Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування своїх заявлених вимог позивачка вказала, що вона проживає по [ADDRESS] . Даний будинок був переданий їй та її чоловікові [PERSON] , померлому [INFO] , згідно заповіту від 15 лютого 2011 року, складеному [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2006 року [PERSON] мав у власності квартиру, яка знаходилася у Російській Федерації. Після продажу вказаної квартири, виручені кошти були потрачені на капітальний ремонт будинку по [ADDRESS] , в якому зареєстрована та проживає у даний час позивачка. У відповідності до довідки, виданої виконавчим комітетом Жашківської міської ради №927 від 18.02.2019р. [PERSON] проживає одна та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 10.03.2010р. позивачка отримала пенсійне посвідчення з довічним терміном дії. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] проживає одна за рахунок пенсії у будинку за адресою: [ADDRESS] , власницею якого є [PERSON] - мати померлого [PERSON] . [PERSON] у вищевказаному будинку не проживала, оскільки там проживала сім`я її сина. Позивачка [PERSON] власного житла не має. 04 січня 2019 року між відповідачками [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку, що розташований по [ADDRESS] . Даний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Шелудько В.П. У п.п.4.6 п.4 цього договору вказано, що покупцеві відомо, що у житловому будинку малолітні, неповнолітні діти та особи похилого віку не проживають та не зареєстровані. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України). Ч.3 ст.215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст.216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Таким чином, оспорювати правочин може також особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка у судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. У даному випадку вищевказаний правочин укладений з грубим порушенням оскільки був прихований факт проживання та реєстрації у будинку за адресою: [ADDRESS] , пенсіонерки [PERSON] , що тягне за собою визнання правочину недійсним. За вказаних обставин позивачка звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу буд. [ADDRESS] , укладеного 04 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] . 08 квітня 2019 року ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 02 травня 2019 року адвокат відповідачки-2 [PERSON] - Гордієнко Т.В. на позовну заяву подала відзив, в якому зазначає наступне. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що будинок, який став предметом купівлі-продажу згідно оспорюваного правочину, знаходиться в її користуванні після смерті чоловіка як спадкоємця за заповітом, складеним на його ім`я матір`ю (відповідачкою-2 у справі), і оскільки позивач разом з чоловіком ще за його життя здійснювали капітальний ремонт в будинку за власні кошти, позивач є пенсіонеркою з 2010 року і відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї проживає в будинку за рахунок пенсії одна, то вважає, що купівлю-продаж будинку здійснено з грубим порушенням законодавства, так як в п.п.4.6. п.4 не передбачено, що в будинку проживає і зареєстрована позивачка-пенсіонерка, а тому його слід визнати недійсним повністю на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, 216 ЦК України і стягнути солідарно з відповідачок суму сплаченого судового збору (768,40 грн.). З даними твердженнями позивачки відповідачка-2 не погоджується, вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними в повному обсязі, виходячи з наступного. Дійсно, 04 січня 2019 року між [PERSON] як продавцем, та [PERSON] як покупцем, у письмовій формі укладений договором купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. за реєстровим №10. Умовами договору передбачено, що продаж будинку вчинено за 228 000 грн., до укладення договору будинок був оглянутий покупцем на відповідність санітарним та технічним умовам житлових приміщень, покупцем перевірена відсутність заборгованостей по комунальним іншим платежам; приватним нотаріусом перевірена відсутність заборон відчуження (арешту) на об`єкт нерухомого майна та податкової застави, що підтверджувалося витягами з відповідних державних реєстрів; право власності на будинок у покупця виникло з моменту його державної реєстрації. З 04.02.2019р. покупець за договором (відповідачка-1 у справі) зареєструвала своє та неповнолітнього сина місце проживання у будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має правє вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Виходячи з суті позовних вимог, важливим є те, що відповідачка-2 розпорядилася будинком як його одноособовий власник згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. від 05.07.1999р., реєстровий №1328. Відповідно складений нею заповіт від 15.02.2011р., на який посилається позивачка в обгрунтування своїх позовних вимог, не може бути підтвердженням правомірності користування позивачкою будинком, оскільки заповіт складався відповідачко-2 на випадок її смерті на користь сина (чоловіка позивачки), а це означає, що за життя відповідачка-2 вправі була розпорядитися своєю власністю в інший законний спосіб. Більше того, позивачка стверджує, що вона була зареєстрована у відчуженому відповідачкою-2 будинку на день укладення договору купівлі-продажу, що не відповідає дійсності, адже згідно довідки виконкому Жашківської міської ради Черкаської області №49 від 03.01.2019р. у будинку [ADDRESS] станом на 03.01.2019р. зареєстрована й залишається проживати, лише відповідачка-2 - [PERSON] . Більше того, відповідачка-2 не пам`ятає, щоб надавала свою згоду як власник будинку в 2014 році на реєстрацію місця проживання [PERSON] за вищевказаною адресою, як то передбачено п.2.2 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженим Наказом МВС України №1077 від 22.11.2012р. (в редакції від 28.02.2014р.). Саме виходячи зі змісту довідки виконкому Жашківської міської ради Черкаської області №49 від 03.01.2019р. приватним нотаріусом був складений запис в абз.3 п.4.6. оспорюваного договору: «Покупцеві відомо, що в житловому будинку, який є предметом цього договору малолітні, неповнолітні діти та особи похилого віку не проживають та не зареєстровані». Адже відповідачі домовились між собою, що на першу вимогу покупця за договором (відповідачки-1) продавець за договором (відповідачка-2) добровільно подасть компетентним органам заяву та інші документи для зняття реєстрації місця проживання в будинку [ADDRESS] . Всі інші докази, якими позивач обгрунтовує свої вимоги є не достатніми та недостовірними для доведення недійсності оспорюваного правочину. Так, копія «договора купли-продажи квартиры" [ADDRESS] від 11 листопада 2006 року, що по своїй суті є попереднім, не може слугувати доказом витрачання коштів від продажу даної квартири на капітальний ремонт будинку в м. Жашків, при чому спільно з продавцем квартири - [PERSON] (сином відповідачки-2), адже шлюб між ними, згідно наданої позивачкою копії свідоцтва про шлюб, зареєстрований 20 серпня 2007 року, й відповідно розпоряджався він квартирою, як особистою приватною власністю, що належала йому згідно свідоцтва про державну реєстрацію права серії [NUMBER] від 14 грудня 2000р. Довідка №927 від 18.02.2019р. та акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, додані в якості доказів, складені на прохання позивачки після того, як відповідачка-1 - [PERSON] намагалася вселитися в будинок [ADDRESS] згідно укладеного 04.01.2019 р. договору купівлі- продажу, що призвело до конфлікту між ними та звернення Відповідачки-1 у правоохоронні органи з відповідною заявою. Відповідачка-2 та її представник вважають, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, як того вимагає цивільне законодавство України. З огляду на це позивачкою не доведено в чому полягає суперечність змісту правочину (не передбачення в п.4.6. договору проживання особи позивачки, як особи похилого віку, в будинку [ADDRESS] ) вимогам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому підстави для визнання правочину недійсним відсутні. 11 травня 2019 року адвокат відповідачки-1 [PERSON] - Гордієнко Т.В. на позовну заяву подала відзив, в якому щодо задоволення позовним вимог позивачки заперечує в повному обсязі та вважає, що в позові слід відмовити за необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог, виходячи з наступного. Так, 04 січня 2019 року [PERSON] як покупцем, та [PERSON] як продавцем, укладений в письмовій формі договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , що був посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. за реєстровим №10. Відповідачка-1 стверджує, що умови договору купівлі-продажу, якими передбачено, зокрема, ціну продажу будинку за 228 000 грн., огляд нею будинку на відповідність санітарним та технічним умовам житлових приміщень, перевірка відсутності заборгованостей по комунальним та іншим платежам щодо йога утримання-відповідають дійсним обставинам справи. 04.02.2019р. відповідачка-1 зареєструвала своє та місце проживання свого неповнолітнього сина за вищевказаною адресою. Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Облаштуванням оселі й проведенням у зв`язку з цим ремонту в будинку відповідачка-1 вирішила зайнятися весною, тобто в теплий період року, оскільки була попереджена попереднім власником, що з лютого 2017 року в будинок припинено газопостачання газових приладів та установлено заглушку. Вважає, що відповідачка-2 правомірно розпорядилась будинком як його одноособовий власник, діючи на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. від 05.07.1999р., реєстровий №1328. Й відповідно заповіт [PERSON] від 15.02.2011 року, на який посилається позивачка в обгрунтування своїх позовних вимог, не може бути підтвердженням правомірності користування позивачкою будинком, оскільки заповіт складався відповідачкою-2 на випадок її смерті. Твердження позивача, що вона була зареєстрована у будинку на день укладення договору купівлі-продажу не відповідає дійсності, адже згідно довідки виконкому Жашківської міської ради Черкаської області №49 від 03.01.2019р. у будинку [ADDRESS] станом на 03.01.2019р. зареєстрована й залишається проживати лише відповідачка-2- [PERSON] . Виходячи зі змісту довідки виконкому Жашківської міської ради Черкаської області №49 від 03.01.2019р. приватним нотаріусом Шелудько В.П. був складений запис в абз.3 п.4.6. оспорюваного договору: «Покупцеві відомо, що в житловому будинку, який є предметом цього договору малолітні, неповнолітні діти та особи похилого віку не проживають та не зареєстровані». Адже Відповідачі домовились між собою, що на вимогу відповідачки-1 відповідачка-2 добровільно звернеться до компетентних органів з заявою для зняття реєстрації місця проживання в будинку [ADDRESS] . Всі інші докази, якими позивачка обгрунтовує свої вимоги вважає такими, що не стосуються предмета позову. Так, копія «договора купли-продажи квартиры" [ADDRESS] від 11 листопада 2006 року, що по своїй суті є попереднім, свідчить про те, що чоловік позивачки ще за життя розпорядився своєю особистою приватною власністю на нерухоме майно шляхом продажу даної квартири, оскільки квартира належала йому згідно свідоцтва про державну реєстрацію права серії [NUMBER] від 14 грудня 2000р., в той час як його шлюб з позивачкою був зареєстрований 20 серпня 2007 року. Інші документи - довідка № 927 від 18.02.2019р. та акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, додані позивачем в якості доказів, складені на прохання позивачки після того, як [PERSON] стала власником будинку [ADDRESS] й відповідно вважає, що вони не можуть підтверджувати чи спростовувати обставини, що мали місце ще до їх видачі. Відповідачка-1 та її представник вважають, що спірний договір, який укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально є правомірним. Договірні сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, як того вимагає цивільне законодавство України. Відповідно вважає, що позивачем не доведено у чому полягає суперечність змісту правочину (не передбачення в п.4.6. договору проживання особи позивача, особи похилого віку, в будинку [ADDRESS] ) вимог цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А відтак вважає, що відсутні підстави для визнання правочину недійсним. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. У ході судового розгляду пояснила, що на її чоловіка був складений заповіт. Ніяких договорів із [PERSON] не підписували. [PERSON] давала свою згоду на її реєстрацію в будинку. Позивачка прописана у спірному будинку, доказом чого є домова книга, яка була в неї. Ввійшли в хату, зробили ремонт. Власниця у хаті не проживала. Відповідачка-2 прийшла до позивачки і сказала, щоб та виселялася з хати. У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Стовбун О.А. позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю та просив їх задовольнити. У судове засідання відповідачки [PERSON] та [PERSON] не з`явилися. У судовому засіданні представник відповідачок - адвокатка Гордієнко Т.В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Шелудько В.П. заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що вона не порушила умов посвідчення правочину. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процессу здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з огляду на наступне. Судом установлені наступні обставини. 20 серпня 2007 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №102, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 20.08.2007р. відділом реєстрації актів цивільного стану Жашківського районного управління юстиції Черкаської області. [PERSON] є пенсіонеркою за вислугою років, що підтверджується копією пенсійного посвідчення Серії [NUMBER] , виданого 10.03.2010р. ПФУ з терміном дії: довічно. [INFO] [PERSON] помер, актовий запис №209, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , яке видано 26.11.2015р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жашківського районного управління юстиції у Черкаській області. З договору купівлі-продажу від 11 листопада 2006 року вбачається, що [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] . 15 лютого 2011 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла [PERSON] належний їй житловий будинок з надвірними спорудами та прилеглу до нього земельну ділянку, що знаходяться у [ADDRESS] . Заповіт посвідчений та зареєстрований в реєстрі під №352 приватним нотаріусом Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. З копії домової книги, наданої позивачкою [PERSON] , вбачається, що з 24.06.2014р. зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , але при цьому відсутні відомості, щодо адреси об`єкта реєстрації. Згідно довідки про склад сім`ї №927 від 18.02.2019р., [PERSON] , [INFO] , проживає одна у будинку по [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] проживає одна за рахунок пенсії у будинку за адресою: [ADDRESS] . У будинку зареєстрована свекруха [PERSON] , яка є власницею даного житлового будинку, але в ньому не проживала, оскільки там проживала сім`я її покійного сина [PERSON] і продовжує проживати невістка [PERSON] . 04 січня 2019 року житловий будинок по [ADDRESS] [PERSON] продала [PERSON] , що підтверджується наявним у матеріалах справи договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №10 приватним нотаріусом Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №151947806 від 04.01.2019р. З листа-відповіді виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області №02-27/252 від 05.03.2019р. вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З листа-відповіді виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області №02-27/294 від 18.03.2019р. вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наданої у ході судового розгляду [PERSON] довідки виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області №49 від 03.01.2019р., [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована та проживає. Малолітні, неповнолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи в даному будинку не зареєстровані та не проживають. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №151938463 від 04.01.2019р. вбачається, що відомості стосовно відчуження чи обтяження щодо об`єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , відсутні. Власником вказаного житлового будку є [PERSON] . З копії домової книги, наданої відповідачкою-2 [PERSON] , вбачається, що у будинку, розташованому по [ADDRESS] , з 24.06.2014р. зареєстрована [PERSON] . Проаналізувавши вищевикладені обставини та наявні у справі письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Що стосується договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2006 року. Позивачка у своїй заяві та у ході судового розгляду стверджувала, що [PERSON] після продажу квартири, яка знаходилася у Російській Федерації та належала йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2006 року, виручені кошти потратив на капітальний ремонт будинку по [ADDRESS] , в якому зареєстрована та проживає у даний час позивачка. Суд не погоджується з даним твердженням та не приймає його до уваги, оскільки квартиру, яка знаходилася у Російській Федерації, [PERSON] придбав на підставі договору купівлі-продажу 11 листопада 2006 року, а шлюб між ним та позивачкою було зареєстровано 20 серпня 2007 року. Тобто, придбана [PERSON] квартира не була спільним майном подружжя, так як була придбана ще до реєстрації шлюбу з позивачкою, а тому він міг розпоряджатися вирученими коштами на власний розсуд. До того ж позивачкою не надано жодного доказу стосовно того, що виручені від продажу вищевказаної квартири кошти були витрачені на капітальний ремонт будинку по [ADDRESS] , в якому зареєстрована та проживає у даний час позивачка. Що стосується права власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Ч.3 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ч.1 ст.398 ЦК України). Так, в ході судового розгляду установлено, що власником житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] є відповідачка-2 у справі [PERSON] на підставі договору дарування будинку від 05 липня 1999 року, в якому з 24.06.2014р . проживала сім`я її сина, а саме: [PERSON] та його дружина [PERSON] . Відповідачкою-2 на випадок її смерті на ім`я сина [PERSON] , було складено заповіт, яким вона заповіла належний їй вищевказаний житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою. Оскільки [PERSON] [INFO] помер, складений заповіт на його ім`я втратив свою чинність, так як складався [PERSON] на випадок її смерті. У відповідності до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, відповідачка-2 є одноособовою власницею даного житлового будинку, а тому за свого життя має право розпоряджатися своєю власністю в інший законний спосіб на власний розсуд. Щодо користування житловим будинком по [ADDRESS] Ч.2 ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. [PERSON] будучи дружиною [PERSON] за його життя проживала у спірному будинку як член його сім`ї, а тому набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.1ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Оскільки чоловік позивачки [PERSON] та син відповідачки-2 [PERSON] - [PERSON] помер, позивачка спільним побутом із відповідачкою-2 не пов`язана, тобто перестала бути членом її сім`ї, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі п.6 ч.1 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі колегії Касаційного цивільного суду у справі №357/7940/16-ц, 27.02.2019р., визнавши законним і обґрунтованим саме рішення суду першої інстанції, виходячи з того, що «цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника. Суд врахував, що відповідач свого часу перебував у шлюбі з дочкою позивача, яка померла, а також той факт, що сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Отже відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловік померлої дочки позивача) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.». У такому разі, посилання позивачки на те, що вона зареєстрована у спірному житловому будинку і проживає в ньому як пенсіонерка лише за рахунок пенсії, не маючи іншого житла, у даному випадку не є підставою для подальшого її проживання у вищевказаному будинку та користування ним, та не впливає на права власника даного нерухомого майна, прямо передбачені ст.ст.317, 319 ЦК України. Щодо визначення правочину недійсним слід зазначити наступне. Так, 04 січня 2019 року [PERSON] як єдиний власник, продала житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою по [ADDRESS] [PERSON] , на підставі договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. Позивачка вважає, що вищевказаний правочин укладений з грубим порушенням, оскільки був прихований факт її проживання та реєстрації у будинку за адресою: [ADDRESS] , що тягне за собою визнання правочину недійсним. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч.3 ст.215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Дане твердження позивачки суд вважає необгрунтованим та безпідставним, оскільки умовами договору передбачено, що до укладення договору будинок був оглянутий покупцем на відповідність санітарним та технічним умовам житлових приміщень, покупцем перевірена відсутність заборгованостей по комунальним іншим платежам; приватним нотаріусом перевірена відсутність заборон відчуження (арешту) на об`єкт нерухомого майна та податкової застави, що підтверджується наявними у матеріалах справи витягами з відповідних державних реєстрів; право власності на будинок у покупця виникло з моменту його державної реєстрації. Крім того, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватним нотаріусом Шелудько В.П. у ході судового розгляду надано ряд документів, зокрема довідку виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області №49 від 03.01.2019р., в якій вказано, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована та проживає. Малолітні, неповнолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи в даному будинку не зареєстровані та не проживають; копію домової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] , з якої вбачається, що вданому будинку зареєстрована лише [PERSON] . Позивачкою до позовної заяви додані довідка виконавчого комітету Жашківської міської ради №927, видана 18.02.2019р., тобто вже після укладення договору купівлі-продажу, копія домової книги, з якої не можливо встановити за якою саме адресою вона зареєстрована, а також акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] без зазначення дати проведення обстеження. Таким чином, позивачкою не доведено факт її реєстрації у спірному будинку на день укладення договору купівлі-продажу, тобто станом на 04 січня 2019 року. Вказане свідчить про те, що посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку приватним нотаріусом відбувалося на підставі інформації, зазначеної у поданих власником (продавцем) [PERSON] та покупцем [PERSON] документів, згідно порядку реєстрації правочинів та у відповідності до норм чинного законодавства. Нормою ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, договір купівлі-продажу від 04 січня 2019 року є правомірним. Враховуючи, що у ході судового розгляду позивачкою [PERSON] не доведено порушення її прав, суд не вбачає підстав для визначення правочину недійсним. Як передбачено ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч.3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи норми чинного законодавства та практику Верховного Суду, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне відмовити [PERSON] у позові до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed