Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,що 30.10.2010 року між нею та та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] і як заначено в договорі продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 30000 грн., які отримані продавцем від покупця в момент оформлення цього договору,даний пункт не відповідає дійсності,оскільки фактично вказаний договір купівлі-продажу було вчинено сторонами за 29000 доларів США, які нею були передані продавцеві [PERSON], що підтверджується розпискою відповідача. При оформленні зазначеного договору купівлі-продажу квартири вона ознайомилася з технічним паспортом на квартиру,який було складено 21.10.2010 року,як вбачається із технічного паспорту на квартиру,яка продавалась,зазначено,що стіни в квартирі цегляні,а також цегляні і перегородки, які в ній маються. Лише згодом, коли стала проживати в придбаній квартирі,то зрозуміла,що виготовлений технічний паспорт на квартиру не відповідає дійсності,а саме те,що перегородки в квартирі виконані із цегли,оскільки вони в дійсності виготовлені із гіпсокартону.Ознайомившись із інвентаризаційною справою на придбану квартиру вона виявила,що що до придбання її відповідачем,вона мала зовсім інші характеристики,а саме загальна площа 42,1 кв.м., житлова площа 29,2 кв.м.,кількість кімнат дві, поверх перший у двоповерховому житловому будинку та змінено внутрішнє перепланування квартири,що підтверджується планом квартири, складеним 08.10.2007 року, тобто відповідачем не було отримано дозвіл на здійснення перепланування в квартирі.З метою приховання здійснених відповідачем незаконних перепланувань у квартирі та введення в оману майбутнього власника квартири,яким вона стала,відповідачем на її думку і було виготовлено новий технічний паспорт,в якому не було вказано,що в квартирі було здійснено перепланування без відповідних дозволів. Сприймаючи технічний паспорт, як документ, що об»єктивно відображає дійсні технічні характеристики квартири, яку вона бажала придбати, оскільки він виготовлений уповноваженими на те особами, вона і уклала вищевказаний договір купівлі-продажу квартири, так як ті технічні дані, які були зазначені в технічному паспорті її повністю влаштовували,а саме те,що перегородки у квартирі виготовлені із цегли,і що в даній квартирі жодних переобладнань не було з моменту її будівництва не проводилось.Таким чинном, відповідач,замовчивши той факт,що в квартирі було зроблено перепланування, під час чого змінено матеріал,з яких збудовані перегородки,тим самим її було введено в оману стосовно якісних характеристик квартири, яку вона придбала.Квартиру в якій внутрішні перегородки виготовлені із гіпсокартону, вона б жодному разі не придбала,так ті якості, які мала така квартира її не влаштовували, крім того,вартість квартири,яку вона придбала,мала значно нижчу вартість,ніж та сума,за яку вона її купила, а тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 30.10.2010 року між нею та відповідачем [PERSON] та стягнути із відповідача [PERSON] на її користь кошти в сумі 232000 грн., що еквівалентно 29000 доларів США,які нею були 30.10.2010 року сплачені відповідачу [PERSON] за придбану в нього квартиру [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати,які полягають в оплаті судового збору в сумі 2320 грн. та за надання правової допомоги в сумі 2000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просять суд завольнити його в повному об»ємі. Відповідач та його представник позов не визнали просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог в зв»язку з тим,що при укладенні договору купівлі продажу квартири між сторонами були дотримані вимоги ст.203 ЦК України, а також просять суд при врахувати і те, що строк позовної давності минув. Представники третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача КП «Черкаське обласне об»єднання БТІ» та Звенигородської міської ради в судове засідання не з»явилися про день,час та місце слухання справи були повідомлені в установленому законом порядку. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Звенигородської міської ради до проведення судового засідання 15.01.2014 року звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, а при винесенні рішення покладається на розсуд суду. За ухвалою суду справа розглядається у відсутності представників третіх осіб. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 жовтня 2010 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1272.(а.с.9) Вищевказаний договір купівлі-продажу зареєстровано належним чином 30.10.2010 року та внесено в Державний реєстр правочинів за № 9187162, 23.11.2010 року право власності на квартиру [ADDRESS] внесено в Державний реєстр права власності на нерухомість.(а.с.10,11) На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Суд вважає, що вимоги ст.60 ЦПК України сторонам відомо, а саме: позивачці та відповідачу відомо, що в цивільному процесі обов»язок щодо доказування своїх вимог покладається на сторони, а докази судом тільки оцінюються. Позивачка просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним з причини того, що вона відповідачем була введена оману щодо обставин ,які мають істотне значення при його укладанні. В п.5 спірного договору купівлі- продажу квартири вказано, що «Відчужувана квартира оглянута Покупцем. Недоліків,які перешкоджають використанню квартири за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено.Претензій до Продавця щодо якісних характеристик відчужуваної квартири Покупець не має, а в п.6 договору зазначено,що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 30000 грн.,які отримані Продавцем від Покупця в момент оформлення цього договору. Згідно з вимогою ч 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню , виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання такого договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно з ч 4 ст.334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Згідно з вимогами ч 1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об»єкти , розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. У відповідності до ч 1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення ,перехід та припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, враховуючи вищенаведене у мотивувальній частині судового рішення суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] набула права власності на законних підставах, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу, який у відповідності до вимог законодавства зареєстрований в державному реєстрі. - 2 - Суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , від 30.10.2010 року , посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1272 відповідає вимогам діючого цивільного законодавства і укладений з дотриманням цих вимог. Доказів тим обставинам, що [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] 30.10.2010 року була введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи договору, прав та обов»язків сторін при його укладенні, властивостей та якості квартири, які значно знижують її можливість використання за цільовим призначення в судовому розгляді справи не виявлено. Рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради №363 від 20.10.2010 року «Про надання дозволу на внутрішнє перепланування в квартирі» відповідачу [PERSON] дозволено провести внутрішнє перепланування приміщень в його квартирі [ADDRESS] із зміною загальної та житлової плош квартири за рахунок демонтажу кімнатних шафів та перенесення перестінків між загальною кімнатою, коридором, кухнею і санвузлом та доручено Звенигородському відділенню ЧООБТІ внести відповідні зміни в технічний паспорт даного будинковолодіння по факту виконаного перепланування із збільшенням площ квартири:загальної площі на 0,8 кв.м,житлової на 0,62 кв.м.(а.с.34) Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України договір купівлі- продажу є двохстороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст.203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6) Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.230 ч.1 ЦК України,якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу),такий правочин визнається судом недісним.Обман має місце,якщо сторона заперечує наявність обставин,які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона засовчує їх існування. На підставі ст.229 ч.1 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч. 1 ст. 212 ЦК України. На підставі вимог п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»«Судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини -якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст.219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними»«Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що «судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що «Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину,і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Суд приходить до висновку, що наданими позивачкою та дослідженими судом доказами в їх сукупності підстав для визнання договору купівлі - продажу від 30 жовтня 2010 року недійсним не має . Позивачкою відповідно до вимог ст.257 ЦК України строк позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав не пропущений. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов»язковість рішень суду до виконання. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, підстав для визнання купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним суд не вбачає,оскільки договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. На підставі ст. ст. 202,203,215,229,230 ЦК України та

Outcome: dismissed