Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

11 грудня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із цим позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на зерносклад, який розташований за адресою: с. Біж Сумської області. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 29 серпня 2012 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Хоружівка», в особі директора Осадчого Г. М., було укладено письмовий договір купівлі-продажу зерноскладу, який розташований в с. Біж, Сумської області. У зв`язку з тим, що відповідач до цього часу не надав оригінали документів, він не може нотаріально посвідчити даний договір купівлі-продажу. Окрім того, позивача повідомили, що технічний паспорт на даний зерносклад втрачено. Тому на підставі вищевикладеного позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але надав заяву у якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а розгляд справи проводити без його участі. Не заперечує проти заочного розгляду справи (а. с. 34). Представник Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хоружівка», відповідача по справі, у судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не направляв. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, справу розглянуто без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 серпня 2012 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна (зерноскладу), яке розташоване за адресою: Сумська область, с. Біж (а. с. 5). Відповідно до п. 2 вищевказаного договору, вартість продажу вказаного нерухомого майна визначена сторонами у розмірі 6000,00 грн. Згідно Акту прийому-передачі майна від 29 серпня 2012 продавець Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хоружівка», в особі директора Осадчого Г. М., передав, а покупець [PERSON] прийняв нерухоме майно, за договором купівлі-продажу майна від 29 серпня 2012 року (а. с. 6). Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Оскільки передача грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, суд виходить із відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану нерухомість. Крім цього, позивачем не надано жодного правовстановлюючого документа на право власності зазначеного вище нерухомого майна лише договор купівлі-продажу нерухомого майна, акт прийому-передачі та технічний паспорт. Також, у матеріалах справи відсутня відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстав для визнання права власності на нерухоме майно (зерносклад) є необґрунтованими, не доведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed