Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою та просить встановити факт, що вона [PERSON] , [INFO] , постійно проживала зі своєю бабусею по батьку - [PERSON] на час її смерті [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що [INFO] померла мати її батька - [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка серед іншого, складалась із земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 16,67 гектара, що розташовані в межах території Новоюр`ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належали померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] її сестра [PERSON] у шестимісячний строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і 26 грудня 2006 отримала свідоцтва про право на спадщину. Її ж батько [PERSON] на час смерті його матері [PERSON] вважався безвісно відсутнім. Про те, що він помер [INFO] їй стало відомо 23 травня 2016 року, а 15 червня 2016 було отримано документальне підтвердження про смерть. Факт родинних відносин між спадкодавцем та відповідачем [PERSON] було встановлено рішенням Новобузького районного суду від 24 липня 2017, тобто на момент отримання свідоцтв про право на спадщину не були встановлені родинні стосунки між спадкодавцем та спадкоємцем. Вказаним рішенням також було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 26 грудня 2006, видане відповідачці, проте в цій частині скасоване рішенням апеляційного суду. Окрім іншого, в рішенні апеляційного суду було зазначено, що нею із сестрою не було доведено заявлені вимоги про порушення їхніх прав як спадкоємців за законом. Проте, це не позбавляє їх права звернутися з вимогами про поновлення прав як спадкоємців за законом після смерті [PERSON] .. За порадою адвоката вони звернулися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, проте в задоволенні такого було відомо. В подальшому отримала роз`яснення, що особа яка на день смерті спадкодавця постійно з ним проживала, вважається такою що прийняла спадщину. Відтак, просить врахувати, що спадщина нею фактично прийнята, оскільки на момент її відкриття вона проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовився від неї. Так, в 2005 році, у зв`язку із погіршення стану здоров`я бабусі, перевезла останню до себе на постійне проживання, де остання померла [INFO] , хоча і продовжила бути зареєстрованою в своєму будинку. Оскільки, вказані обставини позбавляють її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права як спадкоємця за правом представлення, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року (головуюча суддя Ціпивко І.І.) вказану позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті - залишено без руху. Повідомлено позивача про необхідність протягом десяти днів з дня отримання копії вказаної ухвали, усунути недоліки позову. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року (головуюча суддя Ціпивко І.І.) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового провадження на 27 травня 2019 року. У зв`язку із надходженням від відповідачки апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження від 14 травня 2019 року матеріали справи [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті направлено до Миколаївського апеляційного суду. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 липня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року - без змін. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року (головуюча суддя Ціпивко І.І.) закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 27 січня 2020 року. Розгляд справи по суті розпочався 04 лютого 2020, продовжувався 19 лютого 2020 та відбувся у судовому засіданні 11 березня 2020 за участі позивача та представника відповідача. Позивач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, що у ньому викладені. У судовому засіданні щодо розгляду справи по суті позивачка додатково зазначила, що факт проживання спадкодавця на момент смерті разом із нею підтверджується долученими нею документами, серед яких довідка Жовтневого ФАП про смерть [PERSON] саме в с. Жовтневе (Станційне), за її місцем проживання. Окрім того, факт постійного проживання разом із спадкодавцем на момент смерті додатково можуть ствердити її сусіди у с. Станційне. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кузьменко М.В. у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених в письмовому відзиві на позов. Зокрема зазначив, що про необхідність доведення вимог про порушення її прав як спадкоємця за законом [PERSON] було відомо з моменту звернення до суду з позовом про оскарження свідоцтва про право на спадщину виданого на ім`я його довірительки. Так, позивачка на той час знаючи про нібито обставини її постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, свідомо обрала спосіб захисту у вигляді звернення із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а не з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті. Відтак, звернення позивачки з даним позовом після відмови суду їй у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини свідчить про зловживання останньою правами, якими наділяє її чинне законодавство. Окрему увагу звернув на пропуск позивачкою строків визначених ст..257 ЦК України для звернення до суду. Заслухавши думку сторін, розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] , у віці 80 років, померла [PERSON] , про що 14 лютого 2006 року складено відповідний актовий запис №3 та виконавчим комітетом Новоюр`ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, від 17 листопада 2016 року, повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що до складу спадщини [PERSON] , серед іншого майна, ввійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 16,67 гектара, що розташовані в межах території Новоюр`ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належали померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] . Також з матеріалів витребуваної спадкової справи №206/2006 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернулася [PERSON] , яка була рідною сестрою спадкодавця та спадкоємцем за законом другої черги. 26 грудня 2006 року державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області спадкоємцю [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER] , [NUMBER], [NUMBER] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 16,67 га, яка розташована у межах території Новоюрївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, на два майнові паї в загальному пайовому фонді майна КДСП «Зірка» Новобузького району Миколаївської області та на грошові внески з процентами та компенсаціями, які знаходяться в філії Новобузького відділення ВАТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ». Разом з тим судом встановлено, що [INFO] , у віці 37 років, помер [PERSON] , про що 24 березня 1995 року складено відповідний актовий запис №1431 та Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, від 15 червня 2016 року, повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 31.10.2016 року в справі № 481/1028/16-ц встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] у м. Миколаєві (актовий запис про смерть № 1431 складений 24.03.1995 року), на рівні рідних доньки та батька; між [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] у м. Миколаєві (актовий запис про смерть № 1431 складений 24.03.1995 року), на рівні рідних доньки та батька; між [PERSON] , яка померла [INFO] у с. Новоюріївка Новобузького району Миколаївської області (актовий запис про смерть № 3 зроблений 14.02.2006 року) та [PERSON] , який помер [INFO] у м. Миколаєві (актовий запис про смерть № 1431 складений 24.03.1995 року), на рівні рідних матері та сина. Відтак, позивачка [PERSON] (разом із сестрою [PERSON] ), як дочки померлого [INFO] [PERSON] , щодо майна спадкодавця [PERSON] , відноситься до спадкоємців за правом представлення. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що отримавши документальне підтвердження смерті свого батька, позивачка [PERSON] та її сестра [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабці [PERSON] на підставі ст. 1266 ч.1 ЦК України, так як їх батько [PERSON] , який помер [INFO] був спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] , згідно ст. 1261 ЦК України, та на момент її смерті вже був померлим. Проте, нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області позивачці [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бабці [PERSON] , оскільки таке вже видано сестрі померлої [PERSON] як спадкоємиці другої черги. Судом встановлено, що вищезгадане свідоцтво про право на спадщину від 26 грудня 2006 було предметом розгляду цивільної справа за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа Новобузька державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Новобузька державна нотаріальна контора Миколаївської області, про встановлення факту родинних відносин. Так, за результатом розгляду вказаної цивільної справи (з урахуванням апеляційного перегляду), тобто відповідно до рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року: встановлено родинні стосунки [PERSON] що народилася у с. Садове Володимирівського району Миколаївської області, з [PERSON] , яка померла [INFO] у с. Новоюр`ївка Новобузького району Миколаївської області (актовий запис про смерть № 3 від 14.02.2006 року) на рівні рідних сестер. У задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа Новобузька державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки відмовлено. З доводів позовної заяви встановлено, що причиною відмови в позові про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки стала недоведеність [PERSON] та її сестрою [PERSON] заявлених вимог про порушення їх прав, як спадкоємців за законом, зокрема не набуття статусу осіб, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] (відсутність рішення про визначення додаткового строку для прийняття спадщини чи встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті). Вказані обставини підтверджуюся і відомостями встановленими в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року. Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON] зазначає, що з 2005 року [PERSON] , яка померла [INFO] перебралась з господарством з с. Новоюр`ївка Новобузького району Миколаївської області (де була зареєстрована) до неї в с. Станційне (Жовтневе) Новобузького району Миколаївської області (де і померла [INFO] ), оскільки потребувала стороннього догляду та допомоги. Відтак, позивачка [PERSON] вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , а встановлення судовим рішенням вказаного факту надасть їй змогу юридично оформити свої права. Дійсно, згідно з положеннями ст.ст. 1268 ч.3, 1269 ч.1 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Тобто, за змістом цих правових норм суд повинен встановити, зокрема, місце проживання спадкодавця на день його смерті; чи було це місце постійним або переважним місцем його проживання (ст. 29 ЦК України) або тимчасовим; чи проживав разом із спадкодавцем до його смерті позивач; характер та період його проживання із спадкодавцем. При цьому, місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця (чи навпаки) не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічна висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 (справа № 6-384цс15) та Верховним Судом, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, в постанові у справі № 484/747/17 від 10 січня 2019 року. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 «Про судоустрій і статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом встановлено, що позивачка на час виникнення спірних правовідносин була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями відображеними в паспорті серії [NUMBER] , виданого на її ім`я Новобузьким РВ УМВС України в Миколаївській області від 21.11.2001 року. Відповідно до долученого до матеріалів справи комісійного акту обстеження фактичного проживання померлої [PERSON] за адресою : [ADDRESS] від 28 березня 2018 року: [PERSON] з січня 2005 по лютий 2006 року проживала із [PERSON] за вказаною адресою до дня смерті [INFO] . Суд враховує, що зазначені у згаданому акті відомості відображені зі слів свідків: [PERSON] та [PERSON] , а тому з метою встановлення відповідності вказаних свідчень судом було допитано їх безпосередньо в судовому засіданні на ряду із іншими свідками сторін. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що є сусідкою позивачки. В 2005 році дізналася, що до неї переїжджає бабця. Спершу перевезли господарство. Бабця приїхала десь в 2006 році, де і померла, проте поховали покійну в с. Новоюр`ївка. Із покійною здебільшого спілкувався її батько. Свідок [PERSON] зазначила, що з народження проживає с. Станційне та працює фельдшером у місцевому ФАПі. Наскільки їй відомо [PERSON] приїхала до позивачки десь на початку 2005 року. З того часу ще близько 10 разів бачила покійну в позивачки. Суд, вважає за необхідне зазначити, що вказані покази є суперечними між собою зокрема в частині часу прибуття [PERSON] до с. Станційне та часу її перебування в [PERSON] (постійно, тимчасово, періодично), а тому такі судом оцінюються критично та на ряду із вищезгаданим актом(та іншими документами, серед яких медична документація із Жовтневого ФАПу) не свідчать про постійне проживання спадкодавця із [PERSON] протягом 2005 року до дня смерті. Окрім того суд враховує, що свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що [PERSON] постійно проживала саме в с. Новоюр`ївка. Дійсно покійна їздила до онуки в с. Станційне, проте звідти втекла до рідного дому, де проживала одна. Догляд за нею здійснювала сусідка. У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками [PERSON] та [PERSON] .. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків в результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Окрім того, факт постійного проживання [PERSON] в с. Новоюр`ївка додатково стверджується довідкою №975, виданою виконавчим комітетом с. Новоюр`ївської сільської ради від 22 березня 2006 року. Більше того, вказаний документ містить інформацію , що на момент смерті покійна проживала за вказаною адресою одна. Окрему увагу суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що звернення позивачки з даним позовом про встановлення порушення її прав як спадкоємця за законом не є первинним Так, в 2018 році [PERSON] разом із сестрою зверталися з позовом про визначення їм додаткового строку для прийняття спадщини після смерті бабці [PERSON] на підставі ст. 1266 ч.1 ЦК України, так як їх батько [PERSON] , який помер [INFO] був спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] , згідно ст. 1261 ЦК України, та на момент її смерті вже був померлим. Так, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 березня 2018 відмовлено в позові, установлено, зокрема, що [PERSON] постійно не проживала із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У контексті наведеного суд дійшов переконливого висновку про те, що [PERSON] на час відкриття спадщини не проживала постійно разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] . Характер стосунків [PERSON] зі своєю бабусею зводився до епізодичних відвідувань померлою останню, з метою певного догляду та матеріальної підтримки. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Суд вважає, що стороною позивача не доведено в ході розгляду справи факту постійного поживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті. Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими, не доведеними належними доказами, а тому позов задоволенню не підлягає. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу сторони відповідача (в частині покликання у відзиві на застосування строків позовної давності), що за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог по суті, наслідки спливу позовної давності не застосовуються. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , а тому судові витрати, понесені позивачем, слід віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed