Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

[PERSON] 05 липня 2013 року звернувся до суду із позовною заявою, у якій, просив визнати інформацію, викладену відповідачами у зверненні від 29 квітня 2013 року такою, що не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідачів спростувати відомості, викладенні у зверненні шляхом направлення відповідного звернення на адресу Голови Національної асоціації адвокатів України та Прокуратури м. Києва; зобов'язати відповідачів вибачитись перед позивачем при свідках за приниження його честі та гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності; стягнути з відповідачів на користь відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачі 29 квітня 2013 року надіслали звернення до Голови Національної асоціації адвокатів України та Прокуратури м. Києва, в якому поширили недостовірні відомості щодо звинувачення позивача у злочинних діяннях, після таких дій відповідачів, позивач отримав душевні страждання. В судове засідання позивач не з'явився, повідомлений належним чином (а.с. 80), надав через канцелярію суду заяву, якою просить розглядати справу за його відсутності підтримавши позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 82). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, надавши суду пояснення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Також зазначив, що він як громадянин України має право на звернення, тому 29 квітня 2013 року використав своє право та надіслав звернення на адресу Голови Національної асоціації адвокатів України та Прокуратуру м. Києва щодо здійснення вказаними органами перевірки відносно [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомила. Суд з урахуванням думки відповідача [PERSON] вважає можливим розглядати справу за відсутності позивача та відповідачки [PERSON] Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, надані сторонами у справі в обґрунтування позовних вимог та заперечень проти, встановив наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами ст. 277-280 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПУ України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб,їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 277 ЦК України зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч.3 ст. 277 ЦК України передбачено, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до ч.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте не майнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, які мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Згідно з вимогам ст. 277 ЦК України, ст. 471 Закону України «Про інформацію» та роз'ясненням, викладеним у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до яких предметом судового захисту не є оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950р., ратифікована 17.07.1997р.), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведену інофрмацію, яку позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Приймаючи до уваги, що поняття свободи, про яку ідеться в ст.10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод поширюється на передання як інформації, так і ідей, необхідно відокремлювати інформацію (факти) від поглядів (оцінних суджень). Так, по справі «Лінгенс проти Австрії»(1986 рік), Європейській Суд заявив, що існування фактів можна довести, тоді як правдивість оцінних суджень доведенню не підлягає. Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Ст. 227 ЦПК України передбачає способи спростування недостовірної інформації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»п. 24. задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Однак, обрані позивачем способи захисту не відповідають вимогам ст. 19, ст. 34 Конституції України, ст. ст. 16,275,277 ЦПК України. Так, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. (п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Відносно вимог позивача щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди слід зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також слід зазначити, що в матеріалах справи відсутня інформації, з яких саме міркувань виходив позивач, визначаючи розмір заподіяної йому моральної шкоди, до того ж, в матеріалах справи не міститься жодного доказу, що підтверджував би факт спричинення моральної шкоди позивачу та необхідність її відшкодування. В позовній заяві позивачем зазначено, що діями відповідачів йому було спричинено глибокі душевні страждання, які, з його слів, негативно вплинули на честь та гідність серед інших осіб. Проте позивачем не надано ніякого документу, який би свідчив про підтвердження негативного стану здоров'я позивача саме після надісланого звернення відповідачами і також недоведеним є причинний зв'язок між негативним станом здоров'я позивача та незаконними діями винних ососіб. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги зібрані по справі докази, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed