Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, який в подальшому уточнила та остаточно просила визнати недійсними положення п. 4 ч. 2 кредитного договору № ML-601/26/2007 від 05.09.2007 року укладеного між сторонами; визнати недійсними положення п. 4 ч. 2 кредитного договору № ML-601/41/2007 від 19.10.2007 року укладеного між сторонами. Позов мотивує тим, що вищезазначені пункти договорів суперечать статті 61 Конституції України та встановлення подвійної відповідальності за порушення зобов'язання у формі штрафу та пені є несправедливим, суперечить принципу добросовісності та існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Просить позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав із аналогічних викладеним у позовній заяві підстав. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідач виконав свої зобов'язання перед позивачем визначені договорами, а позивач має намір уникнути від виконання взятих на себе зобов'язань. За порушення умов договору може застосовуватися різний набір санкцій та встановлення подвійної відповідальності за порушення зобов'язання у формі штрафу та пені, така відповідальність за невиконання зобов'язання не суперечать статті 61 Конституції України та вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, просив застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ст. ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За правилами ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й дати, доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення Одночасне стягнення з учасника відповідних правовідносин, який порушив зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки - видами штрафних санкцій, тобто у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 р. у справі №06/5026/1052/2011 підтверджений висновок про правомірність одночасно стягнення пені та штрафу за порушення грошового зобов'язання. Таким чином, сторони не обмежені в реалізації права передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору і не суперечить статті 61 Конституції України. Не можна погодитися із мотивами позивача про визнання недійсними положення п. 4 ч. 2 кредитного договору № ML-601/26/2007 від 05.09.2007 року укладеного між сторонами та положення п. 4 ч. 2 кредитного договору № ML-601/41/2007 від 19.10.2007 року з підстав того, що цей пункт є несправедливим, і тому згідно з положеннями ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" підлягає визнанню недійсними, оскільки положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору цей закон не може застосовуватися, ці відносини регулюються нормами ЦК України та іншим спеціальним законодавством. Судом встановлено, що між сторонами 05.09.2007 року укладено кредитний договір № ML-601/26/2007 та 19.10.2007 року укладено кредитний № ML-601/41/2007, за якими позивач отримала кредит (а.с. 6-15). Після укладання договору [PERSON] набула статусу позичальника. Договір був укладений добровільно та у відповідності до норм ЦК України. Як вбачається із п. 4 ч. 2 договорів, які за змістом є ідентичні, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань позичальник несе відповідальність у порядку і на умовах визначених у договорі, а саме: за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. За прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник крім вищезазнанченї пені додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25 грн., у разі прострочення 30 календарних днів - штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 грн. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачу були відомі до укладення кредитних договорів правові наслідки невиконання покладених на неї зобов'язань, однак будучи вільною виборі контрагента в укладенні договору, все ж таки дані договори уклала та взяла на себе відповідні зобов'язання, при цьому, банк виконав свої зобов'язання щодо надання позивачу кредиту. Тому, у суду відсутні правові підстави визнання недійсними вищезазначених пунктів кредитних договорів Крім цього, статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, як встановлено судом, позивач істотно пропустила строк позовної давності, представник відповідача подав до суду заяву про застосування позовної давності, а тому вказана обставина є підставою для відмови у позові. При цьому обставин, які б служили підставою для переривання та зупинення перебігу строку позовної давності, судом не встановлено. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed