Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У червні 2015 року представник позивача звернувся до суду із позовом доПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору. Посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.09.2012 року було встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] Також зазначив, що 16.04.2014 року на підставі договору купівлі-продажу була відчужена житлова квартира №47, що по вул. Руській, 287з м. Чернівці. Вважає, що вказаний договір було укладено під впливом обману, оскільки продавець запевнив покупця, що предмет договору в спору не перебуває. Проте, 20.03.2014 року було відкрите провадження у цивільній справі №725/1285/14-ц за позовом позивача про поділ спільного майна подружжя та визнання спільної часткової власності подружжя. Предметом спору у цій справи є відчужена квартира. Відповідач [PERSON] листом від 30.04.2004 року повідомив ПАТ КБ «Приватбанк» про заявлені вимоги [PERSON] на предмет іпотеки, однак останній навмисно ввів покупця в оману щодо обставин, які мають істотне значення, чим порушив вимоги ст.659 ЦК України. Обставинами, які мають істотне значення, на думку позивача, є те, що такі властивості квартири, як заявлені права третьої особи, значно знижують її цінності, оскільки укладення оспорюваного правочину могло не відбутися. На підставі ст.230 ЦК України просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.04.2014 року квартири №47, що по вул. Руській, 287з м. Чернівці. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили, викладені в ньому обставини. Просили позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» позов не визнав. Пояснив, що банком було відчужено квартиру №47, що по вул. Руській, 287з м. Чернівці на підставі рішення суду про звернення стягнення на майно, яке на даний час є чинним. Також зазначив, що оспорюваний правочин відповідає вимогам законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. Пояснив суду, що оспорюваний правочин було укладено під впливом обману, а тому він підлягає визнанню недійсним. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 16.04.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк», на виконання рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25.12.2012 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 08.05.2013 року, від імені [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого банк продав, а [PERSON] придбала однокімнатну квартиру №47, загальною площею 37,10 кв.м., у тому числі житловою площею 18,30 кв.м., що по вул. Руській, 287з м.Чернівці (а.с.9). Як вбачається з умов договору, зазначена вище квартира належить продавцю [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 06.02.2007 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на підставі рішення №72/2 від 06.02.2007 року. Продавець свідчить, що згадана квартира до нього часу нікому іншому не продана, не подарована, в спорі і під забороною не перебуває, як юридична адреса не використовується. Згідно вимог ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 4 ст.202 ЦК України встановлює, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що зазначено в ч.5 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст.659 ЦК України, продавець зобовязаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. Крім того, судом встановлено, що відповідно до рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25.12.2012 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від від 08.05.2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVF0GA00000089 від 04.04.2008 року звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Держреєстру прав власності, а також наданням Приватбанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки. Таким чином, реалізацію предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» було вчинено на підставі зазначених рішень судів, які на момент розгляду справи судом є чинними. Як видно з поданої до суду позовної заяви, позивач звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2014 року на підставі ст.ст.203, 215. 230, ст.659 Цивільного кодексу України та зазначала, що оспорюваний правочин був укладений під впливом обману, оскільки покупцю не було відомо про права третіх осіб на майно. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Аналізуючи положення вказаної статті, суд зазначає, що для визнання правочину вчиненого під впливом обману необхідно встановити, що одна сторона навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. При цьому, факт наявності обману повинна доводити особа, яка діяла під його впливом, а отже право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним з цих підстав має лише особа, яку було введено в оману. Як видно зі змісту оспорюваного правочину, [PERSON] не була стороною вказаного договору, відносно неї будь-які умисні дії банком щодо введення в оману не вчинялись. Відповідач [PERSON] не повідомляла суд про порушення її прав під час укладення спірного правочину та про введення її в оману. З урахуванням встановлених у справі обставин й вимог закону, суд вважає, що [PERSON] належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про введення в оману сторони спірного договору щодо обставин, які впливають на їх вчинення, не надала. При цьому, суд враховує, що позивач не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 16 квітня 2014 року, укладеного між банком та [PERSON], вона не оскаржувала договір іпотеки та рішення судів, на підставі яких відбулось відчуження квартири, тому положення ст. 230 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Проаналізувавши положення оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу від 16.04.2014 року були дотримані та виконані всі необхідні умови, які визначенні чинним законодавством для даного виду договору. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволенню позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі наведеної норми Закону, суд відмовляє в прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON], оскільки визнання відповідачем позову суперечить вимогам Закону. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири від 16.04.2014 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 235 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним договору - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed