Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

В лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що заявою про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу № MR00А@0000472803 від 12 червня 2013 року [PERSON] виразив своє бажання щодо приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті www. рrivatbank.uа. Заява про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають договір фінансового лізингу. Відповідач згідно умов договору отримав від ПАТ КБ "ПриватБанк" у платне користування автомобіль марки Audi, модель: А8, рік випуску: 2005, тип ТЗ: седан/лифтбек, № кузова/шасі: WAUZZZ4E96NO13480, реєстраційний номер: АE2225АІ, та зобов'язався сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2. Вказаний автомобіль, відповідно до свідоцтва про реєстрацію, належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк». Проте, в порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконує, своєчасно не надає банку грошові кошти для погашення вартості предмету лізингу, у звязку з чим станом на 26 січня 2017 року у [PERSON] виникла заборгованість в сумі 411226,01 грн., яка складається з заборгованості по залишку вартості предмету лізингу в сумі 155792,12 грн; заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу в сумі 70643,33 грн., заборгованості за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу в сумі 13330,42 грн.; заборгованості з пені в сумі 126827,55 грн., заборгованості за страховою винагородою в сумі 44632,59 грн. Просив стягнути з відповідача заборгованість по залишку вартості предмету лізингу в сумі 155792,12 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2336,88 грн. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року вищезазначений позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором фінансового лізингу № MR00А@0000472803 від 12 червня 2013 року в сумі 155 792,12 грн. та судовий збір в розмірі 2336,88 грн.. Відповідач не погодився з таким судовим рішенням та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було узято до уваги, що договір фінансового лізингу містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і у разі недодержання сторонами цих вимог закону, такий договір є нікчемним. Ця правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №2766 цс15 та від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16. Оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу, в порушення вимог ст. ст. 806 та 779 ЦК України, нотаріально посвідчено не було, вважає, що заборгованість, нарахована ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі нікчемного правочину, стягненню з нього не підлягає. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат [PERSON] підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник позивача [PERSON], діюча за довіреністю, в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заяви про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу № MR00А@0000472803 від 12 червня 2013 року відповідач виразив своє бажання щодо приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному веб-сайті банку www.ргіvаtbank.ua. Заява про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають договір фінансового лізингу, що укладений на підставі ст.ст.633,643 ЦПК України (а.с.8) Згідно Умов договору фінансового лізингу, відповідач отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль марки Audi, модель: А8, рік випуску: 2005, тип ТЗ: седан/лифтбек, № кузова/шасі: WAUZZZ4E96NO13480, реєстраційний номер: АE2225АІ, та зобов'язався сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору (а.с.56-76). Вказаний автомобіль належить на праві власності ПАТ КБ «Приватбанк». Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір про фінансовий лізинг від 12 червня 2013 року укладено відповідно до вимог чинного законодавства і виходячи із того, що відповідач порушив умови вказаного договору, а саме не погашав вартість предмету лізингу є підстави для стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за цими платежами у розмірі 155 792 грн. 12 коп. Проте погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Так, відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Указана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16. За матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви [PERSON] від 12 червня 2013 року про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, додатків до неї, Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що разом складають договір фінансового лізингу, який укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], останній, нотаріально посвідчено не було. Суд першої інстанції задовольняючи позов не звернув уваги на те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, усупереч вимогам ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, тому виходячи з положень ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним і не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed