Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] в особі представника звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втрати право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Згідно Договору дарування 1/3 частини квартири від 09.07.2004 [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , право власності на 1/3 частина квартири, розташованої в будинку [ADDRESS] , належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. [INFO] [PERSON] померла. Отже, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 27.08.1990. Відповідач є рідним братом позивача. Однак, в спірній квартирі не проживає протягом останніх 2 років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла не бере участі, особистих речей в квартирі не має. Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до довідки про причини повернення поштового відправлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів, які направлялись за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулись до суду у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу від 19.03.1997, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелькою Н.М., зареєстрованого в реєстрі № 4у-338, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Право приватної власності на нерухоме майно зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25.03.1997 за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу в рівних долях та записано в реєстровій книзі під № 5224. Згідно Договору дарування 1/3 частини квартири від 09.07.2004, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелькою Н,М., зареєстрованого в реєстрі за № 4-6095 - [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до Реєстраційного посвідчення Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, посвідчує, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого Шостою Київської державної нотаріальної контори 09.07.2004 № 4-6095 та записано в реєстрову книгу № 5224 від 09.12.2004. [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , право власності на 1/3 частина квартири розташованої в будинку по [ADDRESS] , належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф. 12.04.2011 та зареєстрованого в реєстрі за № 9-1486. Право власності на нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» згідно з витягом про державну реєстрацію прав за № 29847107 від 04.05.2011 за реєстраційним номером: 32964229, № запису: 5224 в книзі: д. 1985-163. 14.04.2011 державним нотаріусом Шостої Київськоїх державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., посвідчено заповіт від імені [PERSON] , яка на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження (зареєстрованого в реєстрі за № 9-1556), зокрема: належній їй 2/3 частини квартири під номером [ADDRESS] заповідає: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] в рівних частинах кожній. [INFO] [PERSON] померла. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2019, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івченко А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 96, на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 46025164 від 19.03.2019. Отже, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання № 13491489 від 12.11.2020 за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної державної адміністрації [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06.05.1997. Разом з тим в вказаній квартирі зареєстрований відповідач: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 27.08.1990. Відповідно до довідки з Відділу питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної державної адміністрації від 30.11.2020 [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , підстава виникнення права власності: Договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 2367, виданий 25.07.2018, видавник: Скляр О.Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42228773 від 25.07.2018. Крім того, [PERSON] на випадок своєї смерті - належний їй садовий будинок під [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0619 га, які розташовані на території [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] . Факт не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджується Актом від 10.09.2019, Актом від 13.11.2020 та Актом від 19.11.2020, що підписані сусідами-мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] та засвідчений начальником ЖЕД-102 Суддя І.І., з яких вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] протягом двох років. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 р. Виходячи з встановлених обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідач більше року без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований, при цьому витрат на утримання вказаного жилого приміщення не несе, суд приходить до висновку, що останній втратив право користування вказаним житловим приміщенням, а тому вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: approved