Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У лютому 2018 р. [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до відповідачів Київської міської ради (надалі за текстом - відповідач 1) та Житлово-будівельного кооперативу «Виноградар-8» (надалі за текстом - відповідач 2), про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON]. Після смерті останньої відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме, квартиру [ADDRESS]. Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був [PERSON], який був сином останньої та батьком позивача, [INFO] батько позивача помер тобто, після відкриття спадщини позивачу, як сину спадкоємця першої черги, переходить право на спадкування тієї частини спадщини, яка б належала батькові, якби він був живий на час відкриття спадщини, у зв'язку із чим, позивач звернувся із вищевказаним позовом до суду. Позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача 1 до початку судового засідання подав відзив на позовну заяву, в якому просив проводити розгляд справи за відсутності представника та просив ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства. Представник відповідача 2 до початку судового засідання подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовної заяви не заперечувала. Третя особа до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності, щодо прийняття рішення послалась на розсуд суду. Додатково надала суду копію спадкової справи № 556/11. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, квартира [ADDRESS] є кооперативною і [PERSON] набула право володіння цією квартирою шляхом виплати всіх пайових внесків в розмірі 10 214 крб., втім право власності на відповідну квартиру не зареєструвала. [INFO] остання померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації смерті у місті Києві від 22.07.2010 р., про що зроблений відповідний актовий запис за № 12963 (а.с. 9). [PERSON] була матір'ю [PERSON], про що свідчить Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, де в графі відомості про матір зазначено [PERSON] (а.с. 10). В свою чергу [PERSON] був батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] (а.с. 11), який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва, про що зроблений відповідний актовий запис № 2610 (а.с. 12). Під час життя [PERSON] проживала у вищевказаній квартирі разом із своїм внуком (позивачем по справі), що підтверджується довідкою житлово-будівельного кооперативу «Виноградар-8», в якій зазначено, що позивач дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] з 01.01.2010 р. по дату видачі довідки 30.01.2018 р. (а.с. 15). Згідно інформаційної довідки КВ-2017 № 45446 від 14.12.2017 р. зазначено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована (а.с. 17). Після смерті [PERSON] 14 Київською нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу щодо майна померлого № 556/11, в межах якої позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів на квартиру та відсутністю державної реєстрації прав померлої на таке майно. У відповідності до довідки, виданої позивачу, згідно якої останній є єдиним спадкоємцем за законом після смерті бабусі [PERSON] (а.с. 16). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР), яка є складовою правової системи України, відповідно до ст. 9 Конституції України. Згідно ст. 1 Першого протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 р. у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п. 36 Рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 р. у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Так, ст. 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», член кооперативу стає власником квартири після її викупу. Як свідчать пояснення ЖБК «Винорадар-8», [PERSON] була членом цього кооперативу та викупила цю квартиру. За таких обставин, до складу спадщини померлої бабусі позивача входили майнові права на квартиру [ADDRESS]. За приписами ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як свідчать матеріали справи, заповіт у померлої бабусі позивача був відсутній. Отже, наслідування її спадщини відбувається за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено судом, позивач прийняв спадщину у визначені ст. ст. 1268, 1270 ЦК України порядку. Позивач також є єдиним спадкоємцем [PERSON] першої черги, оскільки, з огляду на приписи ст. 1268 ЦК України, успадкував частку спадщини [PERSON], яка належала б його батьку (сину померлої) [PERSON], який вже був померлим на час відкриття спадщини [PERSON] Отже, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги на спадщину, в тому числі, на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Реалізація права позивача на прийняття у спадщину квартири [ADDRESS] - наразі є неможливою. Так, відповідно до п. 3 гл. 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов'язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] за життя не здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з відсутністю такої реєстрації нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на наведену квартиру. За таких обставин, позивач фактично позбавлений реальної можливості реалізації наданого на підставі чинного законодавства права власності на квартиру [ADDRESS], а отже позовні вимоги є законними і підлягають задоволенню. З огляду на наведене, відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 15, 16, 321, 1216, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1270 ЦК України,

Outcome: approved