Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив усунути відповідача від права на спадкування за законом після померлої [INFO] року матері - [PERSON]. Їх мати потребувала лікування, догляду, та сторонньої допомоги у зв'язку із захворюванням. Вважає, що його брат - відповідач у справі, немає морального права та правової підстави для отримання спадщини, так як він умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцю. Відповідач був обізнаний, що мати потребує допомоги, про що вона неодноразово говорила йому особисто, і він, позивач, також просив надавати допомогу матері, а відповідач мав можливість надавати їх матері як моральну, так і матеріальну допомогу, і був зобов'язаний утримувати матір згідно з нормами Сімейного кодексу України, але ухилявся від свого обов'язку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2013 року позов задоволено. Усунено [PERSON] від права спадкування за законом, після померлої [INFO] року, [PERSON]. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 107,3 гривень. Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права та не врахування обставин у справі, а тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у справі: позивач [PERSON], та [PERSON], є дітьми [PERSON], померлої [INFO] року. На момент смерті за [PERSON] на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2006 року, та на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 вересня 2008 року, було зареєстроване право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS], та на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] В зв'язку з реєстрацією на ім'я померлої зазначеного нерухомого майна, воно увійшло до складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] На підставі домової книги (а.с. 32-33), та акту про проживання від 07 лютого 2013 року, складеного головою квартального комітету №2 [PERSON] (а.с. 122), судом встановлено, що [PERSON] після продажу квартири, розташованої [ADDRESS], 30 серпня 2007 року зареєструвалася в будинку, розташованому по [ADDRESS] В цьому ж будинку 07 квітня 2009 року зареєструвався і позивач [PERSON] Судом встановлено, що фактично позивач разом із своєю дружиною [PERSON], з якою на той час перебував у фактичних шлюбних відносинах, став постійно проживати в житловому будинку по вул. Володарського, 135, із жовтня 2006 року, а його мати [PERSON] заселилися до будинку на постійне проживання у 2009 році, і проживала в ньому до своєї смерті. При цьому відповідач [PERSON] вже на момент продажу квартири по [ADDRESS], проживав та був зареєстрований в квартирі, розташованій в [ADDRESS], де він проживає та зареєстрований до теперішнього часу. У 2008 році [PERSON] захворіла. Факт погіршення її стану здоров'я саме в 2008 році підтверджується лікарськими епікризами із історії хвороби, виданими медичними установами, в яких зазначено, що [PERSON] вважає себе хворою із 2008 року, коли на фоні загальної слабкості, дискомфорту та болі у правому підребер'ї, набряку ніг, звернулася за медичною допомогою за місцем проживання, і при обслідуванні в неї виявлений хронічний гепатит, асоційований з вірусом «С». У 2009 році, в зв'язку із виявленням в неї зазначеного захворювання, [PERSON] переїхала на постійне проживання в будинок по [ADDRESS] де проживали позивач та його цивільна дружина [PERSON] [PERSON] перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України і отримувала пенсію за вислугою років, в розмірі 2329,47 грн., що підтверджується довідкою від 25 червня 2013 року № 3245 (а.с.165). Після виходу на пенсію, 14 лютого 2002 року, вона працевлаштувалася до Дніпродзержинської міської дитячої лікарні на посаду сестри господині, де отримувала заробітну плату в середньому близько 1000 грн. щомісячно, що підтверджується довідками КЗ « Дитяча лікарня міста Дніпродзержинська» Дніпропетровської обласної ради (а.с. 72, 75-76, 81). Після встановлення [PERSON] діагнозу захворювання: хронічний гепатит, асоційований з вірусом «С», їй було призначено відповідне лікування за місцем проживання. Але стан здоров'я [PERSON] продовжував погіршуватися, вона скаржилася рідним та співробітникам на приступи болю, а у 2011 році зв'язку із значним погіршенням стану здоров'я виникла необхідність повного обслідування в Дніпропетровській обласній лікарні ім.. І.І. Мечнікова. Як зазначено в довідці Дитячої лікарні м. Дніпродзержинська ( а.с. 75 -76) в період з 2008 року по жовтень 2011 року [PERSON] перебувала на листках непрацездатності з 01 серпня 2008 року до 14 серпня 2008 року, з 02 листопада 2009 року по 06 листопада 2009 року, з 23 березня 2011 року по 28 березня 2011 року, з 08 липня 2011 року до 21 жовтня 2011 року. Звільнена з посади сестри господині 20 жовтня 2011 року за власним бажанням ( а.с. 83 - трудова книжка, а.с. 137, 138, 139, 140, 141, 142, 143 - табелі обліку робочого часу. Досліджені медичні висновки дали суду підстави вважати, що [PERSON] з 2008 року страждала на ряд захворювань, які поступово погіршували її стан здоров'я, не зважаючи на постійне лікування. Загострення цирозу печінки та інших тяжких супутніх хвороб призвели до тяжкого стану її здоров'я, і вона дійсно потребувала постійного медичного лікування, прийому у великій кількості медичних препаратів, відповідної дієти, постійного стороннього догляду, значної матеріальної допомоги для отримання належного медичного лікування, яке, з урахуванням її матеріального становища, [PERSON] не могла забезпечити за рахунок тільки своєї зарплати та пенсії. Суд посилався на повідомленням головного лікаря КУОЗ «ЦПМСП № 3» [PERSON] ( а.с. 34), в я кому зазначено, що в липні 2011 року [PERSON] поступила під нагляд дільничного лікаря терапевта , знаходилася на лікарняному з 08 липня по 16 вересня 2011 року, консультована гастроентеролог ОБ ім.. Мечнікова 08 вересня 2011 року, діагноз: цироз печінки асоційований з гепатитом «с», портальна гіпертензія ІІІ ст., печінкова недостатність ІІ-ІІІ ст., погано корегуємий асцит, неодноразово консультувалася гастроентерологом ОБ ім.. Мечнікова, хвора потребувала постійного лікування, оперативне втручання на даному етапі не було рекомендоване. 21 жовтня 2011 року [PERSON] була встановлена І група інвалідності, і згідно висновків МСЕК вона потребувала стороннього догляду. На підставі пояснень свідків суд зазначив, що постійну допомогу та догляд за [PERSON] забезпечував її син - позивач [PERSON], він придбавав для матері всі необхідні медичні препарати, постійно просив друзів, знайомих та сусідів доглядати за матір'ю у його відсутність, хвилювався за [PERSON] , протягом всього періоду її хвороби влаштовував консультації з лікарями, навіть мав намір провести операцію матері з пересадки донорської печінки, що зазначила в судовому засіданні лікар [PERSON] Він був повністю ознайомлений із станом здоров'я матері, прикладав зусилля для покращення її стану здоров'я, організації її життя. Суд зазначив, що [PERSON] з 2009 року по день смерті постійно потребувала матеріальної допомоги для придбання коштовних медичних препаратів, яку їй надавав позивач. З огляду на те, що таке забезпечення надавав тільки позивач, він повинний був заробляти кошти на не тільки на утримання своєї сім'ї, а й на лікування матері. І хоча, доводи позивача про придбання житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки по [ADDRESS], за його особисті кошти, але на ім'я матері [PERSON], не мають правового значення під час вирішення цієї справи, суд, з огляду на майновий стан [PERSON], вважав, що вона не мала достатніх грошових коштів для придбання коштовного нерухомого майна. Тому суд критично оцінив пояснення відповідача, який наполягав на тому, що позивач, працюючи в Москві, не міг здійснювати догляд за хворою матір'ю. Судом встановив, що позивач, працюючи в Москві, регулярно перебував і в України, привозив кошти для лікування матері, пересилав їх родичам та знайомим, які у його відсутність піклувалися про матір, якій було потрібне належне коштовне медичне лікування, і єдиний, хто міг їй його забезпечити, був позивач, який повинний був багато працювати. При цьому, позивач, не приховував від суду своє місце роботи, надав відповідні довідки, копію трудової книжки, свідоцтво про реєстрацію фізичної особи-підприємця, свідоцтво про сплату єдиного податку та інші документи ( а.с. 45-53). І навпаки, відповідач протягом всього розгляду справи так і не повідомив суд про своє місце роботи, про зайняття будь-якою діяльністю, розмір своїх доходів, із яких він, начебто, 200 грн. кожен день, витрачав на хвору мати. Письмові заперечення відповідача суд вважав такими, що підтверджують той факт, що відповідач дійсно не цікавився станом здоров'я матері, її потребами в догляді та матеріальному забезпеченні, співчутті та підтримці. Він не приймав ніякої участі у долі матері, не боровся за її життя, не знав, які кошти витрачалися на її лікування, скільки разів вона перебувала лікарнях, які супутні тяжкі хвороби були в його матері, при тому, що йому було відомо про хворобу його матері, яка перебувала у безпорадному стані, і він є особою, яка була зобов'язана утримувати матір. Все це дало суду підстави вважати, що [PERSON] умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцю, при тому, що [PERSON] дійсно потребувала такої допомоги, і відповідач, будучі обізнаний про стан здоров'я матері, мав можливість надавати таку допомогу, оскільки є працездатним і повинний був утримувати свою матір, яка потребувала допомоги. Таким чином, суд дійшов до висновку, що [PERSON], який був обізнаний в тому, що його мати [PERSON] потребує допомоги, умисно ухилявся від надання такої допомоги, при тому, що вона реально потребувала цієї допомоги та піклування, і зверталася до відповідача за допомогою в зв'язку з наявністю в неї тяжкої хвороби та перебування у безпорадному стані, а відповідач мав можливість надати таку допомогу спадкодавцю. . Посилаючись на вимоги п. 2 ч. 3, ч.5 ст. 1224 ЦК України, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Але із висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам у справі та вимогам законодавства, а значна частина проведених судом досліджень щодо спадкового майна, поведінки самого позивача не стосується предмету та підстав позову. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON], та [PERSON], є дітьми [PERSON], померлої [INFO] року. На момент смерті за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2006 року, та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 вересня 2008 року, було зареєстроване право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS], та на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], які увійшли до складу спадщини. За свого життя [PERSON] 30 серпня 2007 року зареєструвалася в будинку, розташованому по [ADDRESS] [PERSON] перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України і отримувала пенсію за вислугою років, в розмірі 2329,47 грн., що підтверджується довідкою від 25 червня 2013 року № 3245 (т.1 а.с.165). 14 лютого 2002 року [PERSON] працевлаштувалася до Дніпродзержинської міської дитячої лікарні на посаду сестри господині, де працювала до 20 жовтня 2011 року, що підтверджується довідками КЗ «Дитяча лікарня міста Дніпродзержинська» Дніпропетровської обласної ради (т.1 а.с. 72, 75-76, 81). Згідно довідки МСЕК від 24 жовтня 2011 року [PERSON] із 21 жовтня 2011 року встановлена перша група інвалідності за загальним захворюванням, а також встановлена потреба у сторонньому догляді (т.1 а.с.36). Таким чином, об'єктивно підтверджено належними та достовірними доказами той факт, що [PERSON] потребувала сторонньої допомоги лише із жовтня 2011 року. Як слідує із пояснень самого позивача у жовтні-листопаді 2011 року він перебував за межами України, та приїхав додому лише після смерті матері, чим спростовуються його доводи про те, що лише він надавав допомогу матері саме в цей період часу. Але задовольняючи позов, суд зазначив, що позивач через інших осіб надавав таку допомогу, а відповідач не надавав. Разом із тим, ці висновки суду спростовуються матеріалами справи, а також і сам позивач не заперечував той факт, що саме відповідач у листопаді 2011 року доправив матір у лікарню, знаходився із нею, та надавав їй допомогу, що підтверджено іншими доказами у справі, та не спростовано позивачем належними та достовірними доказами. Тобто в період жовтня-листопада 2011 року, коли [PERSON] потребувала допомоги та догляду, саме відповідач був присутній із нею, та допомагав їй під час перебування у лікарні. Ця обставина виключає факт ухилення відповідача від виконання ним обов'язку щодо надання допомоги матері. Таким чином, факт ухилення відповідача від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця не доведений позивачем. Враховуючи поведінку відповідача, виконання ним свого обов'язку щодо здійснення догляду, допомоги та піклування за матір'ю, та необхідність цих дій для існування спадкодавця саме у жовтні-листопаді 2011 року, свідчить про виконання відповідачем встановленого законом обов'язку. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову, визначені у абзаці 2 частини третьої, частині п'ятій статті 1224 ЦК України, на які посилався позивач, що не суперечить і пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи, а також докази у справі, спростовують висновки місцевого суду, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України, та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову про усунення відповідача від спадкування.

Outcome: dismissed