Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

09 червня 2015 року [PERSON] звернувся з позовом про повернення коштів з [PERSON], посилаючись на те, що\~\~в 2012 році подав оголошення про знайомство в газету «Полтавські оголошення», на яке відгукнулася [PERSON] Для більш детальнішого знайомства запросив її до себе в с. Хітці Гадяцького району, де вона пробула приблизно два тижні. В період проживання в його оселі звернулася до нього з проханням позичити грошові кошти на короткий термін, а саме просила перерахувати необхідні кошти в сумі 550 гривень на картковий рахунок її сина [PERSON]. Тому вважає, що між ними фактично було укладено договір позики. Перерахування коштів сину відповідачки було здійснено 25 червня 2012 року 300 гривень та 27 червня 2012 року 250 гривень. Неодноразово звертався до [PERSON] з проханням повернути позику, але натомість отримував лише відмовки про відсутність у неї грошей. Також вказує, що звертався з заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайство. 15 лютого 2014 року відносно відповідачки було відкрито кримінальне провадження за ст. 190 КК України. За результатами розслідування слідчим була винесена 28 березня 2014 року постанова про закриття кримінального провадження за відсутністю в її діях умислу на вчинення злочину. До цього часу відповідачка кошти йому не повернув. Просив суд: стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 550 гривень та судові витрати в сумі 243 гривні 60 копійок; стягнути з відповідачки понесену ним моральну шкоду в сумі 10\~000 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Вказала, що [PERSON] добровільно перерахував на карточку її сина [PERSON], кошти в розмірі 550 гривень, які вона заробила за виконання робіт у його господарстві. Договір позики з\~\~ним не укладала та повертати кошти не обіцяла. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачки, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно ч.1, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1,2 ст. 11 ЦПК України, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізчиних чи юридичних осіб, поданим відповіднодо цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] 25 та 27 червня 2012 року через Гадяцьку філію ПАТ «Полтава-банк» перерахував кошти [PERSON] на картковий рахунок № 4029031011161902 в сумі 300 та 250 гривень відповідно. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Визначаючи характер правовідносин, які виникли між сторонами по справі, суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи наявність правовідносин з договору позики, позивач та його представник посилалиться на наявність усної домовленості між сторонами. Порядок укладення договору позики, його правова природа, визначені главою 71 ЦК України. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Як встановлено в судовому засіданні, 25 червня та 27 червня 2012 року позивач перерахував кошти в сумі 300 і 250 гривень на картковий рахунок сина відповідачки [PERSON]. Пороте, що ці кошти перераховував в борг, позивач в судовому засіданні не довів. Відповідачка в судовому засіданні стверджувала, що ці кошти [PERSON] перерахував сину, як плату за виконані нею роботи у господарстві позивача. Свідок [PERSON], син відповідачки, в судовому засіданні, показав, що дійсно у червні місяці 2012 року просив у матері кошти для проходження медичної комісії, згодом гроші в сумі 550 гривень надійшли на його картковий рахунок. Отже, зважаючи на те що договір позики у червні місяці 2012 року між сторонами не укладався, відповідачка заперечує про факт отримання нею чи її сином коштів у борг, а позивач не довів в судовому засіданні про те що він надав кошти в сумі 550 гривень сину відповідачки у борг, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за їх безпідставністю. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості.\~\~ Відповідно до положень ст.1167 ЦК України вбачається, що підстави для відповідальності за завдану моральну шкоду законодавцем визначені наступні. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно роз'яснень, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 Постанови передбачено, що обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відкшодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним\~\~діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач, як в позовній заяві, так і в судовому засіданні, не надав доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди. Позивач також недові в судовому засіданні протиправність дій відповідачки. Враховуючи вищевикладені обставини. Суд вважає, що в задоволені позовної вимоги про відшкодування шкоди необхідно відмовити. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають. \~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed