Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

23.10.2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Радомишльського районного суду від 21.12.2012 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] - [INFO]. В даний час син проживає з матір'ю, яка його матеріально підтримує та піклується про нього. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, участі у вихованні сина не приймає, його життям та здоров'ям не цікавиться. У зв'язку з ухиленням відповідача від виконання своїх обов'язків по утриманню сина виникла заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 3059,20 грн. Тому позивач вважає, що всі ці обставини є підставою для позбавлення батьківських прав згідно ст. 164 СК України. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги і просила позбавити відповідача батьківських прав. Представник 3-ї особи надав суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі їх представника, проти задоволення позову заперечує та надав письмовий висновок органу опіки та піклування від 08.06.2015 року про недоцільність позбавлення батьківських прав. Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. За таких обставин та враховуючи, що проти цього не заперечує позивач, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.6). Рішенням Радомишльського районного суду від 21.12.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Дитина - [PERSON], проживає разом із матір'ю, перебуває на її утриманні (а.с.10,11,13,16,18). Згідно пояснень позивача та матеріалів справи відповідач [PERSON] у вихованні дитини участі не приймає, сина не провідує, аліменти в повному обсязі не сплачує, станом на 08.09.2015 року має заборгованість по аліментам перед позивачем в розмірі 3059 грн. 20 коп. (а.с.9-16). В той же час судом з'ясовано та не заперечується позивачем, що відповідач від сплати аліментів не ухилявся, згідно довідки-розрахунка заборгованості по аліментах з вересня 2013 року по грудень 2014 року він сплачував певну суму на утримання дитини (а.с.15). На даний час позивач відкликала з виконавчої служби виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання дитини. В характеристиці з дитячого навчального закладу №762 «Либідь» від 15.05.2015 року зазначено, що за час перебування [PERSON] в дитячому садку з 01.09.2014 року його батько - [PERSON] за дитиною не приходив, не цікавився життям дитини в дошкільному закладі (а.с.9). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Стаття 164 СК України чітко встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" № 3 від 30.03.2007 року ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Згідно ч. 2 п. 18 вказаної Постанови Пленум Верховного суду України, суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). В зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання та неподання ним письмових пояснень, його позиція щодо зазначених позивачем обставин в суді не озвучена. В той же час, в письмовому висновку органу опіки та піклування зазначено, що згідно письмового пояснення [PERSON] його колишня дружина [PERSON] не дозволяє йому бачитися з дитиною, аліменти він не сплачує в зв'язку з відмовою [PERSON] За місцем роботи відповідач зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с.39). З пояснень позивача вбачається, що між сторонами склалися конфліктні стосунки, на даний час сторони взагалі не спілкуються. Аналізуючи встановлені судом взаємини сторін і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно склалися стосунки, за яких батьки уникають спілкування між собою після фактичного припинення шлюбних відносин, що опосередковано вплинуло на стосунки відповідача з сином, спілкування з яким, з урахуванням віку, можливе лише за згоди матері. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для відповідача як батька дитини (ст. 166 СК України), суд вважає, що позбавлення його батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити його поведінку в кращу сторону неможливо. Позивачем не було надано суду переконливих доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків і вирішення даного спору можливе тільки у разі позбавлення їх батьківських прав. Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність на даний час достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а тому в позові слід відмовити, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина. У разі якщо відповідач не змінить свого ставлення до виховання сина, позивач не позбавлена можливості повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed