Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач в інтересах держави звернувся з позовом до суду. В обґрунтування позову зазначено, що судовим рішенням визнано недійсними, зокрема, розпорядження голови Житомирської районної адміністрації №992 від в частині надання дозволу на розробку та затвердження проекту землеустрою\~ щодо відведення земельної ділянки площею 0,00778 га, а також її передачі [PERSON] (попередня власник спірної земельної ділянки), визнано недійсним державний акт на право власності, виданий на імя [PERSON] на вищевказану земельну ділянку та зобовязано останню повернути зазначене нерухоме майно. Рішенням суду апеляційної інстанції вказане рішення Житомирського районного суду Житомирської області в частині зобовязання [PERSON] повернути земельну ділянку скасоване та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову в цій частині.Відтак державна реєстрація права власності за первісним власником земельної ділянки скасована, а з огляду на продаж з боку [PERSON] відповідачу спірної земельної ділянки її власником на даний час є [PERSON], що унеможливлює повернення такого нерухомого майна до державної власності. Таким чином, викладені вище обставини, за яких [PERSON] була придбана спірна земельна ділянка, виключають добросовісність останнього, та надають підстави суду витребувати у нього ділянку в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України за будь-яких умов. У зв'язку з вищевикладеним позивач просив суд: витребувати у [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області земельну ділянку з кадастровим номером 1822087200:01:000:0583, що знаходиться на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку, проведену згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 05.04.2011 року за №1384. У судове засідання з'явились представники позивача та відповідача. Представником Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області подано заяву про розгляд справи без його участі, при цьому поклався на розсуд суду (а.с. 125). Третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] також спрямована заява до канцелярії, де остання покладається на розсуд суду та просить розгляд справи проводити без її участі (а.с. 59). Під час розгляду справи представник позивача просила врахувати той факт, що лише у такий спосіб можливо захистити та відновити порушенні державні інтереси, оскільки керівник місцевої прокуратури не є стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки. За таких обставин останній не може звернутись з вимогами про визнання договору про відчуження земельної ділянки недійсним. Зазначила, що у даному випадку захист порушенних прав можливий лише шляхом подання віндикаційного позову до набувача спірної земельної ділянки, пославшись на відповідні правові позиції ВСУ. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Зазначила, що її довіритель є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Крім того, на зазначеній земельній ділянці останнім побудовано садовий (дачний) будинок, який на даний момент не введено в експлуатацію, однак всі відповідні дозволи, а також технічний паспорт на садовий (дачний) будинок у [PERSON] в наявності (а.с. 129-134). Просила суд застосувати позовну давність, подавши при цьому відповідну заяву (а.с. 140). Дослідив матеріали справи, вислухавши представників сторін, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2015 року у справі №278/3862/14-ц (а.с.24-26), серед іншого, визнані недійсними: 1) розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації №992 від 26.08.2009 «Про безоплатну передачу громадянам у власність земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні для ведення садівництва на території Тетерівської сільської ради» та №407 від 08.04.2012 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо складання документів , що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян для ведення садівництва на території Тетерівської сільської ради» в частині надання дозволу на розробку і затвердження технічних документацій із землеустрою, а також передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0778 га; 2) державний акт серії ЯИ №289450 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822087200:01:000:0583, виданий [PERSON]. При цьому судом відмовлено у задоволенні вимоги прокурора щодо зобовязання [PERSON] за актом передачі земельну ділянку площею 0,078 га з кадастровим номером 1822087200:01:000:0583 повернути до земель запасу Тетерівської сільської ради Житомирського району, оскільки 05.04.2011 року цю земельну ділянку придбав [PERSON] та виготовив державний акт, а тому така вимога стосується також інтересів останнього, який у справу залучений не був. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2016 року (а.с.27-33), рішення суду першої інстанції в цих частинах залишено в силі. Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також судом встановлено, що 05 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу (а.с. 4-13), який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON], та згідно якому [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку площею 778 кв.м., розташовану на території СГК "Вчелька" Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, діл. №74, кадастровий номер 1822087200:01:000:0583. Відтак новим власником вищевказаної спірної земельної ділянки у даній справі став [PERSON], тобто відповідач. На підтвердження реєстрації права власності за позивачем на спірну земельну ділянку останньому 05 серпня 2011 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №226821 (а.с. 14). Позивач, ставлячи питання про витребування вказаної земельної ділянки із чужого незаконного володіння, посилається на ті обставини, що спірна земельна ділянка відноситься до земель запасу Тетерівської сільської ради та незаконно вибула із власності держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в інтересах якого і подано позов. Однак доказів на підтвердження тих обставин, що станом на серпень 2011 року спірна земельна ділянка обліковувалась як землі запасу Тетерівської сільської ради і що станом на серпень 2011 року розпорядником спірної земельної ділянки була держава в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області не надав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час придбання земельної ділянки відповідачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою (ч. 2 ст. 126 ЗК України в редакції на час виникнення спірних відносин). Громадяни та юридичні особи, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладання таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням цього кодексу (ст. 131 ЗК України). За змістом ст. 132 Земельного кодексу України угоди про перехід права власності на замельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується (або відчужувалась) (ч. 3 ст. 132 ЗК України). Угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ч. 4 ст. 132 ЗК України). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128. 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками: про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦПК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Встановлено, що спірна земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №280450, виданого 19.04.2010 р. Управлінням Держкомзему у Житомирському районі, який рішенням суду визнаний недійсним. У послідуючому на підставі цього ж акту до відповідача перейшло право власності саме за цивільно-правовою угодою - договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 квітня 2011 року. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 11 березня 2015 року при розгляді справи № 6-22цс15. Зазначений договір купівлі - продажу земельної ділянки, що посвідчує право власності на земельну ділянку, в судовому порядку недійсним не визнавався. Тому даний віндикаційний позов пред'явлений передчасно, оскільки без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) правочину, як правової підстави придбання громадянином земельної ділянки, не можливо витребувати земельну ділянку у законного власника, який отримав її на підставі цього правочину. Крім того, позивач просить витребувати спірну земельну ділянку на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області відповідно до вимог ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчуджувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Крім цього, вищевказаною Постановою роз'яснено, що витребувати своє майно із чужого незаконного володіння має право лише власник, і лише якщо доведе факт незаконного вибуття майна з його володіння (п.п. 21, 23 Постанови). Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК (п. 26 Постанови). Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Ураховуючи, що друга вимога є похідною від вимоги щодо витребування спірної земельної ділянки, яка судом не задоволена, у вимозі щодо скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку слід відмовити. Враховуючи викладені вище обставини, а також ті обставини, що позивач не надав до суду доказів того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0583 незаконно вибула із володіння держави в особі саме Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Посилання на правові позиції Верховного Суду України, які закріплені у постановах від 26.06.2014 року у справі №6-67цс14 та від 19.11.2014 року у справі №6-170цс14 по даному питанню є надуманим, оскільки вказана правові позиції стосується обставин, які не є аналогічними. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо строку позовної давності, на застосуванні якого наполягала представник відповідача, необхіно зазначите наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Представником позивача вірно було визначено дату, з якої останній дізнався про порушене право, - з моменту набуття чинності рішення суду першої інстанції у справі №278/3862/14-ц. Оскільки у справі відсутні відомості про те, що прокурору було відомо про вказані порушення вимог закону в строк, який перевищує термін позовної давності, підстави для застосування цого строку у суду відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed