Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

03 квітня 2015 року Комунальний заклад охорони здоров'я Обласний туберкульозний санаторій «Занки» звернувся до суду з позовом про виселення [PERSON], [PERSON] з житлових кімнат № 121-123 гуртожитку, розташованого по вулиці Бутівській № 5 в м. Зміїв Харківської області. В обґрунтування\~\~позовних вимог\~\~позивач зазначив,\~\~що в оперативному управлінні Комунального закладу охорони здоров'я Обласний туберкульозний санаторій «Занки» з 1992 року перебуває гуртожиток, розташований за вищезазначеною адресою. У кімнатах 121-123 проживають відповідачі, у яких відсутні будь які, передбачені законом, підстави на проживання або реєстрації місця проживання у вищезазначеному житловому приміщенні. Тобто, відповідачі самоправно зайняли вказані житлові кімнати, крім того, ухиляються від оплати за надані комунальні послуги, у звязку з чим виникла заборгованість. Вважали, що відповідачі підлягають виселенню з гуртожитку відповідно до положень ст. ст. 109, 116 ЖК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім того, зазначила, що відповідачі підлягають виселенню у звязку з відмовою укладення договору про спільне володіння та користування неподільним і загальним майном гуртожитку та наявністю заборгованості по оплаті комунальних послуг. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та пояснила, що у 1984 році її чоловікові була надана площа для проживання у гуртожитку, як працівнику підприємства, на балансі якого знаходився даний гуртожиток. Вселення відбулося на підставі ордеру, який був зданий коменданту гуртожитку у 1984 році. Посилання позивача на наявність заборгованості за комунальні послуги вважає необґрунтованими, оскільки, регулярно здійснює оплату комунальних послуг відповідно до тарифів, зазначених у договорі про надання населенню комунальних послуг з теплопостачання, електроенергії та квартплати, укладеному між нею та позивачем, а договір про надання послуг з теплопостачання по обігріву місць загального користування взагалі з нею не укладався. Зазначила, що дійсно відмовилась від підписання договору про спільне володіння та користування неподільним і загальним майном гуртожитку, оскільки його умови є неприйнятними та порушують її права. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у запереченнях на позов. Вислухавши сторони, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи\~ інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права\~ щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 22 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10 березня 1989 року, № 13 від 25 грудня 1992 року, № 15 від 25 травня 1998 року), вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті [PERSON]; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. [PERSON] КМУ від 13 жовтня 1992 року №577 «Про передачу майна, яке перебуває у загальнодержавній власності областей та м. Севастополя» було прийнято рішення про передачу до комунальної власності обласних державних адміністрацій майна, яке перебуває у загальнодержавній власності. Статутом Комунального закладу охорони здоров'я Обласний туберкульозний санаторій «Занки» встановлено, що Комунальний заклад охорони здоров'я Обласний туберкульозний санаторій «Занки» перейменований з туберкульозного санаторію «Занки» спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області. Санаторій належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області. Повноваження з управління діяльністю санаторію здійснює Департамент охорони здоров'я Харківської обласної державної адміністрації. Органом управління майном санаторію є Харківська обласна рада (а.с. 59-66) З довідки № 90 від 28 травня 2015 року, виданої директором комунального підприємства «Зміївське БТІ», вбачається, що рішенням Харківської обласної ради ХІІІ сесії ХХІІІ скликання від 18.08.2000 року було узгоджено передачу з державної власності Української лікарні відновного лікування до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області. Згідно рішення виконкому Зміївської міської ради від 06 листопада 2009 року № 476 на нежитлову будівлю № 5 по вулиці Бутівській в м. Змієві було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (нежитлова будівля, гуртожиток) у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області 18 грудня 2009 року. (а.с. 58, 96) Таким чином, судом встановлено та не заперечується сторонами, що гуртожиток, розташований за адресою: м. Зміїв Харківської області, вул. Бутівська, 5, перебуває на балансі Комунального закладу охорони здоров'я Обласний туберкульозний санаторій «Занки». Дана обставина, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Як вбачається з копії архівної довідки архівного відділу Лозівської міської ради Харківської області № 01-58/461 від 02 червня 2015 року, в архівному фонді Управління механізації будівництва та автотранспорту тресту «Лозовспецсільбуд» значиться [PERSON], який працював шофером 2 кл. в в автоколоні № 3 м. Готвальд з 01 травня 1984 року (наказ № 34 від 15 травня 1984 року) по лютий 1986 року (відомості по нарахуванню заробітної плати за 1986 рік) (а.с. 107-111) Згідно даних з копії архівної довідки архівного відділу Зміївської районної державної адміністрації Харківської області № 01-38/670 від 14 травня 2015 року, в архівному фонді Зміївського агропромислового будівельно монтажного кооперативу ПМК 39, який з 31 березня 1993 року реорганізовано в орендне підприємство ПМК-39 (розпорядження від 31 березня 1993 року № 5) м. Зміїв Харківської області, згідно з наказами директора з особового складу та відомостями нарахування заробітної плати [PERSON] значиться водієм з 27 лютого 1992 року (розпорядження від 26 лютого 1992 року № 14) про зарахування по липень 1994 року (згідно відомостей нарахування заробітної плати за 1994 рік)/ (а.с. 85) Відповідно до ст. 127 ЖК України, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Пленум Верховного Суду України в пункті 22 [PERSON] від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК України, ч. 1 п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Отже, законом встановлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що у 1984 році її чоловікові [PERSON], як працівнику підприємства, було надано для проживання приміщення у гуртожитку, розташованому за адресою: м. Зміїв Харківської області, вул. Бутівська, 5, куди вселилася вона разом з донькою. [PERSON], як члени сім'ї. Вселення відбулося на підставі ордеру, який був переданий коменданту гуртожитку. Твердження відповідача [PERSON] узгоджується з положенням п. 10 [PERSON] Міністрів Української РСР № 208 від 3 червня 1986 року «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки». Крім того, пояснення відповідача [PERSON] підтверджуються даними з довідки № 37/746 від 29 травня 2015 року, виданої завідувачем Зміївського РС ГУ ДМС України в Харківській області, з якої вбачається, що згідно будинкової книги за адресою: м. Зміїв Харківської області, вул. Бутівська, 5. були зареєстровані: [PERSON] 18 липня 1984 року, [PERSON] 18 травня 1984 року, [PERSON] отримала паспорт від 26 листопада 1999 року з відміткою про реєстрацію: м. Зміїв, вул. Бутівська, 5. Знята з реєстраційного обліку 27 вересня 2000 року у звязку з виїздом до м. Харків. 06 травня 2003 року повторно зареєстрована за вказаною адресою. В 2006 році отримала паспорт у звязку зі зміною прізвища на «Тіщенко». (а.с. 97) Представник позивача у судовому засіданні доводи відповідача [PERSON] не спростувала та зазначила, що гуртожиток, розташований по вул. Бутівській № 5 в м. Змієві Харківської області, в оперативному управлінні Комунального закладу охорони здоров'я Обласний протитуберкульозний санаторій «Занки» перебуває з 1992 року, однак ордери чи відповідні рішення про надання приміщення відповідачам не передавалися. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що вселення відповідачів у гуртожиток і користування житловою площею у гуртожитку відбулося на законних підставах, оскільки [PERSON] ще у 1984 році вселяли у гуртожиток та зареєстрували разом зі сімєю, як робітника підприємства, до якого належав гуртожиток, тобто на підставі спільного на той час рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання дозволу (спеціального ордера) є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення, так як спеціальний ордер на вселення у житлове приміщення в гуртожитку видався адміністрацією підприємства, установи, організації, які не завжди на той час добросовісно виконували покладені на них обов'язки. З копії трудової книжки на ім'я [PERSON] вбачається, що останній був звільнений з підприємства 30 липня 1994 року у звязку зі смертю, на підставі свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 258237 (а.с. 37) Відповідно до ч. ч. 1, 2 , 3 ст. 132 Житлового кодексу, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 125 Житлового кодексу, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено членів сім'ї померлого працівника. Крім того, відповідно до ст. ст. 1, 19 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, за сукупності таких умов: період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п'яти років; мешканці не мають іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для проживання сімей; гуртожитки перебувають в державній, комунальній власності або у повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом (перебувають на балансі таких підприємств); гуртожиток не визнаний аварійним чи непридатним для проживання. У судовому засіданні було встановлено, що відповідачі понад тридцять років проживають у гуртожитку, іншого власного життя не мають, даний гуртожиток перебуває на балансі Комунального закладу охорони здоров'я Обласний туберкульозний диспансер, відповідно до інформації, наданої Зміївською міською радою Зміївського району Харківської області, рішення про визнання гуртожитку, розташованого за адресою: м. Зміїв, вул. Бутівська, 5, нежитловою будівлею, не приймалося. (а.с. 95) Таким чином, суд приходить до висновку, що на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», відповідно до якого, забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону. (ст. 19 Закону) Як вбачається з матеріалів справи, позов предявлено на підставі ст. ст. 109, 116 Житлового кодексу про виселення особи з гуртожитку особи, що самоправно вселилася. Глава 2 Житлового кодексу про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, яка включає ст. ст. 109, 116 цього Кодексу, і глава 4 Житлового кодексу про користування гуртожитками регулюють не аналогічні правовідносини, і в останній немає посилання на те, що на правовідносини, які нею регулюються, поширюється дія глави 2 Житлового Кодексу. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, позивачем не представлено на розсуд суду належних доказів в обгрунтування пред'явлених вимог, зокрема і з огляду на їх посилання на зміст ст. ст. 109, 116 ЖК України. Доводи представника позивача про наявність у відповідачів заборгованості по оплаті комунальних послуг та відмова укладення договору про спільне володіння та користування неподільним і загальним майном гуртожитку не є підставою для задоволення позову та до уваги судом не приймаються, оскільки вказані факти виходять за межі предмету спору. Відповідно до ч.ч.1 і 2\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами\~ст.214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню щодо цих правовідносин. Суд, аналізуючи зміст заявлених вимог та надані докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed