Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла заява [PERSON], за участю заінтересованої особи Словянського міського\~Відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Донецькій\~області про встановлення факту смерті. Із заяви вбачається, що 21 серпня 2018 року в м. Донецьку, померла його дружина [PERSON], [INFO], про що свідчить Лікарське свідоцтво про смерть. При зверненні із заявою щодо державної реєстрації смерті до Словянського міського Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, нею отримано відмову у проведенні державної реєстрації смерті за № 8625/15.22-25 від 12 грудня 2018 року, оскільки для підтвердження факту смерті було подано документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], громадянки України, яка померла 21 серпня 2018 року в м. Донецьку Україна, причина смерті - інтоксикація від гангрени правої сторони, сахарний діабет ІІ типу. Заявник [PERSON] до суду не зявився, але надав суду заяву про розгляд справи за відсутності та про те, що заяву підтримує та просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи Словянського\~міського відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Головного\~територіального управління\~юстиції в\~Донецькій області\~до суду\~не зявився,\~про дату\~та час\~розгляду справи\~був повідомлений\~належним чином.\~13\~грудня 2018\~року від\~представника заінтересованої\~особи надійшло\~Клопотання,\~в якому\~просять суд\~розглянути справу\~про встановлення\~факту смерті\~в певний\~час без\~участі представника\~відділу та\~постановити рішення\~згідно діючого\~законодавства. Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так в судовому засіданні встановлено, що у відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заявник [PERSON] є родичем померлої [PERSON], що обєктивно підтверджується Свідоцтвом про одруження, таким чином є належним заявником у даній справі. Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть та Довідки про причину смерті за № 64 від 21 серпня 2018 року, [PERSON], [INFO], померла 21 серпня 2018 року в м. Донецьку, причина смерті - «інтоксикація від гангрени правої сторони, сахарний діабет ІІ типу». На підтвердження факту смерті [PERSON], заявником надане свідоцтво про смерть серії ДНР № 113865 від 21 серпня 2018 року. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У відповідності з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, встановлення такого факту вирішується в судовому порядку. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої\~ст.\~78\~ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог\~статті 213\~ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 317 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, з огляду на їх законність та обґрунтованість, що надасть заявнику можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved