Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

31.10.2016р. в провадження Жовтневого районного м. Дніпропетровська суду надійшла позовна заява [PERSON] до Першої дніпровської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (третя особа - [PERSON]) про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом і внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. № 4-15). В обґрунтування позовних вимог, позивач у позовній заяві посилалася на те, що 12.12.1994р. батьки позивача на праві спільної сумісної власності (шляхом приватизації) стали співвласниками кв. [ADDRESS]. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], [INFO]. [PERSON] мала у своїй особистій приватній власності ? частину квартири [ADDRESS]. Інша ? частина зазначеної квартири була особистою приватною власністю її чоловіка - [PERSON], які є усиновлювачами позивача. [PERSON] заповіла належну їй ? частину кв. [ADDRESS] позивачу, її сину, [PERSON]. 03.04.2013р., державним нотаріусом Першої ДДНК Водолазською Н.В., позивачу було видане та зареєстроване у реєстрі за номером № 8-240 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину кв. [ADDRESS]. Крім того, 03.04.2013р., державним нотаріусом Першої ДДНК Водолазською Н.В., батьку позивача, [PERSON], було видане та зареєстроване у реєстрі за номером № 8-236 Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину кв. [ADDRESS]. Зазначає, що вказана помилка державного нотаріуса Першої ДДНК контори Водолазської Н.В. суттєво порушує його майнові права, оскільки замість належної позивачу ? частини кв. [ADDRESS] він володіє тільки ? частиною квартири, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно (І.Н. - 1935147) від 03.04.2013р.. Також позивач зазначає, що обставини, які стосуються помилки, допущеної державним нотаріусом Першої ДДНК Водолазською Н.В., стали йому відомі під час оформлення спадщини, що залишилася після його батька - [PERSON], [INFO], який помер [INFO]. Отже, позивач просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.04.2013р., яке видане на спадщину померлої [PERSON] її чоловіку [PERSON] державним нотаріусом Першої ДДНК Водолазською Н.В. та зареєстроване в реєстрі за номером №8-236, в частині визнання за [PERSON] права на ? частину кв. [ADDRESS]. Зобов'язати Першу ДДНК ГТУЮ у Дніпропетровській області внести зміни до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.04.2013р., яке видане на спадщину померлої [PERSON] [PERSON] державним нотаріусом Першої ДДНК Водолазською Н.В. та зареєстроване в реєстрі за номером № 8-240, шляхом видачі позивачу нового свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частини кв. [ADDRESS]. Стягнути з відповідача витрати, пов'язані із розглядом позовної заяви, а саме судовий збір у сумі 1102грн. 42коп. та витрати на правову допомогу у сумі 7000 грн. Позивач та його представник - [PERSON] (який діє на підставі договору від 26.09.2016р.) в судовому засіданні 25.07.2017р. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав в позові викладених, заперечували проти застосування строків позовної давності, просили вимоги задовольнити. Представник відповідача - завідуюча Першої ДДНК Водолазька Н.В. в судовому засіданні 25.07.2017р. проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні 25.07.2017р. наголосив, що позов не підлягає задоволенню, в тому числі і з підстав пропуску строку позовної давності. Суд, вислухав сторони, їх представників, ознайомившись з матеріалами справи, матеріалами спадкової справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивач є усиновленим сином [PERSON], який помер [INFO]. про що видане свідоцтво про смерть відділом державної реєстрації смерті ДМУЮ, актовий запис № 2201 (а.с.№ 30) та [PERSON], яка померла [INFO] про що видане свідоцтво про смерть відділом державної реєстрації смерті ДМУЮ, актовий запис № 8285 (а.с. № 18). Після смерті матері позивача [PERSON], [INFO] відкрилася спадщина, яка складалась з ? частини кв. [ADDRESS]. [PERSON] заповіла належну їй ? частину кв. [ADDRESS] позивачу, її сину, [PERSON]. Заповіт [PERSON] було складено 05.02.2004р., посвідчено державним нотаріусом Першої ДДНК Кулешовим Я.О. та зареєстровано у реєстрі за номером № 1-556 (а.с. № 21). 03.04.2013р. державним нотаріусом Першої ДДНК Водолазською Н.В. позивачу було видане та зареєстроване у реєстрі за номером № 8-240 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину кв. [ADDRESS]. Крім того, 03.04.2013р., державним нотаріусом Першої ДДНК Водолазською Н.В., батьку позивача, [PERSON], було видане та зареєстроване у реєстрі за номером № 8-236 свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину кв. [ADDRESS] (а.с. № 27-29). Суд критично ставиться до заперечень позивача щодо не пропущення ним строку позовної давності, оскільки отримавши свідоцтво про право на спадщину, в якому чітко вказана частка, яку позивач успадкував, [PERSON] усвідомлював обсяг своєї спадщини та не мав заперечень щодо такого обсягу. Більш того, своєю заявою від 03.04.2013р., яка міститься в спадковій справі, позивач просить видати йому свідоцтво про право на спадщину саме на 1/4 частину квартири (а.с. № 81-105). Також суд критично відноситься і до того, що позивачу стало відомо про "помилку" під час оформлення спадщини після його батька [PERSON], який помер [INFO]., оскільки вказане об'єктивно нічим не підтверджується та спростовується вищенаведеним та матеріалами справи. Крім того, суд вважає за потрібне зазначити, що позивач ніколи не заявляв позовних вимог про визнання недійсними свідоцтва право на спадщину після смерті батька [PERSON] У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, кожний доказ окремо оцінюється щодо належності, допустимості та достовірності, а також достатністю і взаємозв'язком доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перша дніпровська державна нотаріальна контора, заперечує будь-які інші, крім законних підстав, щодо оформлення, видачі та реєстрації свідоцтв про спадщину. Позивач не довів зворотнього, а посилання на необізнаність суд не вважає поважною причиною. Пред'явлення [PERSON] у 2015р. позовних вимог (де відповідачем помилково був зазначений [PERSON]), у задоволені яких йому було відмовлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2016р. у справі № 201/9578/15ц (а.с. №108-110), також не може вважатися поважною причиною для поновлення строків позовної давності у цій справі. Разом із тим, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судові рішення у цивільних справах» № 14 від 18.12.2009р., встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Свідоцтво про право на спадщину яке стало приводом звернення до суду видане 03.04.2013р. після смерті [PERSON] Позивач звернувся із вказаним позовом до суду лише 31.10.2016р., тобто позивачем пропущений строк позовної давності. Таким чином суд приходить до висновку, що враховуючи пропущені строки для звернення до суду з відповідною позовною заявою, та оскільки підстав для поновлення такого строку позовною давності суд не вбачає, тому в задоволенні позову слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги відмову у задоволені позовних вимог, суд не находить підстав для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed