Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 23.06.2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу ним та відповідачем за спільні кошти було набуто наступне майно, яке наразі перебуває у відповідача, а саме: -телевізор LED Samsung UE40Н6650 ATX UA -8528724000 , загальною вартістю 17 299,00 грн.; -пилосос iRobot Scooba, вартістю 6500,00 грн.; -меблі, виготовлені на замовлення, вартістю 12 000,00 грн. Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу між ним та відповідачем згоди про добровільний поділ майна не досягнуто. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати вказане майно об`єктами спільної сумісної власності подружжя, виділити у його власність телевізор LED Samsung UE40Н6650 ATX [NUMBER] , загальною вартістю 17 299,00 грн., а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 15.02.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.03.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що робот-пилосос був подарований їй відповідачем на 8 березня у 2014 році. Телевізор також був подарований їй відповідачем на день народження у 2015 році. Що ж стосується меблів, то відповідач вважає, що відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують придбання меблів у період шлюбу та за спільні кошти, а тому ці меблі не можуть бути предметом спору. Відповідач зазначила і про те, що відповідачем не вказано, що під час шлюбу було придбано у власність інше майно, яке зараз перебуває у відповідача. Також, відповідач вказала і на те, що між позивачем та нею у 2016 році була домовленість про те, що після розірвання шлюбу майно, що перебуває у його користуванні, залишається в нього, а майно, яке перебуває у її користуванні, залишається у неї. Більше питання щодо поділу спільно набутого майна ними не порушувалось. Заперечуючи проти позову, відповідач зауважила про те, що після розірвання шлюбу їх з позивачем дитина проживає разом з нею. Позивач намагається усіляко ухилятись від покладеного на нього обов`язку утримувати дитину, починаючи з квітня 2018 року аліменти він сплачує несвоєчасно, регулярно затримував їх, сплачував лише частину нарахованої суми, що призвело до виникнення у нього заборгованості по аліментам в розмірі 52 317,98 грн. Посилаючись на викладене, відповідач просить відступити від засади рівності часток подружжя, виділивши у її власність телевізор та робот-пилосос, а також відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 03.04.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 10.07.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому він, зокрема, зазначає про те, що після розірвання шлюбу у володінні та користуванні позивача залишився значно більший перелік спільного майна. Крім того, позивачем не надано жодного обґрунтування дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи. 24.07.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. У даній відповіді позивач зазначає про те, що після розірвання шлюбу у відповідача залишились речі, які були привласнені нею самостійно. Крім того, під час їх спільного проживання у квартирі, де вона проживає, за його фінансовою участю було зроблено поліпшення умов проживання та виготовлено нові меблі, проведено ремонтні роботи, встановлено кондиціонер, придбано побутову техніку. Документи на такі ремонтні роботи та придбання побутової техніки не збереглися, оскільки ремонтні роботи та придбання техніки здійснювались його батьком [PERSON] за його власні кошти. Інформація щодо наявності заборгованості зі сплати аліментів не відповідає дійсності та наразі оскаржується. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. При цьому також зауважив, що на даний час має значне погіршення стану здоров`я, є інвалідом ІІ групи, отримує невелику пенсію та перебуває у скрутному матеріальному становищі. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.06.2011 року, який було розірвано рішенням суду від 05.12.2016 року (а.с.7, 8). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи на те, що під час шлюбу ним та відповідачем за спільні кошти було набуто наступне майно, яке наразі перебуває у відповідача, а саме: - телевізор LED Samsung UE40Н6650 ATX UA -8528724000 , загальною вартістю 17 299,00 грн.; - пилосос iRobot Scooba, вартістю 6500,00 грн.; - меблі, виготовлені на замовлення, вартістю 12 000,00 грн. Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу між ним та відповідачем згоди про добровільний поділ майна не досягнуто, а тому він просить задовольнити його вимоги. Відповідач та її представник проти позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, з огляду на наступне. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно з ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, предметом спору є наступне майно: - телевізор LED Samsung UE40Н6650 ATX UA -8528724000 , загальною вартістю 17 299,00 грн.; - пилосос iRobot Scooba, вартістю 6500,00 грн.; - меблі, виготовлені на замовлення, вартістю 12 000,00 грн. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про те, що зазначені меблі не можуть бути об`єктом поділу, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази їх придбання та їх дійсної вартості. Надані позивачем на підтвердження вимог в цій частині креслення не є належними доказами, оскільки містять лише адресу замовлення та орієнтовну вартість. Жодних квитанцій, договорів на виготовлення меблів тощо, які б достовірно б підтверджували дату такого замовлення, точну вартість та замовника, позивачем не надано. Відтак, суд відмовляє позивачу в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю. Що ж стосується вимог позивача про поділ телевізора та пилососа, то з урахуванням відмови у поділі майна - меблів, вартістю 12 000,00 грн., суд не вбачає можливості задовольнити позовні вимоги і в цій частині, оскільки не може бути поділене між подружжям рухоме майно, у спосіб, визначений позивачем. Так, з урахуванням відмови в задоволенні вимог позивача про поділ меблів, виділення у власність позивача телевізор, як неподільну річ, без відповідної компенсації частки іншому із подружжя, призведе до порушення прав відповідача та принципу рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки вартість пилососа порівняно з вартістю телевізора є суттєво меншою. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів щодо дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи, як це визначено положеннями чинного законодавства. Відповідачем зауважено, що, враховуючи тривалість перебування цих речей у вжитку, їх вартість на даний час є значно меншою. Відтак, суд позбавлений можливості встановити їх точну вартість. Слід зауважити і на те, що телевізор було придбано за кредитні кошти відповідно до договору кредиту від 10.06.2015 року, відповідно до якого вартість телевізора становить 17 299,00 грн. Позивачем надано квитанцій про сплату коштів за телевізор на загальну суму 15 700,00 грн. Тобто, відсутні належні докази повної сплати за цей телевізор відповідно до умов кредитного договору, що позбавляє суд можливості точно і достеменно встановити дату остаточного розрахунку за нього (чи здійснена така оплата під час перебування сторін у шлюбі чи після розірвання шлюбу, що впливає на визначення правового статусу майна та відповідний розмір часток). Це ж стосується і робота-пилососа: відповідно до умов кредитного договору його вартість становить 6500,00 грн., відповідно до наданих квитанцій сплачено 5300,00 грн. Квитанцію від 11.06.2014 року суд до уваги не приймає, оскільки вона не містить призначення платежу, який би дав можливість достеменно встановити, що ці кошти сплачено за цей робот-пилосос. Відсутність доказів остаточної сплати за придбані за кредитні кошти речі позбавляє суд можливості вирішити питання про визнання цього майна спільним сумісним майном подружжя. Посилання сторін на те, що після розірвання шлюбу у кожного з них залишилось інше майно, суд до уваги не приймає, оскільки окрім вимог про поділ вище переліченого майна інших вимог сторонами не висувалось. Посилання ж позивача в обґрунтування позову на погіршення його стану здоров`я, перебування у скрутному матеріальному становищі підстав для задоволення позову не дає. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову також не дають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.69-72, 372 СК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: dismissed