Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з[PERSON], [PERSON] свою користь заборгованість за кредитним договором № ZPJ0SE00000005 від 20.04.2006 року у розмірі 41\~319,01 грн.; стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON] 10 000 грн.;стягнути з [PERSON] на свою користь витрати на юридичну допомогу у розмірі 3\~200,00 грн.; стягнути з [PERSON], [PERSON] судовий збір за подання позовної заяви. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZPJ0SE00000005 від 20.04.2006 року, згідно до якого Банк зобовязався надати відповідачу у строкове платне користування грошові кошти у сумі 4\~001,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.04.2009 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON], що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, з [PERSON] договору поруки №\~ZPJ0SE00000005/2 від 20.04.2006 року,у звязку з чим вони є солідарними відповідачами за предявленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до Публічного акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК, [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованостібула задоволена частково. Ухвалою суду від 12 листопада 2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до Публічного акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК, [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованостіскасовано. При новому розгляді справи представник позивача в судове засідання у справі не зявився, відповідно до заяви від 14.01.2016 року просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, відповідно до заяви від 30.12.2015 року просив суд розглядати справу за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечував, просив застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надав суду заперечення проти позову та просив суд відмовити в задоволені позовних вимог позивачу, застосувавши строки позовної давності до позовних вимог. Представник відповідача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZPJ0SE00000005 від 20.04.2006 року, згідно до якого Банк зобовязався надати відповідачу у строкове платне користування грошові кошти у сумі 4\~001,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.04.2009 року. Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] договору поруки № ZPJ0SE00000005/2 від 20.04.2006 року. Відповідно до п. 4 Договору поруки № ZPJ0SE00000005/2 від 20.04.2006 року, у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Також вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобовязався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобовязань за кредитним договором № ZPJ0SE00000005 від 20.04.2006 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом пяти років. В судовому засіданні встановлено, що у звязку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов договору № ZPJ0SE00000005 від 20.04.2006 року заборгованість за ним станом на 05.12.2013 року склала 51 319,01 грн., де: 2 854,40 грн. заборгованість за кредитом; 16 681,71 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 1\~620,54 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 30 162,36 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитом. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Заперечуючи обставини позову, відповідач [PERSON] у своїй заяві просив застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 20.04.2006 року, строк дії договору до 18.04.2009 року, при цьому відповідачем останній раз проводилося погашення заборгованості по кредитному договору 24.01.2007 року, що підтверджується виписками по рахунку, а з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки у лютому 2014 року, через сім років, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого законодавством. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням положень ст. 257 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності до вимог слід застосувати позовну давність. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed