Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати її, [PERSON], спадкоємцем [PERSON], яка померла [INFO] та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказала, що 19.08.1993 Комсомольською міською радою народних депутатів, згідно розпорядження №719, було видано свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності її чоловіку [PERSON], її дочці [PERSON], їй, [PERSON] та її рідній тітці [PERSON] Вище вказана квартира приватизована згідно чинного на той час законодавства та зареєстрована Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 3/213. ЇЇ тітка, [PERSON] померла [INFO] року, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Комсомольського міського управління юстиції у Полтавській області від [INFO] видано свідоцтво про смерть та зроблено відповідний актовий запис за № 145. Так як померла [PERSON] проживала більше 30 років разом із сім'єю позивача та приймала участь у приватизації вказаної вище квартири, після її смерті позивач не зверталась до нотаріальної контори для оформлення спадщини. Після смерті чоловіка позивача, [PERSON], який помер [INFO] року, позивач звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про спадщину, де їй було повідомлено, що частина квартири належить померлій [PERSON] і згідно даних Спадкового реєстру, спадкова справа після померлої не заводилась, заповіти не посвідчувались. Також їй було відмовлено в оформленні спадщини після померлої тітки, [PERSON] з підстав, що згідно норм ЦК УРСР племінники до числа спадкоємців за законом не належать. Не погоджуючись із даної відмовою, звернулась до суду із відповідним позовом. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити на підставах, зазначених у позові. Представник відповідача Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області в судовому засіданні при розгляді позовної заяви поклався на розсуд суду та просив суд винести законне та обґрунтоване рішення. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні підтримувала задоволення позовних вимог. Горішньоплавнівська державна нотаріальна контора звернулася із заявою про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] [INFO] року помер, про що було зроблено відповідний актовий запис за №505 (а.с.17). [INFO] [PERSON] померла, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Комсомольського міського управління юстиції у Полтавській області було зроблено запис за № 145 та видано відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). За поясненнями [PERSON], померла [PERSON] була рідною тіткою позивача, що також підтверджується наявними в справі доказами, а саме відповідними свідоцтвами про народження, свідоцтвами про одруження, тощо (а.с.11-15). Позивач у судовому засіданні зазначила, що після смерті свого чоловіка [PERSON] звернулась до Горішньоплавнівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте їй було відмовлено. Із письмового повідомлення Горішньоплавнівської державної нотаріальної контори вбачається, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] (а.с.5). Відмову обґрунтовано з посиланням на Постанову Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №8, де зазначається, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідно правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Так, відповідно до норм ЦК УРСР племінники до числа спадкоємців за законом не належали. Як вбачається з довідки від 09.02.2017 №658, виданої КЖЕП №3, [PERSON] була зареєстрована з 04.02.1987 по [INFO] в квартирі [ADDRESS] (а.с.19). За правовою позицією Верховного Суду України викладеній у цивільній справі №6-138цс13 від 18 грудня 2013 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. За змістом ст.524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст.21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Коло осіб, які мають право спадкування за законом, визначене відповідно до ст.ст. 529-531, 535 ЦК УРСР. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.ст.529 - 535 ЦК УРСР. Суд вказує, що при вирішенні питання, хто є спадкоємцями за законом, враховуються такі юридичні факти як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Цивільний кодекс УРСР 1963р. передбачав дві черги спадкоємців за законом: при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого; онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем (ст.529 ЦК УРСР). При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга, ст. 530 ЦК УРСР). Судом встановлено, що згідно даних Спадкового реєстру спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заводилась, заповіти не посвідчувались (а.с.9,10). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Пунктом 4 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України визначено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. За змістом п.5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п.1 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. За роз'ясненнями, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК (2004р.), згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР 1963 року; лише якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п'ятої черг ("нових черг") відповідно до статей 1263 - 1265 ЦК. Крім того, згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав до держнотконтори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані в даній статті дії повинні бути здійснені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.2 цієї статті). З системного аналізу вказаних правових норм слідує висновок, що питання про прийняття спадщини за ЦК УРСР 1963р., може розглядатися лише щодо осіб, які входять в коло спадкоємців. Враховуючи, що за нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року на день виникнення спірних правовідносин позивач не мала права спадкування після померлої рідної тітки [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за останньою права власності в порядку спадкування, не підлягають задоволенню, оскільки позивач не входила до кола спадкоємців за законом після смерті [PERSON] Одночасно суд наголошує, що вимога про визнання [PERSON] спадкоємцем померлої [PERSON] не належить до задоволення, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства, що діяло як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на чинному законодавстві. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У силу вимог ст.60 ЦПК України позивачем не надано інших доказів на спростування встановлених судом обставин. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат вирішено відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed