Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Прокурор в інтересах держави в особі Козинської селищної ради звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій посилався на порушення законодавства при виділенні ділянок громадянам із земель державної власності, просив витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на Козинської селищної ради земельні ділянки площею 0,5826 га, що розташовані в смт Козин Обухівського району. В судовому засіданні прокурор Козленко А.С., Куц В.В. позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на порушення законодавства при оформленні права власності на спірні земельні ділянки. Представник Козинської селищної ради [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити, подавши до суду свої письмові пояснення. Представники відповідача [PERSON], [PERSON]П проти позову заперечили, подавши до суду письмові пояснення проти позову, крім того подали заяаи про застосування строків позовної давності. Інші особи в судове засідання не зявились, причин неявки суду не повідомили, заяв, клопотань не подавали. Вислухавши прокурорів, представника сторони та представників відповідачів, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів наглядового провадження, долученого прокурором до матеріалів справи, [PERSON] придбав у [PERSON] земельні ділянки загальною площею 1, 1826 га, з яких 0,5826 га на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок №6326 від 31.07.2008 року з кадастровими номерами 3223155400:05:034:0011, 3223155400:05:034:0012, 3223155400:05:034:0013, 3223155400:05:034:0014 та 0,6 га на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок №6319 від 31.07.2008 року з кадастровими номерами 3223155400:05:034:0047, 3223155400:05:034:0048, 3223155400:05:034:0049, 3223155400:05:034:0050, 3223155400:05:034:0051. Дані договори є чинними та ніким неоспорювалися. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Даною статтею також наголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 зазначено, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, а згідно зі статтею 131 Земельного кодексу України, громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі цивільно правових угод. Таким чином, уклавши договір купівлі продажу земельної ділянки та сплативши за неї встановлену цим договором вартість, [PERSON] на законних підставах вчинив дії щодо набуття права власності на вищезазначену земельну ділянку. Набуваючи внаслідок договору купівлі продажу право власності на таку земельну ділянку [PERSON] не знав та не міг знати про можливо спірний її характер, у звязку з чим [PERSON] є, згідно з положеннями частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, її добросовісним набувачем. Відповідно до статті 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно із статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Як передбачено ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, з підстав передбачених ст. ст. 330, 388, 392 ЦК України, відповідач є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, а тому підстави для витребування у [PERSON] спірних земельних ділянок відсутні.\~ Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно заявлених позовних вимог прокурор просить лише витребувати спірні земельні ділянки з незаконного володіння не ставивши під сумність правомірність набуття їх права власності через укладення цивільно-правових угод. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Сукупність зібраних по справі доказів вказує на недоведеність посилань позову про неправомірність набуття відповідачем права на землю та відсутність достатніх підстав для позбавлення його права власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Оцінюючи доводи щодо позовної давності суд приймає до уваги наступне. Як вбачається з матеріалів наглядового провадження, долученого прокурором до матеріалів справи, перевірка законності виділення спірних земельних ділянок [PERSON] проводилась ще у 2012 році, що підтверджується [PERSON] Держкомзему у Київській області №03-05/962 від 21.02.2012 року, адресованому Начальнику МВС України ГУМВС України в Київській області управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю. Таким чином, ще в лютому місяці 2012 р. управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю ГУ МВС України в Київській області запитувала у [PERSON] Держкомзему в Обухівському районі інформацію та документи щодо набуття [PERSON] права власності на спірні земельні ділянки. Враховуючи те, що управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю ГУ МВС України в Київській області є правоохоронним органом, підконтрольним Міністерству Внутрішніх Справ України, та органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, то відповідно ограни прокуратури здійснювали нагляд за вищезазначеним управлінням нагляд, відповідно до норм ст. 29 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до норм ст. 29 Закону України «Про прокуратуру» предметом нагляду органів прокуратури є додержання законів органами,\~які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство. Здійснюючи нагляд, прокурор вживає заходів до узгодження дій правоохоронних органів у боротьбі із\~вчиненням кримінальних правопорушень. Таким чином органи прокуратури здійснювали нагляд за діяльністю управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю ГУ МВС України в Київській області, по перевірці зазначеним правоохоронним органом підстав та обставин набуття у власність [PERSON] спірних земельних ділянок, в межах якої Начальник управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю ГУ МВС України в Київській області [PERSON] отримав інформацію та документи від [PERSON] держкомзему в Обухівському районі в лютому 2012 року. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України). Як наслідок, посилання прокуратури на те, що їм стало відомо про порушення земельного законодавства під час перевірки є безпідставним, оскільки відповідно до висновків Верховного суду України, викладених у Постанові від 01.07.2015 року у справі №6-178цс15 помилковим є висновок про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства. Суд вважає, що позивачі та органи прокуратури могли своєчасно довідатись про обставини, за яких порушено або могло бути порушено права держави в особі позивачів, оскільки позивачі як органи державної влади і прокуратура наділені чинним законодавством відповідними повноваженнями для своєчасного виявлення обставин виділення та використання спірних земельних ділянок. Таким чином, встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності на момент подачі цього позову сплинув. Суду не повідомлено переконливих даних про те, що позивачам чи прокурору не було відомо про предмети спору протягом трирічного строку з часу їх видання, також в судовому засіданні не конкретизовано час, коли позивач чи прокурор фактично дізналися про вказані обставини. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачами в судовому засіданні та в письмових заявах заявлено про застосування позовної давності, , прокурор та представники позивачів причини пропуску строку позовної давності не повідомили, заяви про відновлення строків позовної давності не подавали, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed