Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

У червні 2017 року Виконком Тернівської районної у місті ради звернувся до суду, в інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO], до [PERSON] і просить позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до свого малолітнього сина. Крім цього орган опіки та піклування просить встановити опіку над малолітнім [PERSON] та призначити його опікуном, його бабусю - [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач тривалий період часу вихованням сина не займається, матеріально не утримує, не спілкується, не дбає про фізичний та моральний розвиток, життям та здоров'ям сина не цікавиться, проживає окремо від дитини. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явився, позовні вимоги визнав, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Третя особа [PERSON] під час судового розгляду підтримала вимоги позивача, вказуючи на те, що викладені у позові обставини відповідають дійсності. При цьому вона обізнана з обов'язками піклувальника та погоджується на призначення її піклувальником. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи, вивчивши письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.4). Мати неповнолітньої дитини, гр. [PERSON], померла [INFO] року (а.с.5). Вихованням неповнолітньої дитини після смерті займається бабуся, [PERSON], яка забезпечує дитину усім необхідним виключно за власний рахунок, піклується про життя та здоров'я дитини. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 4 статті 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 ст.164 Сімейного кодексу України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла - шістнадцяти років. Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України від 13 січня 2005 р. «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до частини 1 статті 12 цього ж Закону безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У Постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї неповнолітньої дитини - сина [PERSON], оскільки не піклується про здоров'я своєї дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Отже вимоги позивача є цілком обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно ст. 244 Сімейного кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу Гр. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], за станом здоров'я може бути опікуном, до кримінальної відповідальності не притягувалась, має самостійний дохід. Під час судового розгляду не було встановлено , що [PERSON] відноситься до осіб, визначених ст. 212 Сімейного кодексу України. За викладених обставин третя особа може бути призначена піклувальником неповнолітньої дитини. З відповідача також необхідно стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved