Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на частку у спадковому майні в порядку спадкування за закономза наступними підставами. Як вказує позивач, [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно, з метою оформлення якого позивач звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу -Малихіної Т.А.Іншим спадкоємцями першої черги також є: дружина померлого - [PERSON] , його син [PERSON] . Позивачеві було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким він отримав у власність 1/6 частину будинку обслуговуючого персоналу з допоміжними господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Однак, як зазначає позивач, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу - Малихіна Т.А. відмовила йому у оформлені частини іншого майна, яке також підлягає спадкуванню, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів і тому він вимушений був звернутися до суду. Зазначаючи, що [PERSON] було побудовано разом із дружиною [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та посилаючись на положення ст.ст. 60-63 Сімейного кодексу України, позивач вказує, що оскільки усе набуте подружжям під час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, то існують підстави для визнання за ним права власності на 1/6 зазначеного будинку у порядку спадкування. Крім того, позивач зазначає як спільне майно подружжя автомобіль «Лада Пріора» без зазначення державного номеру та свідоцтва про державну реєстрацію та також вважає за необхідне визнати за ним право власності на 1/6 частку цього транспортного засобу. На підставі викладеного позивач просив визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , та легковий автомобіль «Лада Пріора», а також визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаного житлового будинку та зазначеного автомобілю у порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON] . В ході розгляду справи 28.11.2019 року позивачем було подано уточнену та доповнену позовну заяву, в якій позивач зазначає, що йому стало відомо про існування допоміжних господарських будівель по [ADDRESS] , які не увійшли до складу спадщини під час вирішення питання про видачу свідоцтва про право на спадщину, а також про належність відповідачці ще двох транспортних засобів, придбаних нею та спадкодавцем під час перебування у шлюбі. На думку позивача, вказане майно також повинно бути предметом розподілу у порядку спадкування, тому в уточненій позовній заяві позивач просив визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , окрім житлового будинку [ADDRESS] та автомобілю Ваз 2109, 1988 року випуску, ще й напівпричіп бортовий Е, 1995 року випуску, напівпричіп рефрижератор Е, 1992 року випуску, самочинно збудовані об`єкти нерухомості по [ADDRESS] , а також визнати за позивачем право власності на 1/6 частину всього зазначеного майна. У судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволенні уточненої та доповненої позовної заяви у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Цимбалюк М.Г. у судовому засіданні вказує на те, що стороною позивача, у порушення вимог статті 49 ЦПК України, змінено підстави та предмет позову (у частині визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/6 частину самочинно збудованих споруд по [ADDRESS] , оскільки правовідносини з приводу самочинно збудованого нерухомого майна регламентуються іншими нормами законодавства і поза межами спадкових правовідносин) після закінчення підготовчого судового засідання та початку розгляду справи по суті. Також збільшено розмір позовних вимог (у частині визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на частину ще двох транспортних засобів), однак, всупереч вимогам частини 3 статті 49 ЦПК України, судові на надано підтвердження про направлення відповідачам копії позову зі збільшеними позовними вимогами, що є підставою для відмови у розгляді цих вимог та повернення заяви позивачеві. Крім того, представник відповідача зазначив, що вимоги по первісному позову він не визнає, оскільки, на його думку, стороною відповідача надано достатньо доказів на підтвердження того, що житловий будинок [ADDRESS] був збудований відповідачкою за належні їй кошти, померлий спадкодавець будь-якої участі у будуванні цього будинку не приймав, оскільки самостійного доходу не мав. З приводу автомобілю ВАЗ 2109, 1988 року випуску, представник відповідача звертає увагу суду на те, що стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження придбання цього автомобілю відповідачкою та її чоловіком [PERSON] саме під час перебування у шлюбі. З огляду на наведене, представник відповідача просить суд у задоволенні вимог щодо житлового будинку [ADDRESS] та автомобілю ВАЗ 2109, 1988 року випуску, відмовити, вимоги щодо інших транспортних засобів (двох напівпричепів) та самочинно збудованих об`єктів нерухомості по [ADDRESS] не розглядати та уточнений позов повернути позивачеві через порушення останнім при поданні уточненого позову порядку, передбаченого статтею 49 ЦПК України. Представник відповідача Мелітопольської міської ради Запорізької області до судового засідання не з`явився, просив розглядати справу у його відсутність, надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що за змістом статті 392 ЦК України захисту підлягає право власності, яке оспорюється або не визнається іншою особою. Як вбачається зі змісту позову, предметом є спадкове майно, право власності на яке зареєстроване за одним зі спадкоємців, що оспорюється позивачем, тобто право власності позивача не визнається відповідачкою [PERSON] - іншим спадкоємцем. З огляду на наведене, Мелітопольська міська рада жодним чином не впливає на права та охороню вальні законом інтереси позивача по справі, його право власності не оспорює, тому не є належним відповідачем по даній справі. Представник відповідача - Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області до судового засідання не з`явився, відзиву на позов не надав, надіславши на адресу суду заяву з проханням проводити слухання справи у його відсутність, справу вирішити на розсуд суду. Третя особа по справі [PERSON] до судового засідання не з`явилася, заперечень проти позову не надала, просила проводити розгляд справи за її відсутності. Враховуючи наведене, на підставі положень статті 223 ЦПК України, суд вважав за необхідне розглянути справу у відсутність учасників, що не з`явилися. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки [PERSON] , допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. По-перше, аналізуючи заяву позивача (Позовна заява (уточнена та доповнена) про визнання права власності на частку у спадковому майні в порядку спадкування за законом) від 26.11.2019 р., суд приходить до висновку, що зазначена заява є за своєю суттю заявою про зміну предмету позову та містить додаткові пояснення щодо підстав раніше заявленого позову. Відповідно до п. 2 ст. 49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання. Крім того, згідно п. 5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. У даному випадку позивач звернувся з заявою про зміну предмету позову після закінчення підготовчого засідання, не надавши до неї доказів направлення копій такої заяви та доданих до неї документів іншим учасниками справи. За таких обставин, суд заяву позивача (Позовна заява (уточнена та доповнена) про визнання права власності на частку у спадковому майні в порядку спадкування за законом) від 26.11.2019 р. не приймає до розгляду та розглядає по суті позовні вимоги, що заявлені позивачем у первісній позовній заяві від 04.07.2017 року. Щодо обставин справи, суд приходить до наступного: Так, дійсно, батько позивача [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 13.12.1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 159). Згідно до наданої копії свідоцтва про смерть (а.с. 209), [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . З метою оформлення спадщини, що залишилася по померлому, позивач звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округа нотаріуса - Малихіної Т.А. Відповідно до матеріалів спадкової справи №31/2016, копія яких надана до суду приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Малихіною Т.А, (а.с. 207-229), крім позивача, іншими спадкоємцями першої черги є: дружина померлого - [PERSON] , його син [PERSON] . Позивачем у встановленому законом порядку, було отримано свідоцтво про право на спадщину - 1/6 частину будинку обслуговуючого персоналу з допоміжними господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно було включено приватним нотаріусом Малихіною Т.А. до спадкової маси та з нього виділено частку подружжя, що пережив, внаслідок чого було видані свідоцтва про право власності - [PERSON] на 5/6 частин спадкового майна, та позивачу - на 1/6 частину. Ці факти сторонами не оспорюються, належним чином підтверджені оглянутими судом письмовими доказами і вважаються достовірно встановленими в силу статті 82 ЦПК України. Вважаючи, що до спадкової маси також відноситься житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрований за [PERSON] і транспортний засіб Лада «Приора», яким вона керує, позивач звернувся з позовними вимогами про визнання права власності у порядку спадкування. Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд зважає на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.1993 р. між виконкомом Мелітопольської міської ради народних депутатів та [PERSON] був укладений Договір на право тимчасового користування землею, за яким виконком Мелітопольської міської ради надав у короткострокову оренду для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 800 кв.м. у [ADDRESS] , в межах та згідно плану, що є додатком до даного договору (а.с. 154). 19.08.1993 р. [PERSON] отримала планувальне завдання № 209/4 для будівництва житлового будинку по адресі: [ADDRESS] (а.с. 153). 30.09.1993 р., Управлінням архітектури та містобудування у м. Мелітополі, було здійснено відведення в натурі земельної ділянки [PERSON] для будівництва житлового будинку у [ADDRESS] (а.с. 161). 27.02.1997 р., виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради народних депутатів Запорізької області [PERSON] було видане свідоцтво про право особистої приватної власності на житловий будинок (домоволодіння), на право власності на житловий будинок у [ADDRESS] (а.с. 162). 07.06.2004 р. [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку від Серія ЗП№080409, відповідно до якого [PERSON] набула право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0802 га, що знаходиться по адресі: [ADDRESS] (а.с. 160). Таким чином, [PERSON] у період з 30.11.1993 р. по 27.02.1997 р., відповідно до наявних у справі документів, було отримано право забудови земельної ділянки під розміщення житлового будинку, побудовано житловий будинок, та оформлено право власності на нього. Земельна ділянка, що обслуговує зазначений будинок, була приватизована [PERSON] у 07.06.2004 р. Крім того, відповідачкою [PERSON] було надано судові документи на підтвердження того, що з 1985 по 1997 рік вона працювала і отримувала регулярний дохід (довідка про розмір заробітної плати - а.с. 155, копія трудової книжки - а.с. 156-158). Також допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що знайомі з відповідачкою [PERSON] приблизно з початку вісімдесятих років. Знають, що вона працювала у магазині Мелітопольського Моторного Заводу, і саме це підприємство їй, як працівнику, виділяло земельну ділянку для будівництва житлового будинку. ЇЇ чоловік, [PERSON] , ніколи не працював і самостійного доходу не мав, фізично у будуванні будинку участі не приймав. Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Аналогічні правові позиції викладені у Постанові Верховного суду України від 23.09.2015 р. по справі № 6-1026цс15. Разом з цим, Постановою Верховного суду від 21.11.2018 р. по справі № 372/504/17, при правовому аналізі положень ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України, які є подібними до приписів ст.ст. 16-18 Закону України «Про власність» та ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростовано за умови доведення тим із подружжя, який її спростовує, що спірне майно набуте за рахунок його особистих коштів чи особистої праці. Аналізуючи надані [PERSON] документи, що вказують на виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку, приватизацію зазначеної земельної ділянки, будівництво, отримання погоджень, укладення договорів щодо такого будівництва особисто [PERSON] , витрати на зазначене будівництво, що понесені [PERSON] , докази наявності у [PERSON] доходу, та відсутності офіційно підтверджених доходів у [PERSON] , а також враховуючи, що стороною позивача жодних спростувань цих фактів наведено не було, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість режиму особистої приватної власності [PERSON] , який вбачається із документів про право власності на земельну ділянку та житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, аналізуючи надані позивачем та відповідачкою [PERSON] докази щодо підтвердження/спростування поширення правового режиму спільної сумісної власності, відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, суд враховуючи той факт, що з огляду на суть сімейних відносин та побутові відносини між подружжям у суспільстві, якім не притаманна документація та зберігання доказів щодо кожної здійсненної подружжям витрати та вчиненої дії, оцінює сукупність наданих доказів, відповідно до свого внутрішнього переконання та вважає, що усі надані докази надають змогу дійти висновку про відсутність підстав для визнання права спільної сумісної власності на вищезазначений житловий будинок. Крім того, щодо правових підстав для визнання права власності на зазначений житловий будинок в порядку спадкування, слід зазначити таке: Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про нотаріат", іншими законами, у частинах, що регулюють спадкові правовідносини, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. При цьому, ч. 1 статті 1297 ЦК України визначено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є нотаріальною дією. Статтями 49, 50 Закону України «Про нотаріат» визначено порядок відмови у вчиненні нотаріальної дії та її оскарження до суду. З огляду на викладене, державою встановлений порядок, за яким процедура оформлення переходу прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), у безспірному порядку,здійснюється виключно нотаріусом або в сільських населених пунктах - уповноваженою на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування. Враховуючи викладене та тези позивача, що підставою для звернення до суду є неможливість приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Малихіної Т.А. здійснити видачу свідоцтва про спадщину в зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування повинні розглядатися з урахуванням можливості позивача оформити спадкове майно у встановленому законом порядку. Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1269, 1297 ЦК України та ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» оформлення спадщини у передбаченому законом порядку має своїм наслідком видачу свідоцтва про право на спадщину, чи відмову у вчиненні такої нотаріальної дії, яка відповідно викладається у постанові про відмову. За таких обставин, позивач, ставляючи питання про визнання права власності, яке не було оформлено у загальному порядку, повинен довести неможливість його оформлення у позасудовому порядку, що саме і вбачається з відповідної постанови нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальної дії, з якої вбачаються підстави та обставини, що унеможливили оформлення права. Згідно приписів ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» та ст. 77 ЦПК України, належними доказами щодо такої відмови є відповідна постанова нотаріуса, яка викладається у письмовій формі, у якій викладені причини відмови і роз`яснено порядок її оскарження. У даному випадку стороною позивача не надано жодної інформації чи належних доказів існування відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії - оформлення права власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] . У матеріалах спадкової справи після смерті [PERSON] , копія якої надана судові нотаріусом (а.с. 207-229) така відмова відсутня. Аналогічні правові позиції вбачаються із п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» та листу ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». У даному випадку позивач мотивує свої позовні вимоги, посилаючись на положення статті 392 ЦК України. Між тим, відповідно до ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності пред`являється виключено власником - особою, якій належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно ст. 392 ЦК України таке право повинне бути оспорюваним або не визнаним іншою особою, чи документи, що його посвідчують, повинні бути втрачені. Враховуючи той факт, що позивачем не надано належних доказів, що саме йому належить спірне майно та відсутність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, суд, аналізуючи правову природу зазначеної позовної вимоги, вважає, що у даному випадку ст. 392 ЦК України не може бути застосована, оскільки зазначена позовна вимога заявлена не з метою визнання/підтвердження права власності, а з метою його набуття, за обставин коли позивач оспорює право власності відповідача, а не останній його заперечує. Вище викладені доводи з приводу обґрунтування позовних вимог положеннями статті 392 ЦК України також, на думку суду, стосуються вимог позивача щодо визнання за ним права власності та частину автомобілю ВАЗ 2109. Крім того, з приводу вимог щодо зазначеного автомобілю, суд враховує також те, що дійсно, у відповідності до інформації, наданої Головним сервісним центром МВС України від 27.05.2019 року (а.с. 205), 30.10.2010 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 2109 1988 року випуску, номер кузову (шассі) [NUMBER] . Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] після смерті чоловіка право власності на зазначений автомобіль не отримувала, тобто не оспорює і цілком визнає право позивача на отримання права власності на частку цього майна у порядку спадкування після смерті [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у позивача на теперішній час відсутні підстави для звернення до суду з вимогами про визнання за ним права власності на частину зазначеного автомобілю. Також судом враховується те, що відповідачі Мелітопольська міська рада Запорізької області та Кирилівська селищна рада Якимівського району Запорізької області не є особами, що не визнають чи оспорюють права позивача, а також не є учасниками спадкових правовідносин після смерті [PERSON] . Враховуючи наведене, ці особи дійсно не є належними відповідачами у спірних правовідносинах і позивачем не наведено жодного доводу на підтвердження порушення ними його прав чи охороню вальних законом інтересів. З огляду на викладене, позовні вимоги щодо визнання житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] спільною сумісною власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнання права на 1/6 його частину у порядку за позивачем, а також щодо визнання права власності на частину автомобілю ВАЗ 2109 1988 року випуску, - задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, 364, 392, 1218, 1220, 1258, 1261 ЦК України, ст. ст. 12, 49, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed