Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, у якій просила стягнути з відповідача на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 69.144 грн.33 коп., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що рішенням суду від 10.04.2012 р. шлюб між нею та відповідачем був розірваний, від шлюбу вони мають двох дітей. Позивач вказує, що відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання двох дітей у твердій грошовій сумі 2000 грн., пізніше рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2014 року було змінено розмір та форму нарахування аліментів стягнення з відповідача на 1/3 частину всіх видів заробітку щомісячно до досягнення повноліття старшої доньки [PERSON], потім 1/4 всіх видів заробітку до повноліття молодшої доньки [PERSON] Проте, відповідач з 15 травня 2012 року по 15 жовтня 2014 року сплачував аліменти не в повному обсязі та мав постійну заборгованість, яка склала станом на 15.10.2014 р. 3670 грн.25 коп., за розрахунками позивача відповідач повинен сплатити на користь позивача неустойку 69144 грн.33 коп. Відповідачем було подано до суду заперечення на позов, де він зазначив, що він не визнає позов, оскільки заборгованість за сплату аліментів у відповідача виникла у зв'язку з тим, що позивач тільки в січні 2013 року подала виконавчий лист до виконавчої служби, а також через те, що відповідач знаходився на лікарняному з 07 серпня 2012 року по 31 листопада 2012 року, а тому він не знав, що аліменти не відраховуються із заробітної плати. Позивачем було подано відзив на заперечення відповідача, де вона зазначила:що відповідач знав про заборгованість по аліментам, але чекав доки з нього аліменти будуть стягувати примусово; що відповідачу оплачені лікарні у розмірі 100%; що відповідач вводить в оману суд щодо не знання наявності заборгованості, оскільки він разом із постановою про відкриття виконавчого провадження йому був надісланий і розрахунок заборгованості з виплати аліментів;що розмір неустойки не може бути зменшений, заборгованість виникла саме з його вини. Представник позивача та позивач з'явилися до судового засідання підтримали позов в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач з'явився до судового засідання, позов не визнав. Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження/а.с.6-7/. Відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано/а.с.5/. За рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2012 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1000 грн. на кожну дитину, щомісячно починаючи з 15 травня 2012 року і до повноліття дітей/а.с.8/. За рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2014 року, яке набуло чинності 24.10.2012 року, змінено розмір та форму нарахування аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO], а саме стягнення з відповідача на утримання обох доньок аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили до повноліття старшої дитини, а потім по 1/4 частини до повноліття меншої дитини/а.с.54/. Під час коли рішення суду набуло чинності, відповідач перебував на лікуванні у період з 08.08.2012 року по 17.09.2012 року, що підтверджується листками непрацездатності (а.с. 31, 32) та у період з 09.10.2012 року по 16.11.2012 року, що підтверджується листком непрацездатності АБТ №506538. Державним виконавцем відкрито виконавче провадження 18.01.2013 року за заявою позивача, що підтверджується постановою ВП№35890845. Як вбачається з довідки про доходи від 26 травня 2015 року відповідач працює в Національному палаці мистецтв «Україна» з 10.04.2000 р./а.с.33/. Як вбачається з довідки - розрахунку заборгованості по аліментам починаючи з 15.02.2012 року по 31.05.2015 року, відповідач не сплачував аліменти у період поки рішення суду не набуло законної сили і позивач не звернулася до виконавчої служби. Після звернення позивача до виконавчої служби в січні 2013 року , із заробітної плати відповідача починаючи із січня 2013 року почали сплачуватися, як поточні платежі по аліментам так і почала погашатися заборгованість по сплаті аліментів за період поки рішення суду не набуло законної сили. І станом на 31.05.2015 року відповідач переплатив аліментів на суму 3074,50 грн. Відповідно до ст. 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність за прострочення сплати аліментів. При виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена статтею 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Як вбачається з матеріалів справи заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2012 року вступило у закону силу лише 24 жовтня 2012 року, натомість в цей час відповідач перебував на лікуванні у період з 08.08.2012 року по 17.09.2012 року, з 09.10.2012 року по 16.11.2012 року, у зв'язку із хірургічним втручанням. Враховуючи те, що стадія виконання рішення суду, є частиною судового процесу, який ґрунтується в тому числі на принципі диспозитивності, то саме від позивача залежить вирішення питання про те, що пред'являти до виконання виконавчий лист чи не пред'являти. Суд погоджується із позивачем в тому, що у відповідача існувала заборгованість по сплаті аліментів за період до моменту звернення позивача до виконавчої служби за примусовим виконанням рішення суду. Аналізуючи встановлені обставини та зібрані у справу докази, суд приходить до висновку, що відсутня вина відповідача щодо прострочення аліментів, оскільки позивач звернулась до виконавчої служби з виконавчим листом за примусовим виконанням рішення суду лише у січні 2013 року, і саме з цього моменту відповідач почав виконувати рішення суду. Більш того, судом вбачається що із заробітної плати відповідача відраховувалися максимально можливі суми, які включали і періодичні платежі за аліментами та платежі спрямовані на погашення суми заборгованості по сплаті аліментів. Оскільки, залишок коштів, у відповідача має бути достатнім для забезпечення прожиття останнього. Зважаючи на вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed