Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

[PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з неї на її користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 16188,30 грн. В обґрунтування вимог [PERSON] в позовній заяві зазначила, що їй на підставі договору дарування належить 225/1000 частки квартири [ADDRESS] . 10 квітня 2015 року. 10 квітня 2015 року зареєстрована права власності на вказану частину квартири за позивачем. У вказаній квартирі також була зареєстрована відповідач. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2019 року зобов`язано відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні 225/1000 частини квартири [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаної квартири. В рамках примусового виконання рішення 03 жовтня 2019 року, виселено відповідача з 225/1000 частин квартири [ADDRESS] з усіма належними речами. Після отримання у користування вказаної квартири, позивачу стало відомо, що наявна заборгованість за користування житлово-комунальними послугами у розмірі 16 188.39 грн. Позивач зазначає, що заборгованість за користування житлово-комунальними послугами виникла під час проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 17 січня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 23 березня 2020 року. У судове засідання 23 березня 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неможливості прибуття до судового засідання не повідомили, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 15 липня 2020 року. У судове засідання 15 липня 2020 року з`явився позивач. Відповідач до суду не з`явився про причини неявки суд не повідомляв. Судове засідання відкладено на 20 жовтня 2020 року. У судове засідання 20 жовтня 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач про причини неможливості прибуття до судового засідання не повідомив та не звернувся до суду з клопотанням про неможливість прибуття до суду. Станом на 20 жовтня 2020 року відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з не подачею відповідачем відзиву, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості такими що не підлягають задоволенню, на підставі наступного. Судом встановлено, що 14 лютого 2014 року позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., зареєстровано в реєстрі за №198, на підставі якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла в дарунок 225/1000 частин квартири [ADDRESS] . З договору дарування від 14 лютого 2014 року, який знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що зазначена квартира належала відповідачці на підставі договору дарування від 21 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., за реєстровим №1435, зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.11.2010 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП «ОМБТІ та РОН», 12.11.2010 року, номер витягу 27979421. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., 14.02.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 293084051101. 10 квітня 2015 року [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі та на її ім`я було відкрито особовий рахунок для сплати комунальних платежів за квартиру. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2019 року зобов`язано відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні 225/1000 частини квартири [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаної квартири. В рамках примусового виконання рішення 03 жовтня 2019 року, виселено відповідача з 225/1000 частин квартири [ADDRESS] з усіма належними речами. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Як зазначив Верховний Суд України, під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30.10.2013 р., споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом України і під час розгляду цивільної справи № 6-2951цс15. Верховний суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року ( справа № 686/6276/19 зазначив, що відповідно до ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Тобто новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Однак, позивачем до суду не надано копію договору щодо укладення договору із постачальниками відповідних послуг та пов`язаних з цими послугами витрат. Також позивачем до суду не надано належним чином завірений розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги в період проживання в квартирі [ADDRESS] відповідача. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Також, слід зазначити, що комунальні установи не позбавлені права внаслідок наявної заборгованості за користування житлово-комунальними послугами у [PERSON] звернутись до суду з вимогою щодо її погашення . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати, у силу ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed