Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 листопада 2018 року звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 3 провулок 2-ий Наскрізний у м.Херсоні на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України, оскільки не проживає у вказаному житловому будинку, підстави для продовження терміну зберігання за нею права користування спірним житлом на підставі ст. 71ЖК України відсутні, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, що свідчить про втрату інтересу, а тому є такою, що втратила право проживання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2018 року відкрите спрощене позовне провадження у справі, призначене перше судове засідання на 14.01.2019 р., яке відкладене на 28.02.2019 р. за клопотанням відповідача яка не отримала позовної заяви та доданих до неї документів. В судовому засіданні позивач підтримала позов, вказала на те, що відповідач є її онукою, у спірному житлі не проживала ніколи, просила позов задовольнити. Відповідач позов не визнала, оскільки вважає, що позивач не пускає її у спірне житлове приміщення. До правоохоронних органів ніколи не зверталася, оскільки не бажала конфліктувати з бабусею. Судом встановлені наступні фактичні обставини, та зміст спірних правовідносин. Позивач є власником будинку № 3 по провулку 2-ий Наскрізний у м.Херсоні на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] від 25.09.2018р. (арк справи 8). Право власності зареєстровано 25.09.2018 р., що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (арк. справи 9-10). Згідно довідки про склад сімї від 31.10.2018 р., виданої головою органу самоорганізації населення №5, за даними домової книги у будинку № 3 по провулку 2-ий Наскрізний у м.Херсоні зареєстровані [PERSON] брат померлого [PERSON], та племінниця померлого [PERSON] відповідач по справі [PERSON] Не є спірним у справі та визнано сторонами, що відповідач [PERSON] є онукою позивача [PERSON], сторони мають неприязні стосунки. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права. Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У відповідності із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. В пункті 39 Постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.09.2015 р. була узагальнена практика застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок. Згідно ст. 1 Постанови право на житло належить до сфери прав будь-якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежне від рівня економічного розвитку держави. У зв'язку із цим ст. 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло. Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У частині другій цієї статті зазначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] у встановлений законом спосіб зареєстрована у спірному житловому приміщенні, доказів на спростування цієї обставини позивачем не надано. Сторін повязують сімейні відносини на підставі кровного споріднення. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. Відповідачем не доведено, що позивач створює їй перешкоди у користуванні спірним житлом. Позивач [PERSON] набула право власності на спірне житлове приміщення 25.09.2018 р., хоча і не зареєстрована у будинку. Відповідач [PERSON] через зміну власника з 25.09.2018 р. є членом сімї нового власника своєї бабусі [PERSON] З аналізу ст. 405 ч.2 ЦК України відповідач [PERSON] може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом у разі її непроживання більше ніж 1 рік, починаючи з 25.09.2018 р. без поважних причин, за відсутністю домовленості між нею та власником житла [PERSON] Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки в задоволенні позову відмовлено на підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 28 лютого 2019 року. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed