Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

В вересні 2018 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач), Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» (надалі по тексту - відповідач, ПАТ «Український Професійний Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , про визнання недійсними договорів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.05.2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №321, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5% процентів річних та 29% процентів річних у разі строків повернення кредитку за Договором з кінцевим терміном повернення кредиту 10.04.2017 року. 07.05.2007 року між ПАТ «Український Професійний Банк» з одного боку, [PERSON] та [PERSON] з іншого, було укладено Договір поруки №321-1, яким передбачено, що у разі повного або часткового невиконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором №321, ПАТ «Український Професійний Банк» має право задовольнити свої вимоги за рахунок [PERSON] .. 07.05.2007 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, згідно положень якого іпотекою забезпечується виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором № 321. Надано в іпотеку нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06.09.2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 24 Про відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 321 та Договором поруки. Крім того, 06.09.2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 24-1 Про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки. Умовами зазначених договорів визначено, що [PERSON] , як новому кредитору, передається право вимоги до [PERSON] та [PERSON] у розмірі 98 179,19 доларів США та право вимоги на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м. Таким чином, після укладання Договору № 24 Про відступлення прав вимоги за кредитним договором мало місце передання від ПАТ «Український Професійний Банк» до [PERSON] прав і обов`язків банку, як кредитодавця, на користь фізичної особи [PERSON] , проте, [PERSON] як фізична особа, не може бути стороною у зобов`язані на стороні кредитодавця, у зв`язку з чим такий договір є недійсним. Крім того, нотаріус не має правових підстав для посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки ст. 1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних відносинах. Отже, ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекодержателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором. Враховуючи викладене, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю., в порушення ст.1054 ЦК України, ст.7 Закону України «Про нотаріат» посвідчив Договір № 24-1 Про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки на користь [PERSON] , а тому такий договір повинно бути визнано недійсним. Процесуальні дії по справі. Ухвалою судді від 07.09.2018 року було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 10.09.2018 року частково задоволено заяву представника [PERSON] - [PERSON] , про забезпечення позову. Зокрема, вказаною ухвалою накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні інших вимог заяви відмовлено. Ухвалою від 22.01.2019 року відмовлено [PERSON] у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову у вищевказаній справі. Відповідно до ухвали від 11.02.2019 року заяву [PERSON] про зустрічне забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Український Професійний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , про визнання недійсними договорів задоволено частково. Зокрема, вказаною ухвалою суду зобов`язано [PERSON] протягом десяти днів з дня постановлення ухвали, внести на депозитний рахунок суду ТУДСАУ в м. Києві, ЄДРПОУ 26268059, МФО 820172, банк: Державна казначейська служба України м. Київ, р\\р № [NUMBER] , грошові кошти у розмірі 243100 грн. В задоволенні іншої частини вимог заяви про зустрічне забезпечення позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою суду від 18.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні. Інші процесуальні дії по справі не вчинялись. 06.11.2018 року від представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» - Дідук О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник вказує на те, що договори відступлення права вимоги не мають ознак факторингу, натомість вони є платним правочином щодо заміни кредитора у зобов`язанні, який регулюється нормами ст.ст. 512-519 ЦК України, а не договором надання фінансової послуги - факторингу у розумінні ст.ст. 1077-1086 ЦК України,у зв`язку з чим у позові має бути відмовлено. 26.12.2018 року від [PERSON] до суду також надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вказував на те, що він не є боржником або поручителем за відповідним кредитним договором та договором іпотеки, а тому абсолютно правомірно придбав на відкритих торгах (аукціоні) права вимоги по договорах, укладених позивачем - [PERSON] та третьою особою - [PERSON] . Поняття «фінансова послуга» не пов`язане лише з фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг наприклад, надання коштів у позику, поручительства, відступлення права вимоги за грошовим зобов`язанням, тощо, можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, але й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами та фізичними особами, які не с суб`єктами підприємницької діяльності. Якщо Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, між юридичними особами, між фізичними та юридичними особами, зокрема, щодо договорів про відступлення права вимоги регулюються нормами ЦК України (статті 512, 513 ,514). Договір про відступлення права вимоги, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи. ЦК України не містить жодного виключення щодо суб`єктного складу таких договорів. Предметом спору по даній справі є недійсність договорів відступлення прав вимоги, стороною яких позивач не являвся, а за оспорюваними договорами мало місце відступлення права вимоги від первісного до нового кредитора, яке прав позивача не порушувало, оскільки згода майнового поручителя або боржника на заміну кредитора у зобов`язанні не потрібна. Більше того, позивачем, який є майновим поручителем, не наведено жодного обґрунтування того, яким саме чином договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором порушує саме її права. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 05.03.2019 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Духовної О.В. до суду надійшла відповідь на відзив, де представник вказує на те, що відповідно до змісту п. 2 Договіру № 24 Про відступлення прав вимоги за Кредитним договором Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи вимагання належного виконання Боржником зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору. За таких обставин ПАТ «Український Професійний Банк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до [PERSON] , (боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 243100 грн., які [PERSON] (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Уклавши Договір № 24 Про відступлення прав вимоги за Кредитним договором банк отримав фінансування у розмірі 243 100 грн., а [PERSON] , в свою чергу, укладаючи вказаний договір набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні [PERSON] від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) вимагання належного виконання Боржником зобов`язань за Основними договорами, б) сплати Боржниками грошових коштів, в) сплати процентів, г) сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору. Наведене свідчить про те, що укладений між [PERSON] та ПАТ «Український Професійний Банк» оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки) є договором факторингу. Таким чином відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, - [PERSON] , який навіть не може відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 кодексу України. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року по справі №909/968/16. 15.03.2019 року від представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» надійшли письмові пояснення, в порядку ст. 43 ЦПК України, відповідно до яких останній вказував на те, що частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №4452-VІ встановлено, до законодавчі та інші нормативно - правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного суду України від 20.01.2016 року по справі № 6-2001 цс 15, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України. Основною метою цього Закону є захист прав та законних інтересів вкладників банку щодо задоволення їх кредиторських вимог та повернення належних їм коштів. Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням неплатоспроможним банком, якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. У зв`язку із набранням чинності рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.11.2016 року № 2526 «Про внесення мін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» пункт 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, ствердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 липня 2012 року № 2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.09.2012 року за № 1581/21893, був складений у наступній редакції «Реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу» і слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)» були з нього виключені. Згідно абзацу 21 пункту 1 розділу 2 Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженим Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 року № 388 потенційний покупець - фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права. Умови та порядок продажу активів (майна) безпосередньо юридичній чи фізичній особі врегульовано Розділом VIII Положення 388. Тобто, придбати право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання, шляхом проведення відкритого конкурсу, мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, так і інші фізичні та юридичні особи, котрі не віднесені до банків та небанківських фінансових установ. Таким чином, посилання позивача у відповіді на відзив на практику, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №909/968/16 є необґрунтованою, оскільки відносини між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] відповідно до абзацу 1 частини 7 статті 51 Закону України «Про систему гарантування складів фізичних осіб» регламентуються нормативно-правовими актами Фонду, тобто спеціальними нормами, які поширюються саме на діяльність банку та можливість реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури. 18.03.2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, які за своїм змістом аналогічні відзиву на позовну заяву та письмовим поясненням представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» від 15.03.2019 року. Зокрема, у вказаному запереченні [PERSON] просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити виходячи з наступного: За змістом ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.. Як передбачає ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За своєю юридичною природою Кредитний договір - це самостійне зобов`язання, оскільки регулюється відокремленим масивом правових норм, потребує участі особливого суб`єкта права - банківської установи, стосується мобілізації та розміщення виключно грошових коштів. Взаємні права та обов`язки сторін Кредитного договору виникають з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами. Як вбачається з матеріалів справи 07.05.2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №321, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5% процентів річних та 29% процентів річних у разі строків повернення кредитку за Договором з кінцевим терміном повернення кредиту 10.04.2017 року (а.с.6). Також 07.05.2007 року між ПАТ «Український Професійний Банк» з одного боку, [PERSON] та [PERSON] з іншого, було укладено Договір поруки №321-1, яким передбачено, що у разі повного або часткового невиконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором №321, ПАТ «Український Професійний Банк» має право задовольнити свої вимоги за рахунок [PERSON] (а.с.7). Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою та/або заставою. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Крім того, 07.05.2007 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, згідно положень якого іпотекою забезпечується виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором № 321. Надано в іпотеку нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-11). Пунктом 2 вказаного договору іпотеки передбачено, що іпотека за цим договором забезпечує повне виконання позичальником зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникають із Кредитного договору №321 від 07.05.2007 року, відповідно до якого позичальнику [PERSON] було надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5% процентів річних та 29% процентів річних у разі строків повернення кредитку за Договором з кінцевим терміном повернення кредиту 10.04.2017 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною 1 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати цим Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Пункт 8 Розділу Х Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлює, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, оскільки цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у подібних правовідносинах. Згідно з п.9 ч.1 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом. Частиною 7 ст.51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про проведення відкритих торгів (аукціонів) уповноваженою особою Фонду або торговельним посередником, біржею тощо, у тому числі у разі продажу пулів активів, сформованих за рахунок майна кількох банків. Інформація про вибраний спосіб та порядок продажу (умови, строки, порядок оплати, місце, початкова ціна тощо) майна банку або кількох банків оприлюднюється на офіційному веб-сайті Фонду та веб-сайті банку, майно якого продається. В свою чергу порядок організації продажу активів майна банку, що ліквідується, встановлений Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24.03.2016 «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються», зареєстрованим МЮУ за №606/28736 від 20.04.2016. Вищевказаним Положенням №388, а саме п.1 розділу І2 визначено, що потенційний покупець - фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права. Згідно з п.4 розділу 7 Положення №388, у разі встановлення, що переможець відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги або за договором забезпечення виконання зобов`язання є боржником та/або поручителем за такими договорами, уповноважена особа Фонду інформує про це Фонд і результати відкритих торгів (аукціону) скасовуються. Кошти, що надійшли як забезпечення виконання зобов`язань учасника відкритих торгів (аукціону) (потенційного покупця), перераховуються банку(ам), активи (майно) якого(их) виставлялися для продажу. Таким чином, після внесення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб змін до Положення №388, право на придбання на відкритому конкурсу у неплатоспроможного банку прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення мають не тільки банки, а й будь-які фізичні та/або юридичні особи, не віднесені до банків та небанківських фінансових установ, за умови, що вони не є боржниками та/або поручителями за відповідними договорами. Крім того, згідно з п.7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи. Відповідно до Постанови Правління НБУ від 28.08.2015 року №562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Український Професійний Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.08.2015 року №158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора банку» (а.с.87, 88). 06.09.2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 24 Про відступлення прав вимоги за Кредитним договором та Договором поруки (а.с.12,13). Крім того, 06.09.2017 року між ПАТ «Український професійний банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 24-1 Про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором (а.с.15-17). Умовами зазначених договорів визначено, що [PERSON] , як новому кредитору, передається право вимоги до [PERSON] та [PERSON] у розмірі 98 179,19 доларів США та право вимоги на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м. [PERSON] у свою чергу листом від 09.08.2018 року повідомив [PERSON] про те, що ПАТ «Український Професійний Банк» відступив йому право вимоги за основним договором, укладеним між Банком та Боржником, а також, відбулось відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеним між Банком та [PERSON] та даною вимогою повідомив про необхідність протягом 30 календарних днів з моменту отримання листа усунути порушення та виконати зобов`язання Боржника по кредитному договору №321 від 07.05. 2007 року сплативши на його користь 98179,19 доларів США, в гривнях за офіційним курсом НБУ станом на день платежу (а.с.48). Позивач у свою чергу вважає та наполягає на тому, що після укладання Договору № 24 Про відступлення прав вимоги за Кредитним договором мало місце передання від ПАТ «Український Професійний Банк» до [PERSON] прав і обов`язків банку, як кредитодавця, на користь фізичної особи [PERSON] , проте, [PERSON] як фізична особа, не може бути стороною у зобов`язані на стороні кредитодавця, у зв`язку з чим такий договір є недійсним. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до п. п. 3, 4 частини 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. Як передбачено частиною 1 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та абз. 3 п. 1.18 глави першої розділу 111 «Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2, уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Згідно з частиною 2 ст. 38 вищевказаного Закону, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів, у тому числі договорів, вчинених, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, у тому числі договорів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті. Пунктом 1 Договору № 24/1 визначено, що у зв`язку із укладенням між сторонами Договору № 24 про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором поруки від 06.09.2017, ПАТ «УПБ» відступає [PERSON] належні банку, а Новий кредитор набуває права вимоги банку до Іпотекодержателя включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за іпотечним договором. Договір № 24 та Договір №24/1 є договорами відступлення права вимоги в розумінні ст. 512-519 ЦК України, і їх метою є передача прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Змістом ст. 512-515 ЦК України регламентовано, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Правочин, щодо зміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Згідно п. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, позивач звернувшись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Договір № 24 від 06.09.2017 про відступлення права вимоги за Кредитним договором, Договором поруки та Договір № 24/1 від 06.09.2017 про відступлення права вимоги за Іпотечним договором не будучи його стороною, зобов`язана довести, яким чином оспорюваний нею договір порушує її права та законні інтереси. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими; обов`язком позивача, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення обо оспорювання прав та інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З поданої [PERSON] позовної заяви, не вбачається наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обгрунтування) того, яким чином спірні договори про відступлення права вимоги - Договір відступлення права вимоги № 24 від 06.09.2017 за Кредитним договором, Договором поруки, Договір відступлення права вимоги № 24/1 від 06.09.2017 за Іпотечним договором, укладені між відповідачами, порушують суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. При цьому, пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Одночасно у п. 26 вказаної постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Вимогами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А тому проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити оскільки договори відступлення права вимоги не мають ознак факторингу, натомість вони є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов`язанні, а не договорами надання банківської послуги. Окрім того, з поданої [PERSON] позовної заяви, не наведено обгрунтування того, яким чином спірні договори про відступлення права вимоги, укладені між відповідачами, порушують суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, окрім того правочин може бути визнаний недійсним лише сторонами правочину, в даному випадку сторонами правочину є ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] , а відтак жодних підстав вважати договори № 24 та 24/1, укладені між ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] , недійсними не убачається. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed