Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

11.08.2015 року Прокурор міста Миколаєва в інтересах держави звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із зазначеним позовом, посилаючись на те, що пунктами 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення (від 25.06.2010 №47/49) відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904562 від 19.08.2010. На підставі договору купівлі-продажу №2175 від 01.09.2010 [PERSON] придбала у [PERSON] земельну вищевказану ділянку. У подальшому на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК №815138 від 30.12.2011 року. Зазначений державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних вктів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 30.12.2011 за №481010001001434. Як зазначено позов пред'явлено в інтересах Державної інспекції сільського господарства. Передана у власність земельна ділянка, відповідно до Генерального плану міста відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення. Прокурор просив суд: пункти 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25.06.2010, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 729 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві; державний акт серії ЯЛ № 904562 від 19.08.2010, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 19.08.2010 за №011049700173; договір купівлі продажу №2175 від 01.09.2010 між [PERSON] та [PERSON]; державний акт серії ЯК № 815138 від 30.12.2011, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі 30.12.2011 за № 481010001001434. Позовні вимоги мотивовано тим, що проведеною перевіркою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері виявлені порушення щодо використання земельних ресурсів. Так, пунктами 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві. Вказане рішення було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства. В судовому засіданні прокурор вимоги позову підтримала повністю, наполягаючи на його задоволенні з підстав, що викладені в позовній заяві. Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не з'являвся, про час розгляду справи повідомлявся. Заперечень проти позову не надав. Представники відповідача [PERSON] позов не визнали та також просив відмовити в його задоволенні в тому числі на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, з причин пропуску строку позовної давності, з урахуванням правової позиції, викладеної у Постанові ВСУ від 16.09.2015 року щодо правильного застосування ч.1 ст. 261 ЦК України. Крім того, вважає оскаржуване рішення Миколаївської міської ради законним та посилався на відсутність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Відповідач [PERSON] помер, про що було надано актовий запис про смерть №2446 від 14.06.2012 року. Встановлено, що пунктами 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення (від 25.06.2010 №47/49) відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №904562. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2010 року за реєстровим №2175 [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 729 кв.м. по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві. Також на підставі вказаного договору купівлі - продажу [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК №815138 від 30.12.2011 року. Відповідно до ст.ст.19,20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель. Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Статтею 58 ЗК України та ст.4 ВК України визначено перелік земель, належних до земель водного фонду. Слід констатувати, що до земель водного фонду відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням й належній експлуатації водного фонду, використовують певні захисні функції. Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, ст.59 ЗК України передбачене обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до ч.4 ст.84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Крім того, відповідно до ст.60 ЗКМ України, ст.88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних захисних смуг визначається ст.ст.60-62 ЗК України, ст.ст.1, 88-90 ВК України. На цих смугах, як природоохоронних територіях, з вищезазначеною метою встановлюється режим обмеженої господарської діяльності із забороною зокрема будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних). Згідно з п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 року №434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до порядку. Викладене узгоджується з правовими позиціями, що встановлені Верховним Судом України в постановах від 21.05.2014 року у справі №6-16цс14, від 24.12.2014 року у справі №6-206цс14. Згідно інформації Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27.04.2015 року спірна земельна ділянка по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення. Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17.10.2003 року спірна земельна ділянка належить до зони ландшафтно-рекреаційної загальноміського значення та туристично-рекреаційного комплексу. Зазначене підтверджується інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27.04.2015 року. Таким чином, судом встановлена, що спірна земельна ділянка розташована на відстані щонайменше 5 метрів та найбільше 42,4 метрів від урізу води Бузького лиману, а тому вказана земельна ділянка належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, а тому її неправомірно передано у власність, для індивідуального будівництва. Але, відповідач у справі, не визнаючи позов, вважаючи оскаржуване рішення Миколаївської міської ради в частині передачі [PERSON] у власність спірної земельної ділянки законним, посилаючись на відсутність правових підстав для скасування вказаного рішення та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, просили застосувати положення ст.267 ЦК України та відмовити прокурору в задоволенні позову з причин пропуску позовної давності. Вирішуючи дане питання, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Положеннями ст.268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВСУ №6-68цс15 від 16.09.2015 року положення п. 4 ч.1 ст.268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п.4 ч.1 ст.268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом(судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року наголошує, що позовна давність - це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства». При розгляді аналогічної за обставинами справи №6-2407цс15, Верховний суд України зробив правовий висновок, що при пред'явленні прокурором позову в інтересах держави в особі Держсільгоспінспекції, суди повинні з'ясувати, коли саме Держсільгоспінспекція довідалася або могла довідатися про порушення її права, тобто, коли почався перебіг позовної давності, а висновок судів, що початок перебігу позовної давності починається з дня виявлення прокурором порушень земельного та містобудівного законодавства під час здійснення перевірки, є помилковим. Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Як вбачається з листа №58/12-22 від 18.05.2016 року державної інспекції сільського господарства в Миколаївській області, про наявність рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, інспекція довідалась із повідомлення Миколаївської місцевої прокуратури №1 №(15-31)7215 вих.-16 від 16.05.2016 року. Вказаний лист був наданий на запит Миколаївської місцевої прокуратури №1 в зв'язку з розглядом даної справи. Тобто, про допущені порушення Миколаївської Міською радою при прийнятті спірного рішення та про наявність позову в інтересах Державної інспекції сільського господарства, вказана інспекція, в особі свого територіального органу, дізналась після 16 травня 2016 року. Але, Державна інспекція сільського господарства (далі - Держсільгоспінспекція) створена відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 року №459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України», яким затверджено Положення про Державну інспекцію сільського господарства. Відповідно до пункту 6 вказаного положення Держсільгоспінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені територіальні органи. Державна інспекція сільського господарства створена 05.01.2012 року (відомості з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців). Реалізуючи свої повноваження, до яких в тому числі відноситься право робити відповідні перевірки, обстежувати земельні ділянки, складати акти перевірок, отримувати від органів місцевого самоврядування документи для здійснення контролю за дотримання законодавства з охорони земель, безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель. Тобто, Держсільгоспінспекція наділена всіма необхідними повноваженнями для здійснення контролю і можливості отримання відомостей про порушення земельного законодавства. Проте, реалізуючи надані повноваження протягом більше 4 років після створення територіального органу на території Миколаївської області, Держсільгоспінспекція не реалізувала надані їй повноваження та вжила всіх можливих заходів для виявлення порушень при виділенні спірної земельної ділянки в приватну власність, але могла вжити. Крім того, як вбачається з витягу стенограми 47 сесії Миколаївської міської ради 5 скликання, у роботі даної сесії брав участь помічник прокурора м. Миколаєва - [PERSON] Крім того, копія рішення Миколаївської міської ради від 25.06.2010 року №47/49 була направлена прокуратурі міста Миколаєва. До створення Держсільгоспінспекції контроль за додержанням земельного законодавства здійснювали також органи прокуратури. Так, Завданням Генеральної прокуратури України на прокурора Миколаївської області, міських, районних, міжрайонних та прирівняним до них прокурорів було покладено зобов'язання щодо забезпечення належного нагляду за додержанням земельного законодавства, своєчасність і повноту реагування на виявлення порушення, представницьку діяльність у цій сфері на виконання Рішення розширеного засідання колегії Генеральної прокуратури України від 24.09.2010 року з порядком денним: «Про стан додержання вимог земельного законодавства та прокурорського нагляду у цій сфері». За прокурорами закріплювався обов'язок щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету, щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо охорони земельних ресурсів та природного середовища. Відповідно до змісту ст.ст. 6,13 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) органи прокуратури становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України. Отже, в 2010 році органам прокуратури було відомо про прийняття Миколаївською міською радою рішення №47/49 з моменту його прийняття, тобто з 25.06.2010 року, оскільки на засіданні сесії був присутній помічник прокурора міста Миколаєва [PERSON] та зобов'язані були перевіряти вчасно дотримання вимог діючого законодавства. Для здійснення перевірки у прокурора, який представляє систему органів прокуратури, було достатньо повноважень, в тому числі в межах здійснення повноважень загального нагляду за додержанням законів. Прокурор звернувся до суду з вказаним позовом 11.08.2015 року, тобто після спливу п'яти років з моменту прийняття Миколаївською міською радою спірного рішення, при цьому так і не повідомивши Держсільгоспінспекцію про виявлені порушення. Переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності прокурор не надав суду. Доводи прокурора, що він дізнався про порушення законодавства при прийнятті спірного рішення лише після внесення 10.04.2015 року відомостей про єдиного реєстру досудових розслідувань та проведення відповідних перевірок, судом не приймаються до уваги, оскільки, як вбачається зі змісту витягу з кримінального провадження №42015150000000124 підставою внесення вказаних відомостей було самостійне виявлення прокурором кримінального правопорушення за результатами перевірки. Прокурор при розгляді справи не надав суду жодного доказу, що реалізуючи весь спектр наданих йому законом повноважень він був позбавлений можливості виявити зазначені в позові порушення раніше. Так, про наявність в межах міста Миколаєва прибережної захисної смуги прокурор повинен був знати виходячи із розташування міста Миколаєва на берегах Бузького лиману. Адреса спірної земельної ділянки також прокурору була відома зі спірного рішення Миколаївської міської ради. Те, що вул. Леваневців, 55-к знаходиться в межах прибережної захисної смуги, встановити прокурору ніщо не заважало і для цього не треба було проводити спеціальні перевірки із залученням фахівців. Тобто прокурор, як він про це вказує, хоча і не знав про конкретну відстань спірної земельної ділянки до узрізу Бузького лиману, але, виходячи із інформації про місцерозташування вул. Леваневців, 55-к, міг (мав нічим необмежену можливість та відповідні повноваження) дізнатись про порушення вимог ст. 85, 87, 88 Водного кодексу України, статей 59,60,84 Земельного кодексу України при прийнятті спірного рішення Миколаївською міською радою, наслідком якого стало набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] з видачею йому спірного державного акту на землю. Здійснюючи контроль за додержанням земельного законодавства та здійснюючи свої повноваження за наведених вище обставин про наявність спірного рішення Миколаївської міської ради рішення та допущені при його прийнятті порушення могла довідатись і Держсільгоспінспекція. За таких обставин і з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, які наділені усім спектром повноважень для реалізації функції контролю за дотриманням вимог законів, суд не визнає поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки як прокурор так Держсільгосінспекція могли довідатись про наявність наведених вище порушень при прийнятті спірного рішення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки протягом трирічного строку позовної давності. На підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed