацію 12.11.1993 року, а тому у [PERSON] виникло право власності на приватизоване житло, оскільки вона померла [INFO], тобто після прийняття рішення. При цьому, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25.11.1994 року в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] від 23.11.1993 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19.12.1994 року - відмовлено (а.с.68-72). Даним рішенням судом встановлено, що за скаргами [PERSON] прокуратурою Залізничного району м.Львова і прокуратурою Львівської області порушень при оформленні права власності на спірну квартиру за [PERSON] не виявлено. Крім цього, як вбачається із листа прокурора Залізничного району м.Львова, адресованого, [PERSON] (а.с. 77), за результатами розгляду скарги останнього порушень законодавства при приватизації квартири [ADDRESS] не виявлено. Отже, аналіз наведених обставин і положень законодавства дає підстави для висновку, що позивач на час приватизації спірної квартири не мав права користування квартирою, не мав статусу члена сім'ї наймача чи тимчасововідсутньої особи, за якою зберігалося право на житло, а тому рішення Львівської міської адміністрації від 12.11.1993 року про приватизацію [PERSON] квартири [ADDRESS] є законним, і відповідно законні підстави для визнання недійсними свідоцтва про право власності [PERSON] на квартиру і свідоцтва про право на спадщину від 10.06.1994 року відсутні. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed