Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення з останньої як власниці ? частини житла грошової компенсації за комунальні та інші послуги у розмірі 9 114 грн. 90 коп. за період з липня 2012 року до січня 2015 року. Вказуючи на те, що за вимогами ст. ст. 63, 66-68 ЖК України, відповідачка як власниця ? частини квартири [ADDRESS] зобов'язана сплатити за комунальні послуги ? частину їх вартості за період починаючи з липня 2012 року до січня 2015 року. Оскільки добровільно відповідачка обов'язки не виконує, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом із тим відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом установлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2012 року у справі № 1008/4377/12, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року залишено без змін, (далі-рішення) позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задоволено частково. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на ? частину вказаної квартири. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину вказаної квартири. У решті позовних вимог відмовлено. Рішенням також встановлено, що 08 серпня 1992 року між [PERSON] та [PERSON]. було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], який у 2002 році рішенням Васильківського міського суду Київської області яке набрало законної сили, розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с.39-40, 81-83, 85-88). На підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 травня 2010 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], останнім придбано квартиру [ADDRESS]. За змістом п. 4.2. цього договору його укладено за згодою дружини покупця - [PERSON], викладеної у вигляді нотаріально посвідченої згоди від 21 травня 2010 року за р. № 429 (а.с.5-7). З довідки КП «УЖКГ м. Василькова» від 22 травня 2012 року вбачається, що [PERSON] проживає та зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 21 березня 2012 року. До складу її сім'ї входить [PERSON], 1995 року народження - син. Згідно з інвентаризаційною справою № 4771 на квартиру [ADDRESS], [PERSON] став власником цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2010 року. Квартира складається з коридору, двох кладових, кухні, трьох житлових кімнат, туалету, ванної, балкону загальною площею 62, 6 кв. м. З копії паспорта [PERSON] вбачається, що відділом РАЦС Васильківського МУЮ Київської області 28 вересня 2012 року проведено реєстрацію розірвання шлюбу з [PERSON] Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України. Відповідно до ст. 39 КпШС України, чинного на час розірвання між сторонами шлюбу, розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану. Статтею 44 цього Кодексу передбачено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Оскільки після прийняття судом у 2002 році рішення про розірвання шлюбу сторін, розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану до 28 вересня 2012 року зареєстровано не було, сторони продовжували шлюбні відносини, що підтверджено показами свідків та письмовими доказами, отже шлюб сторін припинився в момент реєстрації його розірвання. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь ? частини вартості комунальних послуг за період з липня 2012 року до вересня 2012 року задоволенню не підлягають, оскільки сторони продовжували шлюбні відносини. За вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Згідно вимог ч. 1 ат ч. 2 ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Судом достовірно встановлено, що рішення суду за яким за [PERSON] визнано право власності на ? частину вказаної квартири, набрало чинності лише 31 березня 2015 року. Тобто, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 334 ЦК України за якою право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону, приймаючи до уваги дату набрання рішенням законної сили, якою є 31 березня 2015 року, відсутність на момент звернення позивачем до суду та на час винесення рішення у [PERSON] державної реєстрації права власності на частину квартири, суд вважає доводи позивача про належність відповідачці ? частини квартири, починаючи з жовтня 2012 року до лютого 2015 року необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як вбачається з ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, в суді не встановлено та позивачем не доведено, що відповідач отримує доходи від використання його частини майна, а тому підстав для стягнення з відповідача компенсації про яку просить позивач не має. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Згідно ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства. Однак, як встановлено по справі, з моменту винесення рішення та по даний час відповідачка не проживає в квартирі, тобто безпосередньо не володіє та не користується належною їй часткою у спільному майні, а відповідно і житлово-комунальними послугами. Це підтверджується рішенням Васильківського міськрайонного суду від 28 травня 2015 року, яким задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення (а.с.89). За таких обставин відпвоідчка не повинна нести цивільну відповідальність щодо сплати послуг пов'язаних з володінням та користуванням майном, оскільки це призведе до порушення її прав. За вимогами ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Оскільки відповідачка починаючи з 28 вересня 2012 року не є членом сім'ї позивача та не продовжує проживати в жилому приміщенні, то і відповідно вимоги ст. ст. 63, 66-68 ЖК України не можуть бутьи застосовані до даних правовідносин, враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed