Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON], про визнання, в порядку ч.2 ст. 220 ЦК України, укладеними: -договору купівлі продажу квартири [ADDRESS], укладеного 09.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] -договору купівлі продажу квартири [ADDRESS], укладеного 09.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON]. оформлених нотаріусом [PERSON] та підписаних позивачем і відповідачем [PERSON], від імені якого діяв його представник [PERSON], а також відповідачем [PERSON], від імені якої діяла її представник за довіреністю [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 лютого 2013 року в приміщенні нотаріуса [PERSON] за адресою вул. Грушевьского, 5\\1 в м. Тернополі, позивач уклала із відповідачами спірні договори купівлі продажу квартир, і позивачка сплатила повіреним відповідачів кошти в сумі 72\~200 доларів США та 59\~000 доларів США, відповідно, однак останні ухилилися від завершення нотаріальної дії, відмовившись від вчинення підписів про внесення до реєстру нотаріальних дій відомостей про купівлю продаж квартир, що є обовязком для завершення нотаріальної дії. А відтак, оскільки на думку позивачки відбулося досягнення згоди сторонами спірних правочинів щодо істотних умові і відбулося повне виконання договорів, є усі підстави до визнання їх (правочинів) дійсними. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав з зазначених в позовній заяві підстав, та просить вимоги задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі, про що надали письмові заперечення та суду пояснили, що не можна вважати спірні правочини укладеними і виконаними сторонам спору, оскільки ніяких коштів від позивачки представники відповідачі не отримували - мало місце вчинення шахрайських дій за участі сторонньої особи, гр.. [PERSON], котрий ввів представників відповідачів в оману і особисто він заволодів коштами за квартири, призначеними для розрахунку з відповідачами. Відтак неможливо стверджувати, що правочин вчинено і виконано саме сторонами правочину, навіть частково. Третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] до суду не зявилася, хоча належним чином повідомлялася судом про час і місце судового розгляду. Мотивованих пояснень про визнання чи заперечення позову суду не направляла. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 19 лютого 2013 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] розпочато укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між продавцем [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] по довіреності від 08.02.2013р. посвідченій приватним нотаріусом [PERSON] за №210, та покупцем [PERSON]. Згідно умов договору, його сторони обумовили ціну продажу квартири в розмірі 579600 гривень, котрі, як зазначено в п.4, продавець отримав від покупця під час підписання договору. Також, того ж дня в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] розпочато укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах якої діяла [PERSON] за довіреністю, посвідченою віце консулом Генерального консульства України в Неаполі в реєстрі за №570\\4\\2-455. Згідно умов договору його сторони обумовили ціну продажу квартири в розмірі 473 700 гривень, котрі, як зазначено в п.4, продавець отримав від покупця під час підписання договору. Як вбачається із копії договорів купівлі-продажу квартири, які містяться в матеріалах справи, сторони підписали договори купівлі-продажу квартир. Однак, укладення договорів не було завершено, оскільки сторони не вчинили підписи в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Нотаріус анулювала спеціальний бланк нотаріального документа, на якому були викладені договори купівлі-продажу квартир, та передала анульовані бланки директору ДП «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату». Згідно листа слідчого СВ Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області №24/10 від 28.07.2013р., здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12013210010000687 від 20.02.2013р. за заявою [PERSON] та [PERSON] про те, що невідома особа шляхом обману заволоділа їхніми грошовими коштами. В ході досудового розслідування даного кримінального провадження встановлено, що вищевказане кримінальне правопорушення вчинив [PERSON], якому 20 лютого у встановленому законом порядку повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 статті 190 КК України шахрайство заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене в особливо великих розмірах. Згідно двох протоколів добровільної видачі від 20.02.2013р., слідчий СВ Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області [PERSON] у приміщенні службового кабінету склала дані протоколи про те, що [PERSON] та [PERSON] добровільно передали слідчому грошові кошти в сумі 2000 і 3000 доларів США, які були ними отримані від [PERSON] Свідок [PERSON] (приватний підприємець, здійснює діяльність в галузі надання послуг з торгівлі обєктами нерухомого майна) повідомив, що в приміщенні нотаріальної контори в момент укладення спірних договорів 19.02.2013р. не був. Чоловіка на імя [PERSON] знав як особу, яка цікавилась купівлею спірних квартир . Цей чоловік повідомив йому, що покупцем квартир за договором буде не він, а інші особи. В день укладання договорів в кінці робочого дня [PERSON] передав свідку 2500 доларів США в якості оплати ріелторських послуг. Свідок бачив, що [PERSON] володіє значною сумою коштів в доларах США, точної суми не знає. Кошти в сумі 2500 доларів США в подальшому віддав слідчому. Свідок [PERSON] повідомила суд, що продавала квартиру від імені доньки. Покупець за договором купівлі-продажу позивачка [PERSON], при тому, що квартирою цікавився чоловік на імя [PERSON], якого до неї направив ріелтор [PERSON] В приміщенні нотаріальної контори бачила, як в кімнату для здійснення розрахунків за квартири заходили [PERSON] та [PERSON]. Особисто не бачила, що відбувалось в кімнаті для перерахунку коштів в приміщенні нотаріальної контори. Ні їй, ні представнику відповідача [PERSON] ні позивач, ні [PERSON] коштів не передавали. Допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив, що кошти за квартиру він ні від кого не отримував - в приміщенні нотаріальної контори він особисто бачив, як в кімнату для перерахунку коштів заходили [PERSON] та [PERSON]. Особисто не бачив, що відбувалось в кімнаті для перерахунку коштів в приміщенні нотаріальної контори. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 3 статті 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Частиною 3 статті 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що тексти договорів, заповітів, довіреностей та ряду інших документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Згідно статті 46-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно. Нотаріус є спеціальним субєктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і який має печатку такого реєстратора. Користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва здійснює пошук у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, обєкт незавершеного будівництва, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Відповідно до статті 51 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, у разі виявлення під час вчинення нотаріальних дій порушення законодавства негайно повідомляє про це відповідні правоохоронні органи для вжиття необхідних заходів. У разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчиняють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, зобов'язані повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Відповідно до статті 52 Закону України «Про нотаріат», про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Згідно глави 11 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р., кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. Згідно ч. 2 статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зважаючи на те, що нотаріус не заповнила усі графи реєстру для реєстрації нотаріальних дій здійснюючи посвідчення договору купівлі-продажу квартири (номер нотаріальної дії 287), а саме не заповнила графу «Зміст нотаріальної дії. Місце вчинення нотаріальної дії. Номер спеціального бланка нотаріального документа…», графу «Сума сплаченого державного мита…», а також сторони правочину не залишили свої підписи в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії», суд приходить до висновку, що запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій у повній мірі нотаріусом не вчинено. Що в свою чергу свідчить про те, що нотаріальна дія не є вчиненою. Так як нотаріальне посвідчення правочинів щодо відчуження нерухомого майна не відбулось, в силу вимог ч. 1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, вищезазначені спірні договори є нікчемними. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 28.01.2013 року за № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» наголошує, що судам слід звернути увагу на те, що з 01 січня 2013 року набирає чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, із зазначеної дати скасовується обовязок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору дарування після його нотаріального посвідчення. Відтак суд вважає за можливе застосування до врегулювання відносин сторін спору ст.220 ЦК України, оскільки з 01.01.2013 року момент вчинення спірного правочину, відповідно до статей 210 та 640 ЦК, не повязується з його державною реєстрацією. Водночас суд зауважує, що з огляду на приписи ст. 526 та 527 ЦК України, взяті на себе за договорами зобовязання, мають виконувати відповідно приписів договору та належними сторонами. Як зазначено вище, що в приміщенні нотаріальної контори нотаріуса [PERSON], окрім повноважних представників відповідачів, позивачки, її знайомого [PERSON] знаходилася ще стороння особа [PERSON], котрий безпосередньо з позивачкою не контактував, а вів переговори про продаж спірних квартир з [PERSON], котрий в свою чергу запропонував позивачці виступити титульним власником квартир, в разі їх придбання. При цьому [PERSON] повідомляв [PERSON], що він є повноважним представником продавців квартир, хоча, як зясовано в ході судового розгляду, жодних правовідносин між відповідачами та [PERSON] в розумінні ст. 237 ЦК України, щодо оформлення представництва згідно закону, не виникало. Окрім цього [PERSON] повідомляв відповідачам, що він особисто не буде стороною договорів купівлі продажу квартир, як сторона покупця, а є виключно представником покупця, хоча як також зясовано в ході судового розгляду, жодних правовідносин між позивачкою та [PERSON] в розумінні ст. 237 ЦК України, щодо оформлення представництва згідно закону, не виникало. Вищезазначено, в п. 4 спірних договорів, титульні сторони договору приписали, що гроші в рахунок вартості квартир (579600 гривень та 473 700 гривень) було отримано покупцями під час підписання договорів. Насправді ж, під час підписання спірних договорів, проекти яких готувала нотаріус [PERSON], представник продавця квартири [ADDRESS] [PERSON]. звернув увагу нотаріуса, що жодних грошей він не отримав, а відтак нотаріус представників продавців квартир заспокоїла, повідомила їм що це звичне формулювання в договорах, переконала проставити підписи на бланках, зазначивши, що вона внесе відомості в реєстр та зробить відмітку про перехід права власності лише після фактичного розрахунку в приміщенні нотаріальної контори. Як наголошено вище з допитів свідків [PERSON] та [PERSON], в кімнату для здійснення розрахунків за квартири заходили [PERSON] та [PERSON]. Особисто свідки не бачили, що відбувалось в кімнаті для розрахунків в приміщенні нотаріальної контори. Особисто свідкам, як повіреним продавців квартир, на позивачка, як покупець квартир, ні [PERSON] коштів не передавали. Свідки також суду показали, що розрахунок відбувався уже близько завершення робочого дня, а тому [PERSON] запропонував їм пройти до найближчого відділення банку для внесення грошей за квартири на відкриті на імя повірених продавців квартир, рахунки. В приміщенні банку [PERSON] поклав на рахунок повіреної [PERSON] 5000 доларів США, на рахунок повіреного [PERSON] 3000 доларів США і передав останньому готівкою 2000 доларів США, котрі в наступному були вилучені слідчим поліції як речовий доказ у кримінальному провадженні. Щодо решти грошей для розрахунку за квартири, [PERSON] повідомив повірених відповідачів, що більше готівки у нього з собою немає, є в наявності вдома в смт. Велика Березовиця, і коли вони на таксі з [PERSON] підїхали до якогось багатоквартирного будинку в смт. Велика Березовиця, [PERSON] зайшов в підїзд та зник. В подальшому контакту з ним встановити не вдалося, а відтак повірені відповідачів, зрозумівши що їх введено в оману, відмовилися проставляти підписи в реєстрі вчинення нотаріальних дій, а нотаріус, в свою чергу, анулювала спеціальний бланк нотаріального документа, на якому були викладені договори купівлі-продажу квартир, та передала анульовані бланки директору ДП «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату» Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду також підтвердив, що з приводу укладання спірних договорів, сторони спору безпосередньо не спілкувалися сам [PERSON] є близьким знайомим позивачки, і від свого товариша [PERSON], дізнався, що є такий собі [PERSON], котрий має на продаж дві квартири за ціною, дешевшою ринкової. Свідок запропонував позивачці купити ці квартири з оформленням права власності на неї, безпосередньо контактував з [PERSON], відповідачів вперше побачив в приміщенні нотаріальної контори в лютому 2013 року. З приводу розрахунків також не надав ствердної відповіді, що розрахунки між сторонами відбувалися особисто, тобто між [PERSON] та повіреними [PERSON] та [PERSON] Більш того даний свідок повідомив, що з собою [PERSON] та він мали кошти в доларах США, в сумі 131\~200 доларів США (тридцять тисяч [PERSON] і решта його) котрі свідок передав [PERSON] в приміщенні нотаріальної контори. Також свідок показав, що він з [PERSON] окремо оплатили послуги нотаріуса в сумі приблизно 25\~000 гривень, й дану квитанцію про сплату віддали нотаріусу. Дані покази стосовно порядку передачі коштів свідок [PERSON] надавав в ході судового розгляду у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за №607/3174/13-ц. Системний аналіз досліджених судовому засіданні доказів дозволяє суду зробити висновок про безпідставність позовних вимог, з огляду на недоведеність виконання умов спірних договорів сторонами правочину - відсутністю належних та допустимих доказів здійснення розрахунку за квартири саме між продавцем та повіреними покупця за договором, адже показами свідків доведено участь в події сторонньої особи [PERSON], який не є законним представником, в розумінні ст. 237 ЦК України, жодної із сторін правочину і якому було передано кошти в доларах США в невідомій сумі. Дані обставини підлягають встановленню в ході досудового розслідування кримінального провадження, відкритого щодо [PERSON] за ознаками в його діях шахрайства, і котрий перебуває в розшуку. Окрім цього суд зауважує, що не можна вважати виконаним умови договору в частині проведення розрахунку навіть частково оскільки валютою договору сторони узгодили національну валюту України гривню, а фактично ймовірна передача коштів [PERSON] здійснювалася з показів свідка [PERSON] в доларах США, що не обумовлювалося умовами спірних правочинів. З приводу усіх інших викладених сторонами, їх представниками, свідками обставин у позовній заяві, запереченнях, усних поясненнях щодо передачі позивачем коштів, суд зазначає наступне. Слідчим відділом Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області здійснюється кримінальне провадження, зареєстроване за фактом шахрайських дій за ч. 4 статті 190 КК України, яке й повинно надати правову оцінку цим обставинам в межах кримінального провадження №12013210010000687 від 20.02.2013р., зокрема, встановити винну особу, яка заволоділа коштами позивачки. В свою чергу, позивач вправі предявити цивільний позов в межах кримінального провадження до винної особи. Також слід зазначити, що кошти в розмірі 5000 доларів США, які зі слів представника відповідачів [PERSON] та [PERSON], які вони отримали готівкою від чоловіка на імя [PERSON], передані [PERSON] та [PERSON]М слідчому, який здійснює кримінальне провадження і будуть повернуті законному власнику в порядку встановленому КПК України. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно статті 88 ЦПК України, так як у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі не стягуються.

Outcome: dismissed