Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

08.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батьків [PERSON], померлого [INFO] року, [PERSON], померлої [INFO] року, право власності на 1/12 частину та 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]; право на земельну частку (пай), загальною площею 2,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на території Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, КСП «Вікторія», мотивуючи тим, що нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що відсутні необхідні документи для реєстрації права власності на підставі п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову [PERSON] та розгляд справи без участі його представника. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] (родич спадкодавців) та [PERSON] (дружина позивача), які пояснили, що на момент смерті [PERSON] та протягом наступного часу у будинку, що входить до спадкової маси, проживали [PERSON] та [PERSON], які догляди будинок, здійснювали ремонтні роботи, білили, красили, обробляли землю. Після смерті [PERSON] із нею проживав позивач у будинку, в якому він проживає і по теперішній час, та всі дії щодо обслуговування будинку та догляду за земельною ділянкою вчинялися позивачем. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши учасників процесу, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 1181 житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], належить громадянам[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - кожному по 1/6 частині вказаного будинку. Станом на 14.04.1991р. двір по [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору. Дана інформація підтверджена довідкою, наданою виконавчим комітетом Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 17.10.2016 року за №2905. Згідно технічної документації, виготовленої КП «Ізмаїльське МБТІ» 28.10.2016р., по [ADDRESS] розташований житловий будинок, який побудований у 1974р. Згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серії [NUMBER], виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією на підставі рішення Ізмаїльської райдержадміністрації від 16.02.1996р. №54-96 та зареєстрованого 04.01.2000р. у Книзі реєстрації сертифікатів про право на земельну частку (пай) за [NUMBER], [PERSON] належить право на земельну частку (пай), загальною площею 2,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на території Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, КСП «Вікторія». Дана інформація підтверджена також листом Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №9-15-0.181-2792/126-17 від 13.10.2017р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР (1963 рік), до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.07.1993р. [PERSON] помер [INFO] року. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить зокрема 1/6 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) [NUMBER] від 31.08.2017р. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), немає. Спадкоємцями першої черги за законом згідно ст. 531 ЦК УРСР (1963 рік) стали дружина спадкодавця [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 17.03.1952р.; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.10.1972р., які спадщину прийняли фактично шляхом спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою, вступили у володіння та управління спадщиною, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 30.08.2017 року за №2202. Але ж юридично спадщину вони не оформили. Інших спадкоємців немає. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.03.1996р. [PERSON] померла [INFO] року. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить зокрема: 1/12 частина, яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], але юридично не оформила, та 1/6 частина, яка належала їй на праві особистої власності, житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]; право на земельну частку (пай), загальною площею 2,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на території Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, КСП «Вікторія». За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишала, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) [NUMBER] від 27.09.2016р. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), немає. Спадкоємцем першої черги за законом згідно ст. 531 ЦК УРСР (1963 рік) став син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.10.1972р., який спадщину прийняв фактично шляхом спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою, тобто вступив у володіння та управління спадщиною, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 21.09.2016 року за № 2138. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків, письмовими відповідями нотаріуса за №414/75/2016 від 28.09.2016р. та №361/02-14 від 31.08.2017р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що відсутні необхідні документи для реєстрації права власності на підставі п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Судом встановлено, що наявними у матеріалах справи доказами (зокрема довідкою виконавчого комітету Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 17.10.2016 року за № 2905)підтверджується право власності померлих [PERSON], [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після померлих батьків прийняв фактично, оскільки проживав зі спадкодавцями за однією адресою, вступив у володіння, управління спадщиною, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині немає, інших спадкоємців немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність. Частиною 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності (ст. 112 ЦК, відповідно до якої майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.), тобто без визначення часток. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток всіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved