Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

в січні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача АТ «Банк Форвард», в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 104581539 від 04.03.2013 року, укладений між позивачем та ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є відповідач. В обґрунтування позову зазначено, що 04.03.2013 року до ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», звернулась позивач із заявою № 104581539, що складається із оферти. Паспорта споживчого кредиту, умов по кредитам та правил користування платіжною карткою. Позивач вказує, що зазначений кредитний договір є незаконним та підлягає визнанню недійсним. Так, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит для споживчих цілей, та позивач є споживачем фінансових послуг. В даному випадку, відповідач при укладенні договору не мав права встановлювати яких-небудь умов щодо платежів, які позивач мала сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Крім того, відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2020 року у справі № 752/6256/20, вбачається, що заборгованість позивача по кредитному договору № 104581539 від 04.03.2013 року складається із суми заборгованості по кредиту в розмірі 55555,50 грн., та із суми боргу по процентам в розмірі 906,71 грн. Судом при розгляді вказаної справи було встановлено, що документів, які підтверджують безспірність заборгованості перед стягувачем не представлено, розрахунок боргу не можна вважати належним, а відтак позивач вважає, що наявні підстави для визнання кредитного договору недійсним, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року, матеріали позову були передані за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 17.08.2021 року справа надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. У вересні 2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що сторони погодили всі істотні умови, та дійшли згоди щодо них. Позивач підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору та погодилась на його умови. Позивач не відмовилась від кредитних коштів, користувалась ними, та даний час позов подано з метою уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Всі обґрунтування позову є надуманими та підстав для визнання кредитного договору недійсним немає. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04.03.2013 року ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» отримав від позивача [PERSON] пропозицію, що викладена в заяві № 104581539 від 04.03.2013 року, укласти договір про надання і використання платіжної картки. Згідно п. 2 зазначеної заяви, позивач погодилась, що акцептом (прийняттям) оферти (пропозиції) про укладення такого договору будуть дії банку по відкриттю їй рахунку картки, та встановленням банком ліміту на підставі відомостей, повідомлених нею банку. Згідно виписки по особовим рахункам, наданої стороною відповідача, вбачається, що позивачу банком було відкрито поточний рахунок. Із вказаної виписки також вбачається, що позивачем здійснено дії щодо проведення активації картки та отримувались кредитні кошти в рамках ліміту. Умови кредитування та орієнтовна сукупна вартість кредиту за кредитною карткою містяться у Довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, зокрема, умови про строк, суму та мету кредиту, форму кредитування, тип процентної ставки, кількість платежів, процентну ставку, разову комісію, комісію за зняття готівки. Відповідно до п. 13 Заяви № 104581539, своїм підписом позивач підтвердила, що вона розуміє і погоджується з тим, що умови по картам та умови по кредитам, що є складовими та невідємними частинами договору про карту та кредитного договору відповідно, розміщуються у відповідних розділах веб-сайту банку в мережі Інтернет; вона зобов`язана регулярно звертатись до банку шляхом відвідування відповідних розділів веб-сайту банку в мережі Інтеренет за отримання відомостей про умови по картам та умови по кредитам, а також за отриманням відомостей про зміни та доповнення, що мали місце в умовах по картам та умовах по кредитам. Від позивача до банку заперечень щодо умов укладеного між сторонами договору та/або змін до тарифів не надходило. Позивач вказує, що укладений договір має бути визнаний недійсним, оскільки, містить положення, які банк в силу вимог закону не мав права включати до спірного договору, а також при розгляді іншої судової справи було встановлено відсутність доказів безспірності заборгованості стягувача перед банком, розрахунок боргу не можна вважати належним, що також свідчить про недійсність правочину. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що сторони погодили всі істотні умови, та дійшли згоди щодо них, позивач підтвердила факт ознайомлення зі змістом договору та погодилась на його умови, позивач не відмовилась від кредитних коштів, користувалась ними, та даний час позов подано з метою уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2. ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України). Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що спірний договір про надання та обслуговування платіжної картки укладений сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач ознайомив позивача з умовами, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у Довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування; будь-яких заперечень від позивача до відповідача не надходило. Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України та роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На думку суду, стороною позивача не доведено наявність підстав для визнання спірного договору недійсним. Так, при укладенні спірного договору позивач отримала вичерпну письмову інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Їй було роз`яснено існуючи особливості кредитування, проте, жодних застережень щодо викладених обставин у позичальника не виникло. Посилання сторони позивача, як на підставу недійсності кредитного договору, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2020 року у справі № 752/6256/20, яким було задоволено позов [PERSON] до АТ «Банк Форвард» та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 6972 від 09.11.2019 р., вчинений приватним нотаріусом КМНО Незнайком Є.В., судом до уваги не приймається, оскільки, встановлені в ході розгляду зазначеної справи відсутність достатніх доказів безспірності заборгованості боржника не може свідчити про те, що при укладенні договору були порушені вимоги закону та на даний час наявні підстави для визнання його недійсним. Окремо варто вказати на те, що спірний договір було укладено між сторонами в 2013 році, тривалий час позивач користувалась послугами банку та кредитними коштами, однак, із даним позовом про визнання кредитного договору недійсним звернулась лише в 2021 року, після пред`явлення банком вимог щодо стягнення заборгованості, а відтак доводи сторони відповідача про те, що пред`явлення цього позову свідчить про намагання позивача уникнути від належного виконання зобов`язань перед банком за умовами укладеного між сторонами договору є слушними. Доводи позивача про те, що спірний кредитний договір за своїм змістом суперечить положенням законодавства, оскільки не містить істотних умов для такого виду договору, судом до уваги не приймаються, оскільки, ґрунтуються виключно на довільному трактуванні позивачем положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» і умов кредитного договору та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи та умовами кредитного договору. Суд вважає обґрунтування позову надуманими, та не приймає до уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які позивач посилалась у позові не знайшли свого підтвердження наданими доказами, інших додаткових обставин щодо недотримання банком вимог закону, які б вказували на безумовну недійсність оспорюваного правочину, під час розгляду справи не встановлено, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed