Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь банку 10605,94 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 16.11.2011 року та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.11.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 11000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, погодили, що кредитний ліміт [PERSON] має право зменшити або збільшити в будь-який момент. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. 15.05.2016 року позичальник, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.05.2016 року. 19 лютого 2017 року до спадкоємця [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких Позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Частиною 1 статті 1282 ЦК України встановлено, що: Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині. Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК - Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Згідно абзацу 2 ч. 2 ст. 1282 ЦК - У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Станом на дату смерті заборгованість Позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 16.11.2011 року становить 10605,94 гри., яка складається з наступного: 6380,07 гри. - заборгованість за кредитом; 4225,87 гри. - заборгованість за відсотками. Позивачем ПАТ КБ "ПриватБанк" в позовній заяві зазначено про розгляд справи без участі представника позивача та про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, натомість надіслав на адресу суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі, мотивуючи тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке (рухоме, нерухоме) майно чи право на таке майно, що він отримав у спадщину та може за його рахунок задовольнити вимоги Позивача. Також просив проводити судовий розгляд за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що 16.11.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідно умов якого банк надав відповідачу кредит в загальному розмірі 11000 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, сторони погодили, що кредитний ліміт [PERSON] має право зменшити або збільшити в будь-який момент. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с.14). 15 травня 2016 року позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 17.03.2010 року Жовтоводським відділом ДРАЦС Жовтоводського Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 232 (а.с.51). Згідно позовної заяви, станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 16.11.2011 року становить 10605,94 гри., яка складається з наступного: 6380,07 гри. - заборгованість за кредитом; 4225,87 гри. - заборгованість за відсотками (а.с.7-13). З листа ПАТ КБ «Приватбанк» за вих. № SAMDN50000053074912 від 07.10.2016 року [PERSON] повідомляє Жовтоводську державну нотаріальну контору про те, що йому відомо, про смерть [PERSON], який помер 15.05.2018 року (а.с.55). Таким чином, на дату складення даного листа, тобто 07.10.2016 року позивач достовірно знав про факт та дату смерті [PERSON], який помер 15.05.2018 року. Згідно листа від 26.12.2016 року №1027/01-16 Жовтоводська державна нотаріальна контора, повідомила, що спадкоємці померлого [PERSON], після його смерті 15.05.2016 року із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця не заводилась, оскільки претензія кредитора була подана після спливу шестимісячного строку (а.с.56). Відповідно до листа-претензії № SAMDN50000053074912 від 15.02.2017 року, адресованого Банком до спадкоємця [PERSON], [PERSON] повідомив відповідача про наявність заборгованості в сумі 10605,94 грн. з вимогою звернутись до відділення банку та сплатити заборгованість по договору (а.с.57). Отже, строк, передбачений ч.2 ст.1281 ЦК України кредитором не порушено, оскільки 07.10.2016 року він достовірно знав про факт та дату смерті боржника [PERSON], а з вимогою до спадкодавця банк звернувся листом від 15.02.2017 року. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем па час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Виходячи із вищенаведеного, спадкоємці [PERSON] мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 15-05-2016 року по 15.11.2016 року. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обовязків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв\~спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обовязку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Оскільки зі смертю боржника зобовязання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм ч.2 ст. 1281, ст. 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Відповідно до розяснень, які містяться у п. 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальником за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Однак, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке (рухоме, нерухоме) майно чи право на таке майно, та що відповідач [PERSON] отримав його у спадщину та може за його рахунок задовольнити вимоги позивача. В іншому випадку відповідач повинен за власні кошти погасити вимоги кредитора до спадкоємця, що суперечить дослідженим вище положенням ст.1282 ЦК України. Крім того, статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 6 ст.29 ЦК України встановлено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; Відповідно до п.10 ст.6 даного Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. З зазначеного слідує, що адреса проживання та адреса реєстрації в особи можуть бути різними. Позивачем не надано жодного доказу, що відповідач [PERSON] проживав разом з [PERSON]М, до дня його смерті. Крім цього, реєстрація місця проживання відповідача та померлого [PERSON] за однією адресою не є безумовним доказом того, що відповідач проживав разом з померлим [PERSON] та що він є особою, яка відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місце реєстрації будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого. У зв'язку з цим посилання позивача на такі докази як копії паспорта позичальника та відповідача не приймаються судом як доказ постійного проживання спадкодавця з спадкоемцем. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed