Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності на автомобіль та визнати довіреність удаваним правочином. 14.11.2013 року представником позивача подано заяву про зміну позовних вимог та просить суд: визнати довіреність удаваним правочином, визнати за [PERSON] право власності на автомобіль ВАЗ 2110, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску, колір зелений, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ легковий седан, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого УДАІ ГУ МВС України в м.Києві, 25 грудня 2007 року; зобов'язати ВДВС у Дніпровському РУЮ в м.Києві виключити з акту опису і арешту майна, а також з бази розшуку автомобіль ВАЗ 2110. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 14 вересня 2010 року [PERSON] придбав у [PERSON] спірний автомобіль. Продавець [PERSON] діяв на підставі довіреності виданої власницею автомобіля [PERSON] У зв'язку з відсутністю коштів на оформлення договору купівлі-продажу, оформили довіреність, домовившись про всі істотні умови усно купівлі-продажу, сплатив відповідачу 4200 доларів США. Вважав себе власником даного автомобіля. 27 вересня 2013 року отримав інформацію від УДАІ про те що на автомобіль накладено арешт та він знаходиться в розшуку. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що він придбав автомобіль ВАЗ 2110, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску, колір зелений, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ легковий седан, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого УДАІ ГУ МВС України в м.Києві, 25 грудня 2007 року, а потім даний автомобіль продав [PERSON]. Представник Відповідача ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві проти задоволення позовних вимог заперечили. Третя особа [PERSON] про розгляд справи повідомлена належним чином в судове засідання не з'явилась, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи у її відсутності на адресу суду не надходили. Третя особа: ПАТ Банк «ТРАСТ», в судове засідання не зявились про розгляд справи повідомленні належним чином, на адресу суду надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутності, просили в позові відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ Банку «ТРАСТ» борг у розмірі 51378,45 грн. На підставі вказаного судового рішення були видані виконавчі листи № 2-419 від 24.06.2011 р., які надійшли для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Постановою державного виконавця відділу відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві при примусовому виконанні зазначених виконавчих листів оголошено розшук майна боржника [PERSON]: автомобіль ВАЗ 2110, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску, що належить їй на праві власності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що довіреність, яку 14.09.2010 року [PERSON], оформила на позивача щодо автомобіля ВАЗ 2110, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску підлягає визнанню удаваною. На думку позивача, між ним та [PERSON] фактично було укладено договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля. Проте, такі посилання позивача не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття. зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2010 р. приватний нотаріус КМНО [PERSON], посвідчила довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON], незалежно один від одного, розпоряджатися належним їй ВАЗ 2110, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску (а.с.8) 14.09.2010 р. приватний нотаріус КМНО [PERSON] посвідчила довіреність, згідно якої [PERSON], який діяв від імені [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути представниками з питань володіння та розпорядження належним [PERSON] автомобілем ВАЗ 2110, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску (а.с.7) На підставі довіреності, як зазначено у ній та визначено положеннями ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України, здійснюється представництво. Крім того, в довіреності від імені [PERSON] зазначено, що дана довіреність не є прихованою угодою відчуження зазначеного в ній автомобіля та не тягне за собою перехід права власності. За своїм юридичним змістом довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Крім того, на підставі доручення повірений не має права укладати угоду від імені особи, яку він представляє, відносно себе особисто (ст. 238 ч. 3ЦК України). Отже, довіреність на керування та розпорядження спірним автомобілем не є правочином, згідно з яким відбувається перехід права власності і видачу такої довіреності не можна вважати договором купівлі-продажу. Позивач у своїй позовній заяві просить визнати довіреність, посвідчену 14.09.2010 р. приватним нотаріусом КМНО [PERSON] удаваним правочином, і визнати, що в дійсності сторони уклали договір купівлі-продажу належного відповідачу [PERSON] автомобіля ВАЗ 2110, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску за ціною 4200 доларів США. На виконання умов договору купівлі-продажу відповідач передав позивачу вказаний автомобіль, а останній, в свою чергу, сплатив відповідачу 4200 доларів США, які він отримав в повному обсязі. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму грошей. Зі змісту наведених норм права вбачається, що істотними умовами договору купівлі-продажу є визначення майна (товару), яке продавець зобов'язується передати у власність покупцеві і вартість цього майна. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження своїх доказів позивач не надав жодного доказу. Його доводи ґрунтуються лише на його поясненнях та зводяться до наступного. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо удаваності довіреності, і укладання в дійсності договору купівлі-продажу, [PERSON] посилається, зокрема на передачу ним 14.09.2010 р., тобто в день підписання довіреності, відповідачу [PERSON], грошових коштів у розмірі 4200 доларів США. Підтвердженням даного факту, на думку позивача, є розписка про отримання [PERSON] зазначених грошових коштів. (а.с. 9) Разом з тим, зазначені докази не є підставою для задоволення позову. Розписка, як форма договору, положеннями ЦК України передбачена тільки при укладанні договору позики (ст. 1047 ч. 2). Крім того, відповідно до ст.203 ч. 1,4 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Однак, п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. В порядку ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Право власності на автомобіль підлягає державній реєстрації і настає з моменту його реєстрації в органах ДАІ. Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Жодного доказу, який свідчив би про те, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу автомобіля та зареєструвати його в органах ДАІ суду не надані. Навпаки, сторони підтвердили, що такі дії ними умисно не вчинялись. Більше того, надані позивачем копії довіреностей не підтверджують право власності відповідача [PERSON] на спірний автомобіль, також із змісту довіреностей вбачається, що і [PERSON] уповноважила двох осіб розпоряджатися даним автомобілем, і [PERSON]. уповноважив від імені [PERSON] не лише позивача управляти і розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти, заставляти і таке інше) належним їй автомобілем, тобто надала повноваження лише на вчинення дій від її імені. Отже, зазначені письмові докази спростовують доводи сторін, що між ними був укладений договір купівлі-продажу автомобіля. Вказаних вимог чинного законодавства сторонами договору додержано не було, а отже і правочин не може вважатися вчиненим. Оскільки перехід права власності до позивача не відбувся, суд не вбачає наявність його порушених прав. За таких підстав позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений при подачі позову до суду - позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed