Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування ВР1 429424 від 10.03.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенком О.Г. за р/№217, земельної ділянки загальною площею 118 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та договір дарування ВРЕ 884977 від 15.02.ю2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенком О.Г. за р/ №160 магазину-бару, розташованого за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати зі сплати судового збору. В поданому позові позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги обгрунтовує наступним, що він [PERSON] з 2003 по 2012 роки працював на посаді директора Державного підприємства «Новотроїцький елеватор», яке входило до складу підприємств в структурі Державного резерву України. В результаті перевірок проведених прокуратурою Новотроїцького району в січні місяці 2011 року була порушена кримінальна справа за фактом розтрати майна Державного резерву України, ввіреного ДП «Новотроїцький елеватор» на зберігання (пшениці 2 та 3 класу у кількості 2818,154 тонн), за ознаками злочину передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Під впливом тяжкого обвинувачення та загрози конфіскації належного йому майна, боячись залишити дружину і дітей без засобів до існування, він змушений був укласти два договори дарування на дружину, шлюб з якою зареєстрував 09 вересня 2009 року (другий шлюб), оскільки в силу життєвих обставин їй беззастережно довірився. Так 15 лютого 2011 року уклав договір дарування земельної ділянки загальною площею 118 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка раніше належала з 2005 року йому і була придбана ним за його власні кошти згідно з договором купівлі-продажу від 09.09.2005 ВСМ №273190, ще до укладення шлюбу з відповідачкою. Житловий будинок із земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною вартістю 327676 гривень, який придбав ще під час перебування у першому шлюбі. 14 жовтня 2014 року Новотроїцький районний суд Херсонської області у справі №662/311/13-к виніс вирок, визнав його не винуватим і виправдав за відсутністю в його діях складу злочину; у подальшому апеляційний суд Херсонської області 13.08.2014 року закрив подальше провадження у цій справі у зв»язку з декриміналізацією статті 365 КК України. Відповідачка з 2015 року з ним не проживає, проживає у 4-х кімнатній квартирі в [ADDRESS], яка також була придбана за його кошти на її ім»я, і має намір шлюб зі мною розірвати, оскільки проживає з іншим чоловіком. У цьому він їй не перечив, але попросив відповідачку повернути йому у власність вищезазначене майно (кафе-бар та житловий будинок), оскільки вона має власне житло - чотирикімнатну квартиру, а магазин-бар побудовані за його власні кошти на подарованій їй ним земельній ділянці, що підтверджується договором дарування та державним актом про право власності на землю з відміткою про відчуження та матеріалами робочого проекту, платником і замовником якого є він [PERSON], в т.ч. й незалежної оцінки цього об»єкта у 2011 році й оплачено ним. Відповідачка житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] йому повернула згідно з договором дарування від 25.09.2017 року №1318 (копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності), а повернути магазин-бар, який ним на його кошти був побудований і знаходиться на подарованій їй ним земельній ділянці повернути відмовила. Відповідачка припинила свою підприємницьку діяльність ще у 2016 році, ніде не працює, її боргові зобов»язання від невдалої підприємницької діяльності в сумі 162000 гривень перед ПАТ «Надра Банк» ним погашені 09.09.2017 року ПАТ «Надра Банку», але відповідачка досягнутих з нею усних домовленостей не дотримала, магазин-бар відмовила повернути йому у власність. Якщо б не така обставина, як кримінальне переслідування, він би ніколи не подарував відповідачці ці об»єкти нерухомості, взагалі не укладав би таких угод, оскільки один з них (житловий будинок) є єдиним місцем його проживання, а кафе-бар є єдиним джерелом доходу для прожиття з моменту введення його в експлуатацію у 2006 році, адже через кримінальне переслідування у 2012 році він втратив роботу. На даний час відповідачка вчиняє дії, що свідчать про її намір швидко продати магазин-бар так як шукає покупців. Вважає, що відповідачка скористалася ситуацією, безмежною довірою їй з його сторони і тими тяжкими обставинами у які він потрапив, щоб заволодіти його майном. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлюючи свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставин і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі, а тому такий правочин повинен бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] та позивач [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги та обставини викладені ним в позовній заяві. Просили задовольнити позов. Крім того, позивач [PERSON] додатково суду пояснив і просив це також врахувати разом з тими обставинами викладеними в позовній заяві, що ідея будівництва магазину-бару в с.Щасливцево була у його матері. Даний магазин-бар будувався за спільні кошти родини, як його матері так і сестри та інших членів сім»ї, тому був побудований за півроку. Оформлення документації як при будівництві, так і після будівництва займався він особисто. У 2009 році у вересні зареєстрував шлюб і після того як був побудований даний магазин в ньому стала працювати його дочка та дружина [PERSON], оскільки займатися даним магазином у нього не було часу, так як він працював. Однак він був власником даного магазину-бару, що підтверджується правовстановлюючими документами. Дійсно даний магазин-бар та земельну ділянку під магазином-баром та житловий будинок подарував дружині, так як їй сильно довіряв, а в той час були нелегкі та тяжкі для нього часи, так як відносно нього було порушена кримінальна справа за фактом розтрати майна Державного резерву України за ст.191 ч.5 КК України, якого він не вчиняв. Після закриття кримінальної справи відносно нього 13.08.2014 року, відразу не ставив питання про повернення йому подарованого майна, так як він проживав з дружиною і відкладав це питання, однак на даний час коли вони розлучилися, думав, що це питання про повернення подарованого майна він вирішить добровільно, однак відповідачка не погоджується та відмовляється повернути йому його майно. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], пред»явлені позовні вимоги позивача [PERSON] не визнали, заперечували у задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] надала відзив на позовну заяву позивача, в якому вказувала, що з позовними вимогами позивача не згодна та вважає їх необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Позивач [PERSON] обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що спірні договори дарування були укладені ним під впливом тяжкої обставини та загрози конфіскації належного йому майна, у зв»язку із порушенням проти нього в січні 2011 року кримінальної справи, а тому повинні бути визнані недійсними. Однак такі твердження позивача не відповідають дійсності, а також взагалі жодної тяжкої обставини в розумінні ЦК України у позивача під час укладання оскаржуваних договорів не було. Спірні договори були укладені у повній відповідності до вимог чинного законодавства Дані договори були укладені у письмовій формі та нотаріально посвідчені. При нотаріальному посвідченні договорів дарування сам дарувальник [PERSON] стверджував, про що вказано в договорі дарування, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу та насильства, як фізичного так і морального, що свідчить про те, що на момент укладення договорів дарування дарувальник сам підтвердив відсутність будь-яких обставин, які б змушували його проти волі укладати ці договори. Крім того, позивач в якості обгрунтування позовних вимог про наявність тяжкої обставини, що змусила його укласти договори дарування вказує на погрозу застосування конфіскації його майна по розгляду кримінальної справи відносно нього, що також не відповідає дійсності. Так, вироком Новотроїцького районного суду від 14.10.2014 року судом було встановлено, що позивач обвинувачується в розтраті матеріальних цінностей в період часу з 06.12.2011 року до 12.12.2011 року, тоді як договори були укладені 15.02.2011 року. Тобто на момент укладення договорів дарування такого кримінального провадження проти позивача не могло бути, оскільки ще не настала подія щодо якої позивача в майбутньому обвинувачували би. Крім того, відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як роз»яснив Пленум Верховного суду України від 06.11.2009 року у п.23, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загрози витрати житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Нібито загроза в конфіскації майна в розумінні положень чинного законодавства не може вважатися тяжкою обставиною. Навпаки навмисне приховування майна може бутим предметом кримінального переслідування. Доказів наявності укладення договорів дарування внаслідок тяжкої обставини позивачем не надано. Крім того, позивачем не наведено та ніяким чином не доведено відповідними доказами, того факту, що відповідачка свідомо скористалася такими тяжкими обставинами позивача. Позивачем подано позов про визнання недійсним договорів дарування через 6 років після їх укладення і є лише особистою помстою відповідачці із-за припинення сімейних відносин. Просили застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Обставини викладені у відзиві відповідачка [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала та додаткового пояснила, що дійсно за час їх спільного сімейного життя з позивачем у них були добрі стосунки, спільно виховували дітей. За час спільного проживання вона також працювала займалася підприємницькою діяльністю, займалася пошивом та мала доходи. Крім того за час спільного життя позивач обіцяв їй подарувати збудований магазин-бар, щоб вона займалася підприємницькою діяльністю. Після того, як магазин-бар був збудований, він свої обіцянки виконав, тобто він добровільно подарував даний магазин-бар, ще задовго до того, як була порушена кримінальна справа відносно нього. Після дарування вона сама займалася магазином-баром, їй допомагала дочка, ніякого відношення до нього позивач не мав і в роботу не втручався. Просила відмовити в задоволенні позову, який є безпідставним. Суд вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON] відносно заявленого позову, заперечення відповідачки [PERSON] та його представника [PERSON], заслухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]П, [PERSON], дослідивши докази надані сторонами, вважає встановленими наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач і відповідачки 09 вересня 2009 року уклали шлюб. Перебуваючи у шлюбі мали добрі сімейні стосунки між собою, що не заперечували сторони. За час спільного проживання уклали договір дарування ВР1 429424 від 10.03.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенком О.Г. за р/№217, земельної ділянки загальною площею 118 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та договір дарування ВРЕ 884977 від 15.02.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенком О.Г. за р/ №160 магазину-бару, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договорами дарування долученими до справи. Земельна ділянка, яка була подаровано відповідачці, належала позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №122391 від 07.06.2006 року. Також належав на праві власності позивачу і магазин-бар, розташований в [ADDRESS] 14 жовтня 2013 року позивача [PERSON] вироком Новотроїцького районного суду було визнано не винуватим у вчиненні злочину передбаченого ст.365 ч.3 КК України. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 13 серпня 2014 року вирок відносно [PERSON] було скасовано та закрито кримінальне провадження, у зв»язку декриміналізацією ст.365 КК України. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 31 жовтня 2017 року. Свідок [PERSON] пояснила, що подружжя [PERSON] знає з 2013 року. Знає, що подружжя, а саме у відповідачки [PERSON] були проблеми з повернення кредиту банку «Надра», а оскільки банк був в стадії ліквідації, а вона була призначена уповноваженою особою банку, у зв»язку з ліквідацією, а на той час вирішували питання про повернення кредиту подружжя [PERSON], то знає, що дане питання вирішувалося за рахунок подарованого майна [PERSON], яка не заперечувала проти цього. Свідок [PERSON], яка являється сестрою позивача, в судовому засіданні пояснила, що дійсно матеріально допомагала позивачу [PERSON] в будівництві магазину в с.Щасливцево Генічеського району Херсонської області. Будівництво здійснювалося в 2004-2005 роках. Знає, що її брат подарував магазин та земельну ділянку, на якій знаходиться побудований магазин своїй дружині в 2011 році, щоб уникнути конфіскації майна, у зв»язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що являються рідними дочками відповідачки. Їх мати дійсно в 2009 році вийшла заміж за [PERSON] Взаємовідносини в сім»ї були нормальні. [PERSON] дійсно будував магазин в с.Щасливцево для їх матері, щоб вона займалася підприємницькою діяльністю, про що він неодноразово говорив в сім»ї. Після будівництва магазину їх матір займалася даним магазином, [PERSON] ним не цікавився, а потім дійсно добровільно подарував матері. Свідок [PERSON] пояснила, що добре знає сім»ю [PERSON]. Знала зі слів [PERSON], що [PERSON] будує магазин в с.Щасливцево Генічеського району, щоб вона займалася бізнесом. Потім даний магазин був подарований [PERSON]. В статті 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст. 717 ЦК України визначає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Позивач [PERSON] саме просить суд визнати правочин договори дарування недійсними, так як вони вчинені під впливом тяжкої для нього обставини і вкрай невигідних умовах, у відповідності до ст.233 ЦК України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що волевиявлення при укладанні договорів дарування було вільним та відповідало його внутрішній волі і ніяких тяжких обставин, під впливом яких позивач укладав договір дарування, не існувало. При цьому, відповідачка подала заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, посилаючись на його сплив в лютому 2014 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Суд на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені судом вважає, що позивач не довів, що його волевиявлення при укладанні договорів дарування не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Факт наявності порушення кримінальної справи, та боязнь застосування конфіскації майна в рамках даного кримінальної справи, на що посилається позивач [PERSON] не вбачає загрози втрати магазину-бару, який став предметом оспорюваного договору дарування, що само собою не доводить тяжких життєвих обставин позивача на час укладення цього правочину. Крім того, станом на день укладення договорів дарування відомості про наявність судових рішень про стягнення заборгованості, або арешту майна позивачем не надано Під тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення нерозривного причино - наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, чого судом не вбачає. Отже, намагання позивача уникнути звернення стягнення на його майно чи конфіскації майна, не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України. Крім того, не знайшов свого підтвердження факт укладення договору позивачем на вкрай невигідних умовах, оскільки сторони правочину погодили істотні умови договору дарування, який не передбачає отримання коштів тому не узгоджується з приписами ст. 233 ЦПК України, а є належним для обґрунтування фіктивного чи удаваного правочину. На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено доказами факт укладення оспорюваних договорів дарування магазину-бару та земельної ділянкою під магазином, який розташований в [ADDRESS] від 15.02.2011 року, що вони вчинені під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах . Також в судовому засіданні доведено, що сторони правочину - дарування [PERSON] та [PERSON] виконали його умови, які обумовлювались оспорюваним правочином, тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним з підстав фіктивності, також позивач не довела, що спірний договір було укладено під впливом тяжких обставин і на невигідних умовах, тому в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за їх недоведеністю. Оскільки позов позивача є необґрунтований, тому підстав для застосування строків давності як підставу відмови в задоволенні позову не має. .

Outcome: dismissed