Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Представник позивача 15.04.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що у період шлюбу, а саме в грудні 1996 року сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що у зв'язку із тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2007 року шлюб між сторонами розірвано. Так як [PERSON] влаштовував постійні сварки, що негативно відображалось на психологічному стані їх дитини, позивачка була вимушена виїхати разом з сином із квартири та орендувати іншу. У зв'язку із тим, що позивачці стало важко сплачувати орендну плату, відповідач відмовляється від будь-якої допомоги та як стало відомо збирається продати квартиру, що є предметом спільного майна подружжя, позивач просить суд:визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Сторони у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином , причина неявки суду невідома. У відповідності до ст.169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи не виявлено. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутність не з'явившехся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено,що сторони з 26.10.1996 року перебували у шлюбі , який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2007 року було розірвано (а.с.6). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.12.1992 року, Риболовецький колгосп "Заря" Білгород-Дністровського району Одеської області в особі Ляшук Євгенія Ілларіоновича діючого за довіреністю № 7 від 20.07.1992 року продав [PERSON] двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.35). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна від 24.04.2014 року, у державному реєстрі відсутні відомості про те, хто є власником квартири [ADDRESS] (а.с.46). Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В позовній заяві позивач вказує, що квартира [ADDRESS] є спільною власністю подружжя та придбана за період проживання сторін у шлюбі. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів які підтверджують що квартира [ADDRESS] є спільною власністю подружжя. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Позивачем суду не доведено, що квартира [ADDRESS] набута подружжям за час шлюбу, а отже вказане майно не може враховуватись судом до складу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed