Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

КП «Житсервіс-2» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснивши, що відповідачі є власниками квартири [ADDRESS], загальною площею 62,2 кв.м. та не користуються пільгами по оплаті комунальних послуг. На підставі договору між УЖКГ Ізмаїльської міської ради вказаний будинок знаходиться на обслуговуванні комунального підприємства "Житсервіс-2". Згідно «Правил користування приміщеннями житлових будинків та приналежних до них територій» відповідачі зобов'язані щомісячно вносити оплату за обслуговування та утримання будівлі та приналежних до неї території. Але оплата відповідачем не проводиться, в зв'язку з чим, станом на 1 вересня 2013 року заборгованість складає 5612грн. 35коп., яку представник позивача просить стягнути, а також судові витрати. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, бо вважають, що позивачем не надавалися послуги та не надані докази про надання послуг, вважають, що позивач не надав доказів про понесення витрати на утримання квартири відповідачів. Крім того, зазначають, що договір з позивачем не укладали, позивач допустив пропуск строку позовної давності. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового засідання, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачі є власниками квартири [ADDRESS], загальною площею 62,2 кв.м. та не користуються пільгами по оплаті комунальних послуг. Згідно особового рахунку у відповідачів значиться заборгованість в розмірі 5612грн. 35коп. Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати отримані послуги, розмір плати за які встановлюється органами місцевого самоврядування на підставі Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 529 від 20 травня 2009 року. Рішеннями виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради № 241 від 15.03.2007 року (із змінами від 27.04.2007 року № 572-V), №507 від 15.05.2008року, №1620 від 18.11.2010року встановлені тарифи на утримання жилих будинків та прибудинкових територій, згідно до яких відповідачі повинні були сплачувати в період з щомісячно з 01.01.2011 року по 01.09.2013 року - 114грн. 45коп. Однак, відповідачі не проводили оплату комунальних послуг, внаслідок чого виникла заборгованість, розрахунок якої зроблений на підставі вищевказаних тарифів. Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні відповідачі не визнали, що їм надавалися хоч будь-які послуги з боку позивача. Щодо послуг, з яких зроблений розрахунок тарифів, доказів про їх надання позивачем не надано, в супереч ухвалі суду, а тому вимоги щодо стягнення за них плати суд вважає безпідставними. Щодо посилань відповідачів на відсутність договору, то дійсно, згідно вищевказаних норм законодавства, надавання позивачем послуг повинно проводитись на договірній основі, сторонам належить укласти договір. З урахуванням того, що відповідачі заперечують факт отримання таких послуг, а позивач не надав суду жодного доказу належного та допустимого у відповідності до ст.ст.57,58 ЦПК України в підтвердження своїх вимог, окрім власних пояснень та тарифів, суд вважає, що позивач жодним доказом не підтвердив свої вимоги, а тому задоволенню вони не підлягають. Крім того, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами позивача почав відраховуватися 12 вересня 2010 року, бо в суд позивач звернувся в 12 вересня 2013 року, тобто з пропущенням строку давності в дносно заборгованості станом на вересень 2010 року. Згідно до розрахунку позивача заборгованість відповідачів на той час складала 4120грн. 49коп. Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог позивача в сумі 4120грн. 49коп. сплив, заява про застосування строку від відповідачів надійшла, поважних причин пропуску строку з боку позивача не наведено. Тому в цій частині підставами для відмови у задоволенні позову є ще й пропуск строку позовної давності, окрім вище наведених підстав.

Outcome: dismissed