Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 24.01.1995 року позивачу та відповідачам [PERSON] комітетом [PERSON] міської ради було видано ордер на вселення в квартиру № 74 в будинку № 45 на вул. Стуса в м. Івано-Франківську. Сторони вселились у квартиру та зареєструвались за вказаною адресою. Квартира перебуває у комунальній власності. Позивач має намір приватизувати свою частку в квартирі, однак відповідачі не дають свою згоду на приватизацію. Позивач звертався до органу приватизації, проте йому було відмовлено в наданні дозволу на приватизацію 1/3 частини квартири, оскільки немає згоди всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають в квартирі. Позивач вважає необґрунтованою відмову відповідачів від надання згоди на приватизацію квартири та просить визнати за ним право на приватизацію частини квартири без згоди відповідачів. 3- березня 2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Вимоги зустрічної позовної заяви позивачі (відповідачі за первісним позовом) обґрунтовують тим, що з березня 2011 року відповідач виїхав із квартири на постійне місце проживання в будинок своїх батьків в с. Заланів Рогатинського району. Жодних витрат по утриманню квартири відповідач з березня 2011 року не несе, в квартирі не проживає понад 6 місяців, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування квартирою. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити. Вимоги зустрічного позову не визнали. Позивач суду пояснив, що інколи проживає в будинку батьків, але також проживає і в спірній квартирі. Позивачкою за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивачка за зустрічним позовом дізналась ще в 2011 році. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що згідна приватизувати квартиру, однак на своє імя, але відповідач за зустрічним позовом сам уникає зустрічей та не хоче подавати заяву на приватизацію. Вимоги зустрічного позову підтримала з мотивів викладених в ньому. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, оскільки не бажає щоб після приватизації позивач привів у квартиру іншу особу. Вимоги зустрічного позову підтримав з мотивів наведених в ньому. Представник третьої особи в судовому засіданні вимоги позову [PERSON] заперечила, оскільки позивач не звертався до органу приватизації із питанням про надання згоди на приватизацію, всіх необхідних документів не надав, чинне законодавство України не передбачає можливості приватизації 1/3 частини квартири. Свідки [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що [PERSON] приїжджає до [PERSON] раз чи два в місяць, цей час проживає в квартирі № 74 в будинку № 45 на вул. Стуса в м. Івано-Франківську. Свідок бачив як [PERSON] .В. виносить сміття, ходить в поліклініку. [PERSON] переїхав до батьків щоб доглядати за ними. Свідки [PERSON] в судовому засіданні нічого не зміг пояснити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що з початку березня 2011 року [PERSON] не проживає в квартирі № 74 в будинку № 45 на вул. Стуса в м. Івано-Франківську. Останнього разу [PERSON] дзвонив до свідка бо не мав ключів від загальних дверей. Свідок є сусідкою відповідачів, тому часто заходить до них і бачить, що [PERSON] в квартирі немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що раз чи два в місяць провідує відповідачку [PERSON], кімната [PERSON] в квартирі закрита, самого [PERSON] свідок в квартирі не бачила вже три роки. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном. 24 січня 1995 року [PERSON], його дружині [PERSON] та [PERSON] видано ордер на право зайняття приміщення житловою площею 42,57 кв.м. за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Стуса 45/74 (а.с.6). Як вбачається із довідки сторони зареєстровані в квартирі з 13.09.1995 року, а відповідач [PERSON] з 24.09.2002 року (а.с.7). Квартира № 74 в будинку № 45 на вул. Стуса в м. Івано-Франківську перебуває у комунальній власності, що сторонами не заперечується та визнається, а тому доказуванню не підлягає відповідно до ст. 61 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в квартирі, а позивач [PERSON] інколи проживає в квартирі, більше часу проживає в будинку своїх батьків, що підтверджується показами свідків. Позивач виявив бажання приватизувати свою частину квартири № 74 в будинку № 45 на вул. Стуса в м. Івано-Франківську, однак відповідачі не дають своєї згоди на приватизацію. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Використання права на приватизацію це право, а не обовязок, а тому відповідачів не можна примусити надати свою згоду на приватизацію чи використати своє право на приватизацію. В той же час, не можна позбавити позивача права на приватизацію квартири. Позивач стверджує, що він звертався із заявою до органу приватизації про надання згоди на приватизацію 1/3 частини квартири, однак йому було відмовлено. Такі твердження позивача [PERSON] не підтверджені належним та допустимими доказами. Позивачем не надано суду копії звернення, натомість представником позивача в судовому засіданні 16 жовтня 2015 року надано суду оригінал заяви [PERSON] до Департаменту комунального господарства транспорту та звязку виконавчого комітету [PERSON] міської ради про надання дозволу на приватизацію від 15.03.2015 року. Тобто, як вбачається із заяви, позивач звернувся до органу приватизації вже під час того як справа перебувала в суді, але в той же час позивачем не надано суду доказів, що орган приватизації таку заяву отримав, відмітка про прийняття заяви на оригіналі заяви відсутня. Крім того, позивач просить надати дозвіл на приватизацію 1/3 квартири, однак доказів того, що частки квартиронаймачів визначено чи визначено порядок користування позивачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Отже, у випадку позивача, приватизації може підлягати кімната в квартирі, а не 1/3 частки квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Отже, вимога позивача про визнання необґрунтованою відмови відповідачів у наданні згоди на приватизацію є безпідставною, оскільки дозвіл на приватизацію надає спеціально уповноважений орган, а не відповідачі. Позивач має право звернутись до органу приватизації із заявою про надання згоди на приватизацію, додавши до заяви всіх необхідні документи, і у випадку необґрунтованої відмови у приватизації звернутись до суду із позовом про оскарження таких дій. Щодо вимоги позивача про визнання за ним права на приватизацію частини квартири, то таке право позивач має, однак він повинен звернутись до органів уповноважених здійснювати приватизацію у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року N 396 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за N 109/17404. Отже, з врахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Що стосується вимог зустрічного позову, то суд виходить з наступного. Квартира перебуває у комунальній власності, сторони є наймачами. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК Української РСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Власник квартири не ставить питання про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). [PERSON] виїхав із квартири для того щоб доглядати за батьками, час від часу він навідується до квартири. Крім того, сторонам важко проживати в одній квартирі, оскільки відносини між ними є вкрай напруженими. Позивачами за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причини та понад строки встановлені законодавством, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 2, 7, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed