Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що починаючи з листопада 1998 року позивач проживає в будинку по [ADDRESS] . Її донька [PERSON] (третя особа у справі) проживає в даному будинку з моменту народження - [INFO] . Зазначений будинок належав [PERSON] , матері відповідачки [PERSON] . Відповідачка [PERSON] була зареєстрована в будинку з 07.02.2015, однак її місце поживання в цьому будинку було зареєстроване формально. Фактично дана особа ніколи в будинку не проживала і не проживає, ніяких витрат на його утримання не несе. Витрати на утримання будинку несе виключно сім"я позивача. Між позивачем та колишньою власницею [PERSON] виник грошовий спір, який було вирішено в судовому порядку та ухвалено рішення у справі № 755/10120/15 про стягнення грошових коштів на користь позивача з [PERSON] . На виконання зазначеного рішення суду позивач отримала у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 19.02.2021. 19.02.2021 до суду від представника позивача - адвоката Литвиненко А.В. надійшло клопотання про витребування доказу та заява про виклик свідків. Також 19.02.2021 третьою особою подано заяву, в якій вона просить суд розглядати справу без її участі та позов задовольнити повністю. У підготовче засідання 19.02.2021 з`явилися представник позивача та третя особа, розгляд справи відкладено на 12.03.2021, також ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.02.2021 витребувано з Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві відомості про наявність зареєстрованих звернень від [PERSON] , [INFO] , про перешкоджання останній в користуванні будинком [ADDRESS] за період 2019-2020 роки. Підготовчі засідання 12.03.2021 та 07.04.2021 відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи. 26.04.2021 від Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, на виконання вимог ухвали суду від 19.02.2021, надійшов лист. У підготовче засідання 12.05.2021 позивач та представник позивача з"явилися. Судом закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.06.2021. У судове засідання 16.06.2021 з`явився представник позивача. Судом здійснено допит свідка [PERSON] та оголошено перерву в судовому засіданні до 31.08.2021. У судове засідання 31.08.2021 з`явилися позивач та представник позивача. Судом здійснено допит свідка [PERSON] . Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити. Відповідачка до суду не з`явилася, від неї не надійшло відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідачка повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу її зареєстрованого та фактичного місця проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки, яка повідомлена належним чином та не повідомила суду причини своєї неявки. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом від 01.07.2020, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., та зареєстрованим в реєстрі за № 2166. Право власності на житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - реєстраційним номер 2112566980000. Також позивач проживає у вказаному будинку з листопада 1998 року. Позивач вказує, що відповідачка, є дочкою сестри її чоловіка та була зареєстрована в будинку з 07.02.2015, однак за місцем реєстрації не проживала. Свідок [PERSON] показав, що він є чоловіком позивача, а відповідачка є його племінницею. Відповідачка ніколи не проживала в будинку, її зареєстрували в будинку для того, щоб оформити їй документи (паспорт). Речей відповідача в будинку немає та ніколи не було. Свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою та подругою позивачки. В будинку ніколи ніхто, крім позивача та її сім`ї не проживав. [PERSON] свідок не знає та ніколи не бачила. У листі від 16.04.2021 № 4863/125/49-2021 Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, на виконання вимог ухвали суду від 19.02.2021, надано інформацію, що згідно з даними Інформаційного порталу Національної поліції України, інформація щодо реєстрації заяв, скарг або повідомлень гр. [PERSON] , [INFO] , щодо перешкоджання останній у користуванні будинком [ADDRESS] в період часу з 2019 року по 2020 рік, у Деснянському УП ГУНП у місті Києві відсутня. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Матеріалами справи підтверджується право власності позивача будинку адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт непроживання відповідачки у вказаному будинку підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved