Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, та просить постановити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 46,6 кв.м, житловою площею 30,8 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказала на те, що 24.07.2003 року вона фактично купила вищезазначений будинок, який на праві власності належав [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Орджонікідзевською державною нотаріальною конторою від 18.12.2002 року за реєстровим номером 1212, що підтверджується довідкою, виданою КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 22.02.2018 року за №54. Факт купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями підтверджується розписками від 21.06.2002 року та від 24.07.2003 року, отриманих нею від громадянина [PERSON] . Нотаріально посвідчити договір купівлі - продажу вищезазначеного житлового будинку продавець відмовився у зв`язку з тим, що на той час у нього були відсутні юридично оформлені правовстановлюючі документи про право власності на житловий будинок. В останній розписці [PERSON] написав, що план будинку та свідоцтво про право власності на будинок передав позивачу, однак, це не відповідає дійсності, бо документи на той момент знаходилися в органах БТІ в стадії переоформлення. В липні 2003 року позивач повністю розплатилася за будинок і фактично почала в ньому проживати з 21.11.2003 року, про що свідчить запис у домовій книзі. Перереєстрація за даною адресою відбулася 18.07.2006 року, що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання та довідкою про реєстрацію місця проживання від 01.12.2018 року №150. На неодноразові спроби позивача офіційно укласти договір купівлі - продажу будинку отримувала відмову у зв`язку з небажанням [PERSON] витрачати кошти на нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу. [INFO] [PERSON] помер, не залишивши ніяких розпорядчих документів щодо вищевказаного житлового будинку. Спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] є його донька - [PERSON] , [INFO] . У встановлений законодавством України термін (6 місяців з дати смерті) [PERSON] не подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини за законом після померлого батька, мотивуючи тим, що їй було відомо про фактичний продаж її батьком вищевказаного житлового будинку. На даний момент права приватної власності на житловий будинок у позивача відсутній, юридично він знаходиться у власності іншої особи. Враховуючи цей факт, за взаємною згодою позивача та відповідача, остання звернулася до Покровської міської нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропущенням строку прийняття спадщини. Поважні причини, які б вплинули на пропущення строків прийняття спадщини у [PERSON] відсутні. Позивач з 2003 року, проживаючи у вказаному житловому будинку, безперервно, відкрито і добросовісно сплачувала усі комунальні платежі та по теперішній час несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаного нерухомого майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Представник відповідача виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, надавши заяву про розгляд справи без участі представника виконкому, при прийнятті рішення по справі покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних обставин. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним Кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Правилами ст.12, ч.1ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно довідки начальника КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» А.О. Кінаш від 22.02.2018 року №54 встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, р. №1212 від 18.12.2002 р., посвідченого Орджонікідзевською державною нотаріальною конторою (а.с.16). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що за вказаними параметрами відомості відсутні (а.с.42). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, запис №516 (а.с.6). Згідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.9), [PERSON] мав доньку - [PERSON] (відповідача по справі), [INFO] , яка 17.07.2010 року зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] , та при реєстрації шлюбу змінила прізвище на - « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №105 (а.с.10). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) встановлено, що після смерті [PERSON] [INFO] , відкрита спадкова справа №61944098, стан - чинний, номер у нотаріуса 16/2018, дата заведення 31.01.2018 року (а.с.38-39). Цього ж дня постановою державного нотаріуса Покровської міської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 31.01.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , у зв`язку зі спливом 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця (а.с.15). Згідно довідки №150 від 01.12.2018 року реєстраційного відділу виконавчого комітету Покровської міської ради в будинку [ADDRESS] з 18.07.2006 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , разом з нею зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Згідно розписок, наявних в матеріалах справи [PERSON] 21.06.2002 року в присутності свідків - [PERSON] та [PERSON] , отримав від [PERSON] завдаток від продажу будинку 200 грн., завдаток в сумі 500 грн., завдаток в сумі 200 грн. та в сумі 300 грн.; згідно розписки від 24.07.2003 року [PERSON] отримав всю суму, домовлену за продаж будинку, вказавши, що план будинку та свідоцтво про право власності на будинок передав позивачу (а.с.11-13). Позивач фактично почала проживати у спірному будинку з 21.11.2003 року, що підтверджується записом у домовій книзі (а.с.19-20). Перереєстрація за даною адресою відбулася 18.07.2006 року, що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання позивача та довідкою про реєстрацію місця проживання від 01.12.2018 року №150 (а.с.4, 14). Відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що є приватною власністю, визначена ринкова вартість зазначеного будинку, яка склала - 81502 грн. 67 копійок (а.с.17-18). Вирішуючи дану цивільну справу, суд виходить з наступного. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.39,328,344 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло, право власності є непорушним. Згідно ст.41Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Так, для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Відповідно до п. 6 Листа ВССУ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" за N 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне. Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Оцінюючи добросовісність заволодіння позивачкою спірним нерухомим майном як підставу для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК, суд виходить з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Проте, як випливає із позовної заяви та пояснень позивачки, остання вважає, що фактично купила 24.07.2003р. спірний житловий будинок, оскільки повністю за нього розплатилась із власником [PERSON] . Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, дія якого поширювалась на момент фактичного заволодіння позивачкою спірним майном, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадян. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі - продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ч.2 ст. 47 ЦК УРСР). Таким чином, позивачкою не було дотримано вимоги ЦК УРСР щодо спірного нерухомого майна, про що вона не могла не знати. Крім того, надані до суду розписки про отримання [PERSON] грошових коштів, не містять вказівку на предмет договірних відносин (зазначено - за продаж дому, без наведення відповідної адреси). Відсутні і докази звертання позивачкою до суду, у випадку ухилення [PERSON] від нотаріального оформлення угоди. Таким чином, позивачка, як володілець спірного майна в момент його заволодіння усвідомлювала неправомірність заволодіння майном та недостатність підстав для отримання права власності на нього, тобто порушила принцип добросовісності, який, зокрема, передбачає, що обставини, які обумовили володіння майном, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності такого володіння. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Зазначене відповідає висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц та у постанові Великої палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, відповідно до яких суд касаційної інстанції вказує на те, що за змістом ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed