Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги ти, що 06.02.08 між нею та ПАТ «Банк «Кліринговий Дім» був укладений кредитний договір та договір застави автомобіля, відповідно до якого позивачкою було передано в заставу відповідачу автомобіль марки «Daewoo Matiz». Також позивачка зазначила, що згідно кредитного договору відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в розмірі 10730 дол. США на придбання автомобіля. Позивачка вказала на те, що на момент підписання договору відповідачем було порушено чинне законодавство в частині отримання індивідуальної ліцензії на валютну операцію, оскільки відповідач брав на себе зобов'язання надати кредит в іноземній валюті. Крім того, позивачка зазначила про те, що після підписання договору кредиту, банк всупереч п. 2.1 кредитного договору, перерахував автосалону для придбання позивачкою автомобіля замість 10730 дол. США - 54030 грн. Також позивачка зазначила про те, що в 2008 році банк підняв відсотки за користування кредитом всупереч умов кредитного договору. Позивачка вказала, що відповідачем було направлено позивачці лист-вимогу про дострокове погашення кредиту, що на думку позивачки є безпідставним, оскільки відповідачем не були виконані взяті на себе зобов'язання. Позивачка також посилалась на те, що оскільки не було дотримано порядку укладення договору кредиту, то не визнання судом договору застави автомобіля буде суперечити законним інтересам позивачки. У зв'язку з зазначеним позивачка звернулась до суду з позовом та просила визнати кредитний договір 0000311/5-2008к від 06.02.2008, укладений між [PERSON] та ПАТ «Банк «Кліринговий Дім» недійсним. Також позивачка просила визнати договір застави автомобіля № 00001/11-2008 року від 06.02.2008 між [PERSON] та ПАТ «Банк «Кліринговий Дім» недійсним. В судовому засідання позивачка та її представник позов підтримали з підстав, зазначених вище, просили його задоволити. Представник відповідача проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 06.02.2008 між позивачкою та ПАТ «Банк «КЛІРИНГОВИЙ ДІМ» був укладений кредитний договір № 0000311/5-2008К, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 10730 дол. США на придбання автомобіля DAEWOO MATIZ, а позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом та комісії банку відповідно до тарифів в строки і в сумах, згідно з умовами цього договору (а.с.а.с. 24-29). Відповідно до пп. 2.2, 2.3 кредитного договору, термін погашення кредиту до 05.02.2015 включно, проценти за користування кредитом встановлюються у розмірі 13,5% річних. 06.02.2008 між позивачкою та ПАТ «Банк «КЛІРИНГОВИЙ ДІМ» був також укладений договір застави автомобіля № 0001/11-2008, відповідно до умов якого цей договір забезпечує виконання зобов'язань, що випливають із кредитного договору № 0000311/5-2008К від 06.02.2008 по поверненню кредиту, наданого на придбання автомобіля DAEWOO MATIZ (а.с. 31). В судовому засіданні позивачка та її представник посилались на те, що на момент підписання кредитного договору у банку була відсутня індивідуальна ліцензія на валютну операцію в порушення вимог чинного законодавства. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. В частині вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то чинним законодавством не визначено меж, термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачкою не було доведено факту необхідності отримання відповідачем індивідуальної ліцензії для укладення оспорюваного кредитного договору. Як було зазначеного представником відповідача в судовому засіданні, що ПАТ «Банк «Кліринговий Дім» має генеральну ліцензію на здійснення операцій. З наведеного вбачається, що Банк мав право надавати позивачу кредит в іноземній валюті (зокрема в доларах США), а також приймати платежі, спрямовані на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в іноземній валюті. Також позивачка та її представник оспорюючи кредитний договір вказували на те, що банк підняв відсотки за користування кредитом безпідставно. Також зазначали про те, що банком всупереч п. 2.1 кредитного договору банк перерахував автосалону для придбання позивачкою автомобіля грошові кошти в гривнях, а не в іноземній валюті. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору, банк надає позичальнику кредит через касу банку однією сумою або шляхом безготівкових перерахувань за письмовою заявою позичальника. Відповідно до п. 6.3.6 кредитного договору, у разі настання події, що не залежить від волі банку та позичальника, та яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку, включаючи збільшення розміру облікової ставки Національного банку України, а також інші випадки прийняття органами державної влади та управління нормативно-правових актів, що спричиняють зміну ціни придбання кредитних ресурсів, змінювати в односторонньому порядку розмір плати за користування кредитом (процентів, у відсотках річних) за цим договором. При цьому, у випадку зміни розміру плати за користування кредитом (процентів, у відсотках річних) за цим договором в залежності від збільшення облікової ставки Національного банку України, така зміна здійснюється банком у прямо пропорційному співвідношенні. Про зміну розміру плати за користування кредитом (процентів, у відсотках річних) позичальник повідомляється банком письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними, суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Положеннями п.4 передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів. У даному випадку позивач зазначив декілька підстав для визнання недійсним правочину. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. З приводу підвищення банком відсотків та перерахування коштів в гривнях, суд вважає за необхідне зазначити про те, що вказані підстави стосуються виконання умов кредитного договору в той час, як позивачка ставила питання про визнання договору недійсним. Також позивачкою не було надано жодних доказів на підтвердження вказаних підстав. Крім того, у даному випадку відсутні підстави вважати, що договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Що стосується позовних вимог щодо визнання недійсним договору застави автомобіля від 06.02.2008, то позивачкою вказані вимоги не було обґрунтовані взагалі. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов є не обґрунтованим, позовні вимоги не доведені, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 192, 203, 215, 1054 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed