Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 440 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1240,45 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 01.05.2011 року він уклав із [PERSON] трудовий договір в усній формі, відповідно до якого він працював охоронцем в магазині сільськогосподарської техніки, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], з робочим графіком 6 робочих днів та 1 день вихідного по 10 годин на день (з 21 години вечора до 7 години ранку), працював до 20.01.2012 року. В його обов'язки входило охороняти магазин в нічний час, здійснювати візуальний контроль за станом приміщення та цілісністю товару. Вони домовились про робочий час, час відпочинку, про розмір та порядок виплати заробітної плати, яка становила 750 грн. щомісяця. За час роботи позивача на займаній посаді відповідач завжди виплачував йому заробітну плату в обумовлені строки та в обумовленому розмірі, але з листопада 2011 року почалися затримки заробітної плати. За вказаний місяць він отримав 310 грн., з належних йому 750 грн. 20.01.2012 року був останній робочий день позивача на даній посаді. До даного часу відповідач не здійснив з позивачем розрахунок. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, пославшись на факти та доводи викладені в ньому. Також пояснив, що окрім його власних свідчень про факт перебування його з відповідачем в трудових відносинах це підтвердити ніхто не може, оскільки свідки, вказані ним в позовній заяві відмовляються підтвердити цей факт в судовому засіданні, в зв'язку з чим він зняв своє клопотання про їх виклик і допит в суді. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та стверджував, що позивач в його магазині ніколи не працював, позивачем не надано жодних доказів, що з ним укладався будь-який трудовий договір. При цьому пояснив, що кілька разів він просив позивача допомогти йому по господарству, а саме вирвати траву на території біла складу та інколи включити світло у вечорі біля ангару, за що кілька разів давав йому незначні кошти на цигарки. Будь-яких договорів на працевлаштування з [PERSON] він ніколи не укладав і в будь-яких трудових відносинах він з ним ніколи не перебував. Суд заслухавши всіх осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та надані сторонами документи, оцінивши всі наявні докази в сукупності та давши їм належну оцінку, вважає що в задоволенні позову необхідно відмовити, в зв'язку з недоведеністю позову з наступних підстав. Так, позивач стверджував, що він працював охоронцем в магазині сільськогосподарської техніки, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 01.05.2011 року до 20.01.2012 року без офіційного оформлення трудових відносин на підставі усної домовленості з власником магазину [PERSON] Поряд з цим, відповідно до ч.1-4 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" фактичний доступ до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов'язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. При цьому, позивачем не надано жодного доказу того, що він дотримався умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме: писав заяву про прийняття на роботу, чи подавав паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо. Тобто, він фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим. Жодного доказу про перебування вказаних осіб в трудових відносинах немає і в матеріалах справи. Свідків, які б могли підтвердити факт укладання усного трудового між [PERSON] та [PERSON] також немає. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положенням ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] за недоведеністю позовних вимог та обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки факт укладання трудового договору між позивачем та відповідачем в судовому засіданні, не встановлено. При цьому, відмова у задоволенні позову з вказаних підстав не перешкоджає позивачу звернутись повторно до суду, обравши у відповідності до ст.16 ЦК України належний спосіб захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей, які вони вважають порушеними та доводити свої вимоги у відповідності до положення ст.ст.10, 60 ЦПК України. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факт укладання трудового договору у встановленому законом порядку між сторонами, оскільки позивач не зміг довести суду, що він в період 01.05.2011 року до 20.01.2012 року працював охоронцем в магазині, що належить [PERSON] за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу, оскільки не довів, яку трудову функцію він виконував (професія, спеціальність, кваліфікація), не довів, що дотримувався визначеного режиму роботи у магазині, не довів, що оплата його роботи здійснювалась систематично щомісячно однаковими сумами платежів. Оскільки позивачем не доведено взагалі факт перебування в трудових відносинах з [PERSON], то в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд також відмовляє. За таких підстав, не підлягають задоволенню позовні вимоги і про стягнення моральної шкоди, яка відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодується власником або уповноваженим ним органом працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed