Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Заявник звернувся в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року. Підставою для звернення з заявою вважає те, що він народився [INFO] в [ADDRESS]. З дня народження, [INFO] і до [INFO] , був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] . Навчався в Монастирищенській середній школі №5. За наказом №31 від 18.11.1991, вибув з 5-го Б класу, у зв`язку із переїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації. З вище викладених обставин вбачається, що він, з дня народження і до дня проголошення незалежності України - 24.08.1991, постійно проживав на території яка стала територією України - в Черкаській області, Монастирищенський район, с. Аврамівка. Зважаючи на його малолітній вік, паспорт колишнього СРСР чи Громадянина України йому не видавався. 28.03.2019 він звернувся до Монастирищенського районного сектору Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області за отриманням паспорта громадянина України, але йому було відмовлено у зв`язку із необхідністю надання судового рішення про встановлення факту його проживання на території, яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України», до 24.08.1991. За положенням п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про громадянство України» та п.8 Порядку встановлення належності до громадянства України, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України», для встановлення факту належності особи до громадянства України, заявник повинен разом з відповідною заявою надати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України до 24 серпня 1991 року. Встановлення факту його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року йому необхідно для прийняття заінтересованою особою рішення про встановлення належності його до громадянства України та отримання паспорта громадянина України. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» №2235-ІІІ від 18 січня 2001 року (із змінами та доповненнями), громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. За приписами п.п. а) п.7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) (далі Порядок), громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини є рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 ( п.п. в) п. 8 Порядку). Просить встановити факт того, що він до 24 серпня 1991 року постійно проживав на території [ADDRESS], яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України». Ухвалою суду від 15.04.2019 прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні, заявник [PERSON] заяву підтримав повністю, просить її задоволити та пояснив, що він є громадянином Росії, але має намір оформити документи для проживання в Україні, оскільки бажає повернутися на Батьківщину. Він звернувся до районного відділення ДМС з проханням видати йому посвідку на постійне проживання чи паспорт громадянина України. Для підтвердження ним було подано 2 довідки, а саме довідка зі школи про те, що він навчався, і довідка з сільської ради про те, що він народився і проживав до 1991 року. На що йому запропонували звернутися до суду, щоб підтвердити його місце проживання на певну дату, або на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, оскільки не вважали подані ним документи чинними. В ДМС йому повідомили, що згідно їх рекомендацій, наказу та інструкції, лише рішення суду повинно встановлювати юридичний факт проживання, а всі інші документи, які вказані у законі їх не задовільняють. Саме даний факт є підставою для визнання особи громадянином України і судове рішення про встановлення юридичного факту є єдиним документом який ними вважається підставою для оформлення паспорту громадянина України. На момент його народження батьки перебували в зареєстрованому шлюбі. До 1986 року він проживав постійно на Україні, а з 1986 року, пів року жив з мамою в Росії, а пів року з батьком на Україні. В 1988 році він пішов у 1 клас і навчався в російській школі, а вже в 5 клас пішов в школу в м. Монастирище. Його мати проживала в Росії, а батько проживав на Україні. Станом на 24 червня 1991 року та 13 листопада 1991 року він був неповнолітньою особою, паспорт ні громадянина України ні будь якої іншої держави не отримував. Він проживав на території України разом з батьками. Його батько громадянин України. До 1991 року він проживав на Україні і повинен був би це сказати в анкеті, яка подається на посвідку для постійного проживання іноземців. Йому було відмовлено, в зв`язку з чим він звертається до суду. Представник заявника [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримав повністю, з підстав, які в ній викладені та просить її задоволити повністю. Представник заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області в особі Монастирищенського районного сектору Онищук Катерина Михайлівна в судовому засіданні пояснила, що до них звернувся [PERSON] з питанням встановлення громадянства України. Він повідомив, що станом на 24.08.1991 проживав та навчався на території України. Вона попросила підтвердити юридичний факт проживання на території України. Правомірність вимоги для надання документів, зокрема рішення суду, врегульовано Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Згідно порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 документи, що подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України,які стосуються заявника, передбачені п.10. Документи, які передбачені цим пунктом заявник не подав. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він знає заявника з 3-4 років і є його хрещеним батьком. Заявник проживав з ним по сусідству та навчався в школі. Потім його сім`я разом з ним поїхала до Росії, точної дати він не пам`ятає. Сім`я заявника періодично приїздила в Україну. Він може підтвердити той факт, що заявник народився в Україні в м. Монастирище, є українцем, громадянином України та до 1991 року проживав на території України. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з заявником з дитинства. Вони жили на Аврамівці і були сусідами. Вони приходили до них в гості і вони товаришували сім`ями. Вона знайома з матір`ю, батьком та сестрою заявника. Заявник вчився тут у школі, жив з батьками. Підтверджує той факт, що заявник проживав в Україні до 1991 року і їх сім`я виїхала з України в серпні місяці 1991 року до Росії на постійне місце проживання. Батьки заявника їздили на Північ , а потім поверталися. Поки був Рядянський Союз , вони тут жили, а потім вони виїхали. В судовому засіданні свідок [PERSON] , показала, що [PERSON] проживав в с. Аврамівка Монастирищенського району. В травні місяці 1991 року сім`я [PERSON] приїхали в м. Монастирище, на територію України, з півночі, з м. Тазовськ, РФ. В Росії вони проживали приблизно з 1986 року по травень 1991 року. Дочка [PERSON] навчалась в Івано Франківську, заявник був з батьками в Росії. Щороку, вони з Росії приїзджали на період відпустки, на все літо. Батьки вирішили залишитися в м. Монатирище. Батько заявника, [PERSON] знайшов собі роботу учителем музики в Монастирищенській середній школі, на даний час це школа № 1. Його дочка, [PERSON] теж влаштувалась вчителем історії в Халаїдівську школу, а Володя з 1 вересня став учнем 5 класу школи № 5 м. Монастирище. Влітку заявник проживав з батьками тут. Мати заявника, [PERSON] , не знайшла тоді тут роботу відповідно її фаху і освіти та повернулась назад на Північ, а діти із батьком проживали ще певний час в м. Монастирище. Батько заявника, ще працював до лютого місяця, а діти приблизно перед новим роком поїхали назад до мами на Північ. [PERSON] від батька до матері поїхав приблизно в грудні місяці 1991 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з сім`єю [PERSON] дуже давно. Вони з 1986 року по 1990 рік проживали в [ADDRESS] . Мати заявника, [PERSON] , поїхала на Північ шукати роботу, а заявник залишався з батьком. [PERSON] народився на Україні та проживав безперервно до лютого місяця 1992 року . До матері їздив в гості. Вона стверджує про те, що з травня 1991 року по лютий 1992 року [PERSON] постійно проживав тут. Лише їздив до матері в гості. На які саме періоди вона сказати не може. Заслухавши пояснення заявника, представника заявника, представника заінтересованої особи, покази свідків, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 2 ст. 318 ЦПК України до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Правовідносини, які є предметом судового розгляду, врегульовані Законом України «Про громадянство України» № 2235-111 від 18.01.2001 р., із наступними змінами. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18 січня 2001 року (із змінами та доповненнями) ( далі Закон) громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно ч.2 ст.3 Закону особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року. Відповідно до п.10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006), на підтвердження встановлення належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, може подати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Таким чином, реалізація заявником права на встановлення його належності до громадянства України залежить від встановлення судом факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, і даний факт має юридичне значення. Відповідно до п.7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. Пунктом 10 ст.1Закону чітко визначено поняття «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно відповіді Монастирищенського районного сектору УДМС України в Черкаській області заявнику [PERSON] повідомлено про те, що відповідно до п.2. ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» йому необхідно подати перелік документів, в тому числі і судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання за станом до 24.08.1991 (а.с.13). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 14.01.2011 (видане повторно) [PERSON] народився [INFO] в [ADDRESS] (а. с.5), що відповідає даним паспорта громадянина Російської Федерації [NUMBER] , виданого 11.08.2009 відділенням УФМС Росії [PERSON] в Тазовському районі (а.с.6, 7). Так, заявником на підтвердження доводів, викладених в заяві, а саме того, що від дня свого народження до проголошення незалежності України, тобто станом на 24.08.1991 він постійно проживав на території, яка стала територією України, надано: - довідку №103, видану 19.02.2019 виконкомом Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за змістом якої [PERSON] , дійсно проживав та був зареєстрований з дня народження, [INFO] по 18 листопада 1991 року в [ADDRESS] району [ADDRESS] (а.с.15). Суд вважає, що дана довідка не підтверджує факту постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, суперечить іншим матеріалам справи, зокрема довідці № 184 від 24.05.2019 виданої Аврамівською сільською радою Монастирищенського району; - довідку № 184 видану 24.05.2019 виконкомом Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за змістом якої сім`я [PERSON] в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживала в [ADDRESS], про що є відомості в по господарській книзі за 1983-1985 роки № 3 сторінка 81, особистий рахунок № [NUMBER] . У 1986 році с. Аврамівка було приєднано до м. Монастирище. У 1997 році с. Аврамівка було виділене з меж м. Монастирище, була створена нова сільська рада та були заведені нові по господарські книги. Згідно по господарської книги 1998-2000 років № 4, особовий рахунок № [NUMBER] , з 1998 року у домоволодінні [PERSON] проживає інша сім`я. Відомостей про зняття з обліку або виїзд сім`ї [PERSON] у по господарських книгах немає ( а.с.42); Суд вважає, що вказана довідка не підтверджує факту постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, а лише свідчить про наявність певних записів в погосподарській книзі Аврамівської сільської ради за 1983-1985 роки; - довідку № 145 видану відділом освіти Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області за змістом якої [PERSON] працював вчителем музики і співів Монастирищенської СШ № 1 з 01 вересня 1991 ( Наказ № 112-б від 29.08.1991) по 24 лютого 1992 ( Наказ № 15 від 17 лютого 1992) ( а.с. 41); Суд вважає, що дана довідка не підтверджує факту постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, а лише свідчить про працевлаштування його батька на території України в період з 01.09.1991 по 24.02.1992. Крім цього, у суду відсутні відомості про працевлаштування та відповідно перебування на території України [PERSON] до 01.09.1991; - копію погосподарської книги Аврамівської сільської ради на 1983-1985 роки ( а.с. 12) відповідно до якої за особовим рахунком № [NUMBER] голова двору [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] , [INFO] - син ( а.с. 10). Будь-яких даних про навчання заявника [PERSON] , на відміну від його сестри [PERSON] , в по господарській книзі не зазначено. Досліджені записи зроблені в погосподарській книзі, не можуть слугувати доказом постійного (безперервного) проживання заявника на території України, оскільки не містять даних про його навчання, даних виїзду з України, періоди виїзду. про які зазначав в судовому засіданні заявник та свідки та інше; - довідку №05-10/№20, видану 18.02.2019 Монастирищенською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №5 Монастирищенської районної ради Черкаської області, за змістом якої [PERSON] був зарахований до 5-Б класу Монастирищенської середньої школи №5 з 30.08.1991 року (наказ №18 від 30.08.1991) та вибув з 5-Б класу 18.11.1991 року (наказ №31 від 18.11.1991) (а.с.14); Станом на 24 серпня 1991 року, заявник був малолітньою особою, разом з тим дані вищеописаної довідки свідчать про його навчання на території України тільки в період з 30.08.1991 по 18.11.1991. Інших даних, про його навчання на території України до 30.08.1991 суду не надано, не зважаючи на те, що вік заявника в цей період передбачав обов`язкове навчання у шкільному закладі освіти. Суд вважає, що допитані в судовому засіданні свідки дали різні за своїм змістом покази, зокрема і в частині безперервного перебування заявника на території України, часу його виїзду за межі України та терміни на які заявник виїздив з України. Вказані покази також суперечать і поясненням самого заявника [PERSON] , зокрема в частині його безперервного проживання на території України до 1986 року, а після 1986 року його перебування за межами України та навчання в школі в Росії. Враховуючи зазначене, суд вважає, що покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не можуть бути достатньою підставою, за відсутності інших доказів, зокрема даних про навчання заявника [PERSON] , який станом на 24 серпня 1991 року був малолітнім, в учбовому закладі, для встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року в розумінні Закону України " Про громадянство". Тому, враховуючи наявні матеріали справи, надані сторонами докази як в підтвердження вимог заяви так і їх заперечення, давши належну оцінку кожному доказу окремо та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що [PERSON] не було доведено в судовому засіданні факту саме його постійного проживання на території України в період до 24 серпня 1991 року, та не надано цьому підтверджуючих доказів (довідки з навчального закладу тощо), що стало б підставою для встановлення його належності до громадянства України, а тому суд вважає, що заява необґрунтована, не підтверджена доказами та до задоволення не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed