Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

1.Описова частина 10.03.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на в`їзд/виїзд на тимчасово непідконтрольну території України (зону проведення АТО) та виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, в супроводі матері, на постійній основі, подорожі і поїздки по Україні, за кордон, до тимчасово окупованої території, поїздок до Криму, перетинаючи пункти пропуску і лінії розмежування, а також за кордон до РФ, або будь-якої іншої країни, з гостьової або екскурсійно-туристичною метою, з правом відвідування родичів та з метою відпочинку, в період з 31 березня 2021 року та до досягнення дітьми 16 років. 1.1. Стислий виклад позовних вимог В обґрунтування позову зазначено, що Позивач від шлюбу з відповідачем має двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Батько дітей - [PERSON] , зареєстрований та проживає у [ADDRESS] . Шлюб між ними розірваний 24 березня 2020 року. Оскільки в цей час Відповідач мешкає на тимчасово окупованій території в місті Луганськ, і виїжджає за кордон до РФ, він не може надати нотаріальний дозвіл на в`їзд-виїзд неповнолітніх дітей до тимчасово окупованих території та за кордон, однак проти цього не заперечує. Посилаючись на неможливість відвідування своєї домівки в м. Луганську та родичів, а також для оздоровлення та гармонійного розвитку дітей, спілкуванням з батьком, їй необхідний дозвіл на постійні в`їзди/виїзди неповнолітніх дітей в її супроводі до тимчасово окупованої території, за межі України, подорожі і поїздки по Україні, поїздок до Криму, перетинаючи пункти пропуску і лінії розмежування, а також за кордон до РФ, або будь-якої іншої країни, з гостьової або екскурсійно-туристичною метою, з правом відвідування родичів та з метою відпочинку, в період з 31 березня 2021 року та до досягнення дітьми 16 років. 1.2.Рух справи Ухвалою Міловського районного суду 11 червня 2021 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду. 1.3.Аргументи учасників справи У судовому засіданні Позивач підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи поклала вирішення питання на розсуд суду. 2.Мотивувальна частина 2.2.Фактичні обставини справи, встановлені судом Позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Шлюб розірвано на підставі рішення Міловського районного суду від 24 березня 2020 року (а.с.20). Від шлюбу з Відповідачем Позивач має двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.п.10,13). Згідно копії нотаріально завіреної заяви Відповідача 31 березня 2018 року, він дійсно надавав дозвіл Позивачці на виїзд/в`їзд на неконтрольовану територію України та за межі України неповнолітніх дітей в супроводі матері (а.с. 21). На підтвердження позовних вимог позивач надала електронний лист Відповідача (а.с.23) про визнання позову та надання дозволу на виїзд дітей в супроводі матері на тимчасово непідконтрольну територію та за межі України. 2.3. Норми матеріального права, які підлягають застосуванню і позиція суду Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тобто, згідно положень СК України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Лист Відповідача (а.с.23) про визнання позову та надання дозволу на виїзд дітей в супроводі матері на тимчасово непідконтрольну територію та за межі України, суд не може розглядати як належний та допустимий доказ в розумінні ст. 100 ЦПК України, оскільки подання документу в електронній формі потребує засвідчення електронним підписом відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Отже, зазначені обставини вказують на відсутність правових підстав для задоволення позову у заявлений Позивачкою спосіб щодо ухвалення судового рішення про надання дозволу на виїзд на постійній основі дітей на тимчасово непідконтрольні території та за кордон без згоди батька в супроводі матері, оскільки жодних доказів порушення, невизнання чи оспорювання прав її та дітей позивачка суду не надала. Інших обставин для надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька саме на підставі рішення суду позивачка не навела. 3.Резолютивна частина: Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є необгрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed