Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області Р. Сірачинський 07.08.2017 року звернувся у суд з позовною заявою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до відповідачів - Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та [PERSON], в якій просить визнати недійсним рішення від 15.10.2008 року № 518 «Про передачу у власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,0636 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»»; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.04.2009 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010946000148; витребувати у [PERSON] та повернути земельну ділянку площею 0,0636 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, у державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Ухвалою судді від 14.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Судові засідання у справі відбувались 12.09.2017 року, 24.10.2017 року, 21.11.2017 року, 18.12.2017 року, 19.02.2017 року та 23.07.2018 року. У свою чергу, у судовому засіданні, котре відбулось 24.10.2017 року, судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, про залучення до участі у даній справі Сколівської районної державної адміністрації Львівської області в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Також, у зв'язку із набранням 15.12.2017 року чинності Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», котрим ЦПК України викладено у новій редакції, у судовому засіданні, котре відбулося 19.02.2018 року, судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, про продовження судового розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження. Позов обґрунтовано тим, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області, постановленої 03.02.2016 року у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення [PERSON] за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, кримінальне провадження відносно останньої за № 12015140000000359 закрито на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання [PERSON], яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов'язків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки, без виходу у натурі та прив'язки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем [PERSON] оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі йому спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок таких незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання котрої входить с. Дубина, згідно оскаржуваного рішення було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 63 325 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації відповідачем [PERSON] відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. За таких обставин, прокурор стверджує про незаконність оскаржуваних рішення селищної ради та Державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, - неправомірне вибуття спірної земельної ділянки на їх підставі із земель державної власності. Відтак, із посиланням на ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 118, 122, 152 та Перехідні положення ЗК України, ст. ст. 378, 388 ЦК України, прокурор був змушений звертатися у суд із даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки саме до відання останнього на даний час відноситься розпорядження землями державної власності. При цьому, прокурор, із посиланням на норми ст. ст. 257, 261 та 267 ЦК України ставить питання про визнання поважними причини пропуску звернення у суд із вказаним позовом, так як про порушення прав держави прокуратурі стало відомо лише у вересні 2015 року з інформаційного листа Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, а у подальшому, - з результатів прокурорської перевірки. Прокурор Стрийської місцевої прокуратури Томашевська Н.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила поновити строк позовної давності, а позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2-5), надала пояснення, аналогічні наведеним у позові. Позивач Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, будучи належно повідомленим про дату судового розгляду справи по суті, явку належно уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, однак подав суду письмові пояснення по суті спору від 24.10.2017 року (а. с. 53-56), у котрих одночасно клопотав про розгляд справи без участі такого представника, позов підтримав повністю, просив його задовольнити. Відповідач Верхньосиньовидненська селищна рада Сколівського району Львівської області явку належно уповноваженого представника у судове засідання щодо розгляду справи по суті не забезпечила, однак такий представник - юрист Бондаренко В.В. брав участь в інших судових засіданнях, під час котрих проти позову заперечив повністю, посилаючись на відсутність проведення по селищній раді у період до 01.01.2013 року розмежування земель державної та комунальної власності і відповідних змін з вказаного приводу у генеральний план селища. Крім того вказував на передачу відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки із земель запасу сільськогосподарського призначення для ведення садівництва правомірно, у межах закону та відповідно до наданих повноважень, так як генерального плану с. Дубина не існує, а твердження прокурора ґрунтуються виключно на довідці Управління держкомзему у Львівській області на підставі карт, що були сформовані після передачі відповідачу спірної земельної ділянки у приватну власність. Належно уповноважений представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав, викладених у письмовому запереченні проти позову від 26.10.2017 року (а с. 38-40), просив у позові відмовити. Крім того, зазначеним представником подано суду заяву від 05.12.2018 року про застосування у даній справі позовної давності, якщо суд дійде висновку про підставність позову прокуратури (а. с. 142-143). Третя особа Сколівська районна державна адміністрація Львівської області, будучи належно повідомленою про дату судового розгляду справи по суті, явку належно уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, однак подала суду письмові пояснення по суті спору від 26.12.2017 року (а. с. 67), у котрих одночасно клопотала про розгляд справи без участі такого представника, а при вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1, 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадках, встанолених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осбі або державних чи суспільних інтересах. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 3, 4 ст. 56 ЦПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. При цьому прокурор обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Перевіривши законність звернення прокурора із даним позовом, виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, на підставі рішень виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів № 130 від 19.05.1988 року «Про створення садово-городнього товариства» (а. с. 41) та № 176 від 16.06.1988 року «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати»» (а. с. 41, тильна сторона), створено садово-городнє товариство "Карпати" із відведенням йому із земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки загальною площею 10,0 га. у постійне користування в урочищі «Заріка» на території Верхньосиньовидненської селищної ради. Відповідач [PERSON], вступивши свого часу до членів садово-городнього товариства «Карпати», користувався земельною ділянкою, на якій зокрема приводив городництво, за що, відповідно, здійснював плату (внески), що вносилась до Верхньосиньовидненської селищної ради. Зазначені обставини також не заперечувались учасниками справи. У свою чергу, оскаржуваним рішенням Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області від 15.10.2008 року № 518 «Про передачу у власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,0636 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»»» (а. с. 20), відповідачу [PERSON], як члену вищевказаного садово-городнього товариства, передано у власність земельну ділянку площею 0,0636 га, котрою він користувався, для ведення садівництва, тобто без зміни її цільового призначення. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, 01.04.2009 року відповідачу [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010946000148 (а. с. 21). Право власності оформлене на земельну ділянку площею 0,0636 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, цільове призначення - ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. В силу ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути суб'єктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Статтею 122 ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Однак, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» зазначеного Кодексу у відповідній редакції було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження такими землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. У свою чергу, розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області відбулося лише із набранням 01.01.2013 року чинності змін у ЗК України у редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а станом на дату винесення оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та видачі оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку таке розмежування на підставі відповідного проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку, не проводилось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, генерального плану населеного пункту Дубина не існувало та не існує до цього часу. Жодної експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області також не проводилось, прокуратурою суду не надано. Разом з тим, судом встановлено, що 18.05.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесене кримінальне провадження за № 12015140000000359 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, котре, після тривалого досудового розслідування, скероване до суду із обвинувальним актом відносно [PERSON] - землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області (а. с. 9-13). Зокрема, у провину зазначеній посадовій особі ставилося те, що вона, будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, у період з 2006 по 2009 роки, будучи, відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну службу», державним службовцем 7-ї категорії, що уповноважена на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, вчинила неналежне виконання службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, внаслідок чого було спричинено істотну шкоду та тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. Істотна шкода полягала, серед іншого, і у незаконному вибутті у приватну власність відповідача [PERSON] із земель державної власності земельної ділянкиплощею 0,0636 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], оскільки така, знаходячись за межами населеного пункту, вибула за рішенням органу місцевого самоврядування, а не за рішенням органу виконавчої влади, внаслідок прийняття уже згаданого вище рішення, котрому, у свою чергу, сприяло погодження землевпорядником меж цієї земельної ділянки, а також відповідної документації із землеустрою. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області, постановленою 03.02.2016 року у справі № 453/82/16-к, провадження № 1-кп/453/15/16 (а. с. 7-8) кримінальне провадження № 12015140000000359 закрито у зв'язку із звільненням обвинуваченої [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, на підставі ст. 49 КК України, тобто у зв'язку із закінченням строків давності. Зазначена ухвала суду набрала законної сили. Таким чином, єдиною підставою для звернення прокуратури із даним позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції котрої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади - на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції котрого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а, отже, орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею. З огляду на вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача [PERSON] на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку є невиправданим, такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача [PERSON], котрі, у свою чергу, захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такого висновку суді дійшов, беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), у котрих напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення. Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Суд наголошує, що у випадку задоволення позовних вимог у даній справі фактично буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача [PERSON] виникнуло право на спірну земельну ділянку, котре у свою чергу захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі дії суду однозначно будуть становити втручання у зазначене право. У подальшому це призведе до втрати відповідачем [PERSON] права на спірну земельну ділянку, хоча такий не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника [PERSON], при передачі йому такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Відтак, враховуючи ту обставину, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило (а. с. 61), а таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, котра є частиною єдиного масиву площею 10,0 га., була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем [PERSON]., а іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками, у цьому масиві за згаданим призначенням. Відтак, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 518 від 15.10.2008 року «Про передачу у власність гр. [PERSON] земельну ділянку пл. 0,0636 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»» та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого відповідачу [PERSON] 01.04.2009 року (кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва) та зареєстрованого за № 010946000148, витребування від [PERSON] у державну власність земельної ділянки площею 0,0636 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], слід відмовити. Наявність підстав для відмови у позові по суті виключає необхідність дослідження судом підстав для відмови у цьому ж позові за спливом позовної давності, у зв'язку з чим оцінка зазначеним обставинам, у тому числі й заяві представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] про застосування у справі наслідків спливу позовної давності (а. с. 142-143), судом не надається. Щодо наявності підстав у даному випадку для представництва прокурором інтересів держави, то суд з такими у даному випадку погоджується повністю, оскільки такою підставою, на переконання прокурора, була необхідність захисту економічних інтересів держави у зв'язку із неналежним захистом таких інтересів службовими особами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, внаслідок яких не було повернуто до земель державної власності спірну земельну ділянку. Крім того, прокурор, на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» попередньо повідомив у встановленому порядку позивача про звернення до суду із даним позовом в інтересах держави в його особі, що стверджується наявним у справі листом від 11.07.2017 року за вих. № 05-11-174-вих.17 (а. с. 6), а позивач не заперечував проти такого звернення у його інтересах, у подальшому позов підтримав повністю. Одночасно, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог по суті у повному обсязі, з відповідачів не підлягають до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed