Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом до відповідачів, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Кам`янська міська рада в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, в якому просить суд визнати [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку по квартирі за адресою: [ADDRESS] ; виселити [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) з житлового приміщення: квартири [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) не чинити перешкод [PERSON] ( [INFO] ) при вселенні до квартири [ADDRESS] .. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником (вцілому) квартири відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного 30.12.2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстрованому в реєстрі за №1568, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На даний час за адресою розташування вищезазначеної квартири зареєстровані та проживають [PERSON] , колишній чоловік її доньки та [PERSON] , мати [PERSON] . На її прохання відповідачі в добровільному порядку виселятися не бажають. Чинять перешкоди у проживанні в її власній квартирі. Доступ до квартири у неї відсутній. З приводу недопущення її до квартири вона та її донька звертались до Південного ВП Кам`янського відділу поліції. За результатами розгляду заяви, було рекомендовано звернутися за захистом її порушених прав до суду з цивільним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, мотивуючи тим, що вони ніколи не чинили перешкоди [PERSON] у проживанні в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач за власним бажанням ніколи не приїжджала до даної квартири. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву щодо розгляду справи за його відсутності, рішення просив прийняти згідно чинного законодавства. 09.03.2021 року [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Кам`янська міська рада в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна, в якій вона просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.12.2014 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] недійсним в частині покупця, перевести права покупця (визнати покупцем) за зазначеним договором [PERSON] , визнати за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.03.2021 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та об`єднана з первісним позовом в одне провадження. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що квартира [ADDRESS] , була куплена її сином [PERSON] в іпотеку в 2007 році. В зв`язку з виниклими в результаті кризи фінансовими труднощами в її сина перед банком виникла заборгованість і зі сторони банку надійшла пропозиція викупити квартиру з торгів. Але однією з умов купівлі квартири була неможливість участі в торгах близьких родичів іпотекодержателя. Отже, квартира була куплена [PERSON] , але за її кошти. Задля купівлі зазначеної квартири [PERSON] було знято з депозитних рахунків валютні кошти в розмірі 3478,90 доларів США, 4658,64 доларів США, 4145,16 Євро. Зазначені кошти були передані [PERSON] .. До моменту покупки у них з [PERSON] була усна домовленість, що в зазначеній квартирі [PERSON] має дожити до смерті та квартира залишиться їхнім дітям (дочці та синові), які на той момент проживали в шлюбі. Але ця домовленість була порушена позовом [PERSON] до неї та її сина [PERSON] .. Зазначений договір купівлі-продажу є удаваним правочином та укладений для приховання договору купівлі продажу квартири іншими сторонами та з іншими правовими наслідками для відповідних сторін. Отже, квартира [ADDRESS] була куплена в її сина за власні кошти, тому фактичним власником квартири є не [PERSON] , а [PERSON] .. Договір купівлі-продажу від 30.12.2014 року був укладений для приховання фактично укладеного між іншими сторонами, а саме, між нею та її сином договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Саме між цими сторонами був вчинений правочин купівлі продажу зазначеної нерухомості, який був ініційований як оформлення правочину купівлі-продажу між її сином [PERSON] та його тещею [PERSON] у взаємозв`язку з вимогою іпотекодержателя КБ «ПриватБанк» відсторонення прямих родичів від здійснення зазначеної угоди. Лише під впливом вимоги Банку покупцем в договорі була формально зазначена [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачем за зустрічним позовом надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона заперечує проти зустрічних позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні. Заслухавши сторони у справі та їх представників, а також дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] є власником (вцілому) квартири відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного 30.12.2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстрованому в реєстрі за №1568, розташованої за адресою: [ADDRESS] .(а.с.14-15). Місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] відповідно довідки ТОВ "ЄРЦ КП" №2/15777 від 06.10.2020 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що повністю кореспондується з положеннями Правил реєстрації місця проживання, які затверджено постановою КМУ №207 від 02.03.2016 р.(а.с.16). Заслухавши доводи сторін, суд приходить до наступних висновків. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом, як власник квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , вимагає усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання свої майном шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на норми ст.ст.317, 319, 391 Цивільного кодексу України. Однак, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом Української РСР підстави для позбавлення права на житло. Тобто, між позивачем та відповідачами виникли спірні відносини щодо користування жилим приміщенням, які регулюються нормами Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В ч. 4 ст.156 ЖК Української РСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 559/8/18 (провадження 61-7274св19). Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Відповідно до ч.1ст.76 ЦПК України, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Та обставина, що позивач за первісним позовом є власником квартири, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачів, які зареєстровані та постійно проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а тому, мають право користуватися жилим приміщенням, відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР. Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності права у відповідачів користуватися вказаною квартирою, а відповідачі не відмовляються від свого права користування спірним житлом, тому, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про захист права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення в житлове приміщення, відсутні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині вселення [PERSON] до спірної квартири суд зазначає наступне. Позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі чинять перешкоди їй в користуванні спірної квартирою. Більш того представник позивача [PERSON] , яка є дочкою позивачки в судовому засіданні пояснила, що її матір проживає за адресою: [ADDRESS] і не має наміру приїжджати до м. Кам`янське. Крім того саме дочка позивачки [PERSON] в судовому засіданні просила вселити її до спірної квартири коли позивачем такі позовні вимоги не заявлялись. Вказані обставини також підтверджуються довідкою за матеріалом ЖЄО №16045 від 06.10.2020 р. де заявником була саме [PERSON] а ні її матір [PERSON] (а.с.17-18). Позивач за власним бажанням не приїжджала до даної квартири. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця та визнання права власності на квартиру, то суд вважає за необхідне відмовити, у зв`язку з наступним. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується. що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст право чину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється бат ьками (усиновлювачами). не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не мас наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ч.6 зазначеної статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстрованому в реєстрі за №1568, згідно якого [PERSON] , з однієї сторони (продавець) та [PERSON] , з другої сторони (покупець), попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного, так і морального, уклали цей договір про таке: продавець продав, а покупець купив квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 130 000,00 грн. Гроші продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Вказана ціна є погодженою сторонами, остаточною та будь-яким змінам чи доповненням не підлягає. Оціночна вартість нерухомого майна - квартири складає 113 201,00 грн. (п.3 договору). Суд також враховує, що згідно п.2 умов оспорюваного договору зазначено, що своїм підписом під цим договором, продавець, підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що покупцем зазначеного нерухомого майна фактично є позивач за зустрічним позовом, за грошові кошти якого майно придбане. Обов`язки покупця за вказаним договором купівлі-продажу виконала [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не була стороною у спірному договорі купівлі-продажу квартири, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що обидві сторони договору, продавець та покупець за договором купівлі-продажу квартири від 30.12.2014 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] , діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачених договором купівлі-продажу і приховують іншу волю учасників угоди. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спірна квартира придбана саме за її грошові кошти, які вона зняла з депозитних валютних рахунків в розмірі 3478,90 доларів США , 4658,64 доларів США, 4145,16 Євро, не підтверджені матеріалами справи. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] правомірно набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2014 року. Крім того, як вказав Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнаний недійсним лише в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін договору до первісного стану. Той факт, що позивач за зустрічним позовом передала власні кошти [PERSON] на купівлю квартири не є підставою для визнання її покупцем за спірним договором. [PERSON] не зазначено обставин, які об`єктивно перешкоджали їй укласти спірний договір із вказівкою на свою особу, як на особу покупця. Фактично, вимога позивача про визнання недійсним правочину в частині його суб`єктного складу та визнання її покупцем за вищевказаним договором, по своїй суті є вимогою про заміну сторони в зобов`язанні та переведенням прав і обов`язків за правочином, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках, що не пов`язано з визнанням правочину недійсним. Дана позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Що ж стосується заяви відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, то суд вважає за можливе зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та Верховний Суд України в п.11 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року роз`яснили, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки, стороною позивача за зустрічним позовом в установленому законом порядку не доведено свої позовні вимоги, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, до виниклих правовідносин строк позовної давності не застосовується.

Outcome: dismissed