Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

До Лозівського міськрайонного суду Харківської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою від 12.07.2019 року, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] у власність 60 000 гривень та повинен їх повернути протягом 7 місяців, але не пізніше 12.02.2020 року. Позивач посилається на те, що борг відповідачем повернуто у строки, вказані в розписці не було. [PERSON] направляв вимогу про повернення боргу відповідачу, однак [PERSON] гроші не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано час сторонам для надання заяв по суті. Зважаючи на те, що кореспонденція направлена відповідачу була повернута з відміткою «за закінченням строку зберігання», судом з метою недопущення порушення прав відповідача було здійснено перехід від розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до спрощеного з викликом. Виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення. У судове засідання з`явився представник позивача адвокат Сорокін С.В., який наполягав на задоволенні позову, вказуючи на те, що є розписка, відповідно до якої [PERSON] повинен повернути позивачу борг. У судове засідання з`явилася представник відповідача [PERSON] , яка просила відмовити в задоволенні позову, оскільки її сином дана розписка не була написана та у борг [PERSON] у [PERSON] нічого не брав. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думки сторін, суд приходить до наступного. За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. \~ \~ \~ \~В матеріалах справи міститься розписка від 12.07.2019 року(а.с.7), згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] у власність 60 000 гривень та повинен був їх повернути протягом 7 місяців, але не пізніше 12.02.2020 року. \~ \~ \~ \~У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України). Позивач посилається на те, що [PERSON] згідно розписки взяв у нього в борг 60 000 гривень, тобто між ними було укладено договір позики. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З розписки, наданої позивачем, неможливо встановити мету отримання відповідачем коштів, а відповідно і встановити, чи було укладено між сторонами саме договір позики. В розписці не зазначено, що відповідач отримав кошти у власність, як позику(борг). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Враховуючи те, що з розписки встановити факт передачі грошей позивачем відповідачу саме у борг неможливо, то підстави вважати дану розписку договором позики відсутні. Крім того, вимога, надана позивачем та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, на яке в обгрунтування тверджень про направлення відповідачу вимоги про повернення боргу посилається позивач, свідчить лише про направлення ним поштового відправлення відповідачу, проте жодним чином не підтверджує його зміст та факт вручення, оскільки відмітки про отримання не має. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України"). Вище вказаних висновків дійшов Верховний суд у Постанові від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З положень ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.ч.1-2 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, з розписки, наданої позивачем, неможливо встановити дійсні обставини справи, зміст та характер відносин, що виникли між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вище викладене, враховуючи неможливість встановити дійсні обставини з наданої позивачем розписки, з урахуванням того, що представник відповідача заперечує взагалі факт написання спірної розписки, суд вважає позовні вимоги не доведеними, а тому відмовляє у задоволенні позову. Згідно ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі Постанови ВС від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц,

Outcome: dismissed