Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

\~ Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити нікчемність заповіту [PERSON] від 13 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу [PERSON]М, зареєстрованого у реєстрі за № 2068; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину заповітом від 18.08.2014 р., видане [PERSON] на спадщину по смерті [PERSON] приватним нотаріусом Микораївського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстроване у реєстрі за № 1351 та визнати недійсним заповіт [PERSON] від 15 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу [PERSON] зареєстрований у реєстрі за № 1237. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] за реєстровим № 1237 був посвідчений заповіт [PERSON] [INFO],у відповідності до змісту якого він заповів все своє майно відповідачу по справі-Паук [PERSON]. 18.08.2014 року приватним нотаріусом Миколаївького району нотаріального округу Львівської області [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстровий № 1351, зі змісту якого вбачається, що у відповідності до заповіту посвідченого цим же нотаріусом 13.07.2010 року реєстровий № 2068 спадкоємцем майна [PERSON], що померла 12.11.2011 року є її син [PERSON] [INFO] Спадщина на яку видане це свідоцтво складається із житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці земель Миколаївської міської ради, що знаходиться у м. Миколаєві по вул.. Лисенка, буд. 15 Львівської області. Заповіт [PERSON] від 13 липня 2010 року реєстровий № 2068, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського району нотаріального округу [PERSON] із порушенням вимог щодо його посвідчення, передбачених ст..1247, 1248,1257 ЦК України та інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції Україїш від 03.03.2004 року № 20/5, із наступними змінами та доповненнями. Як вбачається із тексту оспорюваного позивачем заповіту [PERSON] від 13 липня 2010 року, у зв'язку з тим, що заповідач гр.. [PERSON] із-за похилого віку та хвороби власноручно розписатися та прочитати текст заповіту не могла, а тому, на її особисте прохання у присутності нотаріуса, свідків текст цього заповіту на двох примірниках підписано гр.. [PERSON]. Із змісту заповіту вбачається, що такий не лише не підписувався заповідачем, а і не був ним прочитаний, хоча доказів наявності перешкод у цьому немає, оскільки у оспорюваному заповіті відсутні посилання на фізичні вади заповідача [PERSON]; через які вона сама не змогла прочитати заповіт. Похилий вік та хвороби заповідача не є підставою позбавити заповідача можливості самому прочитати записаний з її слів текст заповіту. Отже, заповідач [PERSON] не була ознайомлена з текстом заповіту та не могла переконатися, що його текст дійсно відповідає її внутрішній волі, як це передбачено ч. 3. ст.. 203 ЦК України. Крім того, при посвідченні оспорюваного позивачем заповіту було допущено порушення п. 3 ч. 4 ст.1253 ЦК України « Посвідчення заповіту при свідках», яким передбачено, що свідками не можуть бути члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, оскільки свідок [PERSON] доводилася племінницею спадкоємцю за заповітом [PERSON]. Вільність волевиявлення [PERSON] та відповідність його внутрішній волі щодо розпорядження своїм майном на користь відповідача [PERSON] викликає значний сумнів, оскільки її брат [PERSON] був інвалідом 1-ої групи, переніс у 2005 році ішемічний інсульт в басейні ПСМА з лівобічним геміпарезом, гіпертонічною хворобою 3-ої степені гіпертензивною енцефалопатією, знаходився на «Д» обліку у дільничого терапевта Миколаївській ЦКРЛ, що стверджуються медичними документами, внаслідок хвороби були порушені його психічні та фізичні функції, він приймав седативні, гіпертензивні медикаменти і транквілізатори, які також здійснювали відповідний вплив на його психічний стан. Крім цього, внаслідок наявного захворювання [PERSON] не володів лівою частиною тіла, зокрема рукою, та майже не володів правою рукою, як інвалід 1-ої групи він потребував стороннього догляду, був нездатний до самообслуговування та перебував на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування з 15.04.2010 р.; в т.ч. у відділенні соціальної допомоги вдома з 25.01.2012 року, а тому не міг, на її переконання, сам написати текст, що міститься в заповіті від 15.10.2014 року та підписати його. За таких обставин, вважає, що є підстави для встановлення нікчемності заповіту [PERSON] від 13 липня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського району нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого у реєстрі за № 2068 та для визнання недійсним заповіту [PERSON] від 15 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського району нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого у реєстрі за № 1237, у звязку з чим просила позов задоволити. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали суду пояснення аналогічні позовній заяві та просили такі задоволити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували просили в такому відмовити в повному обсязі. Третя особа, приватний натаріус Миколаївського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні також проти задоволення позову заперечувала та просила в такому відмовити в повному обсязі. Третя особа, приватний натаріус Миколаївського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з"явилася, однак надіслала на адресу суду листа, в якому просила справу слухати у її відсутності, при ухвалені рішення покладалася на думку суду. Завідувач Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не з"явилася, однак надіслала на адресу суду листа, в якому просила справу слухати у її відсутності, при ухвалені рішення покладалася на думку суду. Суд заслухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідача, третю особу, покази свідків, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно дост. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] 13 липня 2010 року за реєстровим № 2068 посвідчено заповіт від імені [PERSON], [INFO], на користь сина [PERSON]. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Заповіт як правочин має відповідати всім вимогам, які звичайно пред'являються до правочинів, що містяться у ст. 203 ЦК України. Найважливіша ознака заповіту випливає з самого його визначення, тому ніхто крім заповідача не може скласти (скасувати, змінити) заповіт за заповідача. Це правило закріплено ч.2 ст.1243 ЦКУ згідно з якого вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно глави 4 п.1 Інструкції при посвідчені правочинів з'ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах. Ч 1 ст.44 Закону України про нотаріат визначає, що при посвідченні правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб які беруть у них участь і встановлення особи проводиться за паспортом громадянина України. Згідно ст. 30 ЦКУ цивільну дієздатність має особа яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Як загальне правило закон встановлює письмову форму заповіту з нотаріальним посвідченням ч. 3 ст 1247 ЦКУ недодержання цієї форми заповіту тягне абсолютну недійсність заповіту. Закон також встановлює не тільки форму ст.1247 ЦК України, а й порядок посвідчення заповіту (ст.1248, 1253). Недотримання вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту робить його нікчемним. Заповіт містить вказівку про час і місце його складання ч. 1 ст. 1247 ЦКУ, дату і місце народження заповідача. Так як заповідач внаслідок похилого віку та хвороби не змогла особисто прочитати та підписати заповіт то за її дорученням, у її присутності та в присутності нотаріуса цей заповіт підписала інша особа [PERSON] [INFO] [PERSON] підписала заповіт після того як зміст заповіту прочитали два свідка обраних заповідачем [PERSON] - [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] Свідки [PERSON] [PERSON] своєю присутністю підтвердили достовірність вчиненого заповіту, зачитали вголос кожна окремо зміст заповіту, запитали у заповідача чи відповідає її волі зміст заповіту надрукований загальноприйнятими технічними засобами, і тоді у її присутності та у присутності нотаріуса підписали заповіт. Заповіт вважається вчиненим у день та час його посвідчення. Дата та час складання заповіту вказана у тексті заповіту ч. 1 ст. 1247 ЦКУ. Стаття 1248 ч.2 ЦК України зазначає, що нотаріально посвідчується лише той заповіт який записаний власноручно, або записаний зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, так як заповідач, була похилого віку, сама не могла писати і читати текст заповіту був надрукований саме за допомогою технічних засобів (комп'ютер), у звязку з наведеним позовні вимоги в частині встановити нікчемність заповіту [PERSON] від 13 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу [PERSON]М, зареєстрованого у реєстрі за № 2068 та визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.2014 р., видане [PERSON] після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Микораївського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстроване у реєстрі за № 1351 є безпідставними та такими що не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 12 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Відповідно до ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Посилання позивачки на той факт, що в її брата внаслідок хвороби були порушенні психічні та фізичні функції не знайшли свого підтвердження в судових засіданнях. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed