Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ про зняття арешту. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер її батько [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. 21 лютого 2014 року позивачка отримала у Четвертій Одеській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. Право власності на спадкове майно зареєстровано на ім'я позивачки, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивачці стало відомо, що 19.09.2014 року постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Загризлою Т.В. накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Боржником зазначений [PERSON], код [NUMBER], [ADDRESS]. Позивачка стверджує, що [PERSON] ніколи не був зареєстрований за адресою її квартири. В зв'язку з чим, позивачка звернулась до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції із заявою про зняття арешту. Позивачці повідомили, що [PERSON] є боржником та на нього відкрите виконавче провадження тому, а також порадували звернутися до суду з позовом про зняття арешту. На підставі п. 5 Закону України "Про виконавче провадження" позивачка просить зняти арешт, накладений постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 19.09.2014 року на все рухоме майно, що належить [PERSON], код [NUMBER], [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, а також обставини заявлених вимог. Представники відповідача в судове засідання не з'явились, згідно заяви як надійшла факсом просили відмовити у задоволенні, посилаючись на необґрунтованість. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою. Право власності на спадкове майно зареєстровано на ім'я позивачки, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Судом встановлено, постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-20/744 ВП №44192653 від 19.09.2014р. було накладеного арешт на все рухоме майно, що належить [PERSON], який проживає за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. З письмових пояснень відповідача вбачається, що адреса боржника у виконавчому документі зазначена як [ADDRESS], саме тому, в постанові зазначена дана адреса. Судом встановлено, що фактично арешт накладався на рухоме майно, а не на нерухоме майно. В зв'язку з чим, на квартиру, що належить позивачці арешт не накладався. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21 квітня 1999 року особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21 квітня 1999 року у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що оскільки державним виконавцем не був накладений арешт на майно, що належить позивачці то її права не порушуються, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed