Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 08.05.2007 року за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано право власності, в рівних частках, на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 0520688906:04:007:0279, що розташована по [ADDRESS] . На підставі рішення Якушинецької сільської ради від 30.09.2009 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видано державні акти про право власності на земельну ділянку загальною площею по 0,050 га кожному. Пізніше, свою земельну ділянку [PERSON] відчужила відповідачу [PERSON] . Рішенням Якушинецької сільської ради № 62 від 13.03.2013 року [PERSON] надано дозвіл на проектування та будівництво жилого будинку та зобов`язано останню розробити проект і будівельний паспорт та розпочати будівництво тільки після реєстрації даних документів. Пізніше відповідачем було виготовлено вищевказані документи та подано повідомлення про початок будівельних робіт. Однак, будівництво житлового будинку відповідач розпочала не згідно із проектом, а із значним зміщенням до межі земельної ділянки [PERSON] . На будь-які зауваження [PERSON] щодо приведення будівництва до вимог чинного законодавства та будівельного паспорту, відповідач [PERSON] не реагувала та повністю їх ігнорувала, що змусило [PERSON] звернутись до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. На підставі звернення [PERSON] , 11.10.2013 року була проведена позапланова перевірка законності виконання [PERSON] будівельних робіт з будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . За результатами перевірки встановлено, що [PERSON] виконуються будівельні роботи з відхиленням від будівельного паспорту № 548, виданого відділом містобудування та архітектури Вінницької РДА, а саме: не витримані відстані розміщення об`єкта будівництва до меж земельної ділянки, чим порушені вимоги ст. ст. 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність». З метою усунення виявлених порушень законодавства у містобудівній сфері забудовнику Інспекція винесла припис № 19 від 11.10.2013 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогою зупинити будівництво та привести об`єкт будівництва у відповідність до норм чинного законодавства у сфері містобудівної діяльності у термін до 01.12.2013 року. Зазначений припис відповідач оскаржила у судовому порядку, однак постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.03.2014 року у справі № 802/4505/13-а у задоволенні позовних про визнання протиправним та скасування припису № 19 від 11.10.2013 року «Про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил» - відмовлено. 21.03.2014 року Інспекція здійснила позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, результати якої оформлені актом № 285-ПП. Під час перевірки встановлено, що вимоги припису Інспекції № 19 від 11.10.2013 року відповідач проігнорувала та продовжила виконання будівельних робіт. Отже, незважаючи на неодноразові приписи Інспекції, щодо приведення об`єкту будівництва у відповідність до норм чинного законодавства України та припинення будівництва до здійснення вищевказаний дій, [PERSON] продовжувала незаконне здійснення будівництва без усунення порушень встановлених Інспекцією. Наслідком вищевказаних незаконних дій стала реєстрація [PERSON] декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ВН 142141140462 від 24.04.2014 року. 08.05.2014 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та зареєстроване право власності на нерухоме майно у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 19.05.2014 року працівниками ДАБІ вкотре проведено позапланову перевірку дотримання вимог чинного законодавства у сфері містобудування, будівельних норм, державних стандартів і правил щодо законності будівництва по [ADDRESS] . Під час перевірки виявлено порушення відповідачем норм Порядку прийняття в експлуатацію зазначених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року. 20.05.2014 року Інспекція ДАБК у Вінницькій області видала наказ, яким скасувала реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, внесену до Єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт отриманих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів за № ВН 142141140462 від 24.04.2014 року щодо будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , зареєстровану Інспекцією ДАБК у Вінницькій області. Інспекція ДАБК у Вінницькій області прийняла постанову № 16, відповідно до якої [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 12 ст. 96 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 8 500 грн. У зв`язку із численними порушеннями [PERSON] норм чинного законодавства України та невиконанням приписів при будівництві вищевказаного будинку, Інспекція ДАБК у Вінницькій області вирішила звернутись до суду. Так, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.02.2016 року в справі № 802/3 825/14-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.09.2016 року, було встановлено, що побудований відповідачем будинок є самочинним будівництвом та зобов`язано [PERSON] за власний рахунок знести самочинно збудований житловий будинок по [ADDRESS] на земельній ділянці кадастровий номер 0520688906:04:007:0399. Зокрема, в межах судового розгляду справи № 802/3825/14-а встановлено, що «...відповідно до Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 103 від 05.07.2011 року, будівельний паспорт забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт) визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного) з площею до 300 кв.м, господарських будівель, споруд, гаражів, елементів інженерного захисту, благоустрою та озеленення на земельній ділянці. Параметри забудови визначаються з урахуванням державних будівельних норм ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Відповідно до обов`язкового Додатку 3.1 «Протипожежні вимоги», протипожежні відстані між житловими, громадськими, адміністративно-побутовими будинками промислових підприємств, багатоповерховими гаражами треба приймати за таблицею 1 (числівник), а між виробничими, сільськогосподарськими будинками, спорудами відповідно до вимог чинних норм. Згідно із вказаною таблицею, мінімальна відстань між житловими будинками, незалежно від рівня ступеня вогнестійкості будинку, не може становити менше 6 м. Згідно з матеріалами справи розмір земельної ділянки [PERSON] по ширині складає 13,53 м, при цьому відповідно до будівельного паспорту № 136 на забудову земельної ділянки належної індивідуальному забудовнику [PERSON] загальна ширина будинку складає 11,3 м (8 м + 3,3 м). Згідно із вимогами до забудови земельної ділянки в [ADDRESS] , наявні містобудівні та планувальні норми та обмеження, одними з яких, зокрема, є мінімально допустима відстань від об`єкта, який проектується, до існуючих будинків та споруд, що повинна складати 8 м, та мінімально допустимі відстані від об`єкта, який проектується, до меж земельної ділянки - не менше 1 м. Отже, для того щоб [PERSON] міг фактично здійснити будівництво свого будинку відповідно до будівельного паспорту та вимог законодавства (вказаного ДБНУ) йому потрібно дотриматися відповідних відстаней, а саме не менше 1 м від будинку до межі його земельної ділянки, 8 м між його будинком та існуючим (в даному випадку буд. гр. [PERSON] ) та вимог пожежної безпеки - 6-ти метрів між житловими будинками. Тобто, відступивши 1 м, від межі своєї земельної ділянки та побудувавши свій будинок шириною 11,3 м залишиться 2,23 м до межі його земельної ділянки. Як зазначалося вище, відповідач збудував свій будинок з порушенням встановленої відстані у 7 м на відстані від межі земельної ділянки гр. [PERSON] 2,72 м - 3,13 м. У випадку будівництва [PERSON] свого будинку фактична відстань між його будинком та уже існуючим будинком (буд. [PERSON] ) буде складати 4,95 м - 5,36 м. Отже, гр. [PERSON] , збудувавши свій будинок, порушить встановлені протипожежні вимоги - не менше 6 м між житловими будинками на 1,05 - 0,64 м та містобудівні вимоги до забудови земельної ділянки - не менше 8 м між існуючим будинком та будинком, що проектується, на 3,05 - 2,64 м, та, як наслідок, може бути притягнений до відповідальності за вказані порушення та цілком справедливо зобов`язаний (шляхом винесення припису відповідними органами) припинити в такому випадку незаконне будівництво. Враховуючи зазначене, гр. [PERSON] , володіючи вказаною земельною ділянкою, Фактично позбавлений права на будівництво свого будинку через протиправність дій(здійснення будівництва з істотним порушенням) гр. [PERSON] , що призведе до порушення як встановлених в ЦК України гарантій права власності, так і грубого порушення ст. 47 Конституції України,згідно з яким кожен має право на житло». Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Таким чином, суди всіх інстанцій у справі № 802/3825/14-а дійшли висновку, що зазначене є достатнім підтвердженням того, що дії [PERSON] щодо будівництва з істотним порушенням будівельних норм і правил призвели до грубого порушення прав [PERSON] на будівництво власного житлового будинку, що в свою чергу, враховуючи протиправність дій [PERSON] та її зухвале небажання усунути відповідні правопорушення (невиконання припису ще на стадії початку будівництва), а також неможливістю перебудови спірного будинку, було беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про знесення самочинного будівництва. В подальшому, 19.08.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25.04.2017 року у справі № 128/2994/ 16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20.10.2017 року, вирішено скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно -житловий будинок в [ADDRESS] , серії [NUMBER] від 08.05.2014 року, видане [PERSON] та зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12934071 від 08.05.2014 року. Вищевказаними рішеннями суду встановлено, що відповідно до Наказу № 68 Інспекції ДАБК у Вінницькій області від 20.05.2014 року було скасовано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, який не було оскаржено та на даний час є чинним, тому згідно із ст. 331 ЦК України, ст. ст. 15. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) [PERSON] вважається такою, що не набула право власності на новостворене майно - будинок по [ADDRESS] , а видане відповідачу на підставі вищевказаної скасованої декларації свідоцтво про право власності підлягає скасуваннюяк таке, що не відповідає вимогам вищевказаних нормативно-правових актів. Саме дана декларація про готовність об`єкта до експлуатації і була підставою виникнення права власності, отримання свідоцтва та реєстрації свого права власності відповідачем в державному реєстрі. Встановлено, що здійснюючи будівництво будинку з відхиленням від будівельного проекту (прив`язки), з порушення протипожежних правил та недотриманням відстані об`єкта будівництва до меж земельної ділянки, та отримуючи на підставі вищевказаних порушень свідоцтво про право власності на нерухоме майно, [PERSON] грубо порушила права [PERSON] , як суміжного користувача, який вданому випадку позбавлений можливостіна здійсненнябудівництва власного будинку через незаконнета занадтонаближене будівництво будинку [PERSON] до його ділянки. Також, вищевказані висновки суду узгоджуються із роз`ясненням Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (Про правовий режим самочинного будівництва)», згідно із п. 6 якої «Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів». Після отримання вищевказаних рішень суду (з відміткою про набрання ними законної сили) [PERSON] звернувся до Управління з питань реєстрації Вінницької міської ради з метою внесення для скасування свідоцтва про право власності [PERSON] в реєстрі. Працівники вищевказаного Управління повідомили [PERSON] , що [PERSON] здійснила відчуження даного будинку [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо, що [PERSON] , відчужила своєму малолітньому сину [PERSON] самочинно збудований будинокза договором дарування № 49 від 20.01.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. Будучи впевненим у тому, що дії [PERSON] з відчуження самочинно збудованого будинку своїй малолітній дитині є неправомірними, а договір дарування самочинно збудованого будинку - недійсним, [PERSON] вимушений був вкотрезвертатись до суду з метою захисту своїх порушених прав, наслідком чого був розгляд Вінницьким районним судом Вінницької області справи № 128/3275/17. У зв`язку із систематичним грубим недотриманням встановлених норм та стандартів для будівництва, невиконанням вимог компетентних органів, законність яких встановлена рішеннями суду, порушенням прав та законних інтересів [PERSON] , останнім було здійснено чергове звернення до суду із позовною заявою про усунення [PERSON] перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку. Так, постановою Апеляційного суду Вінницької області від 11.06.2018 року у справі № 128/1778/16-ц було задоволено такі вимоги [PERSON] та зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого будинку по адресі: [ADDRESS] . Серед іншого встановлено, що звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання самочинно збудованим будинку та усунення перешкод в користуванні своєю земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого будинку є способом захисту, тобто таким, шо відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначено також, що [PERSON] своїми діями грубо порушила права [PERSON] та спонукалайого звернутися досуду. Доведено нанесення шкоди інтересам [PERSON] таким будівництвом. Продовжуючи свої протиправні дії, з метою умисного затягування процесу виконання судових рішень, з боку [PERSON] було подано ряд заяв та клопотань в межах виконавчого провадження. Так, в межах справи № 128/1778/16-ц, представником [PERSON] було подано до суду заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13.02.2019 року у задоволенні заяви було відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням з боку відповідача було скеровано відповідну апеляційну скаргу, в задоволенні якої постановою Вінницького апеляційного суду від 18.04.2019 року було відмовлено. Також, [PERSON] було скеровано заяву про відстрочення виконання рішення суду у справі № 128/1778/16-ц, яку ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19.06.2019 року залишено без задоволення. Таким чином, на законному рівні встановлено факт систематичного та грубого порушення з боку [PERSON] прав та законних інтересів [PERSON] , шо стало наслідком його фізичного та психологічного виснаження. Разом з цим, на думку позивача, внаслідок окреслених порушень його прав, в порядку ст. 23 ЦК України, він має право на відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та/або у зв`язку із знищенням чи пош9кодженням її майна саме по собі є моральною шкодою. Разом з тим, позивач вважає, що сума у 200 000 грн. 00 коп. є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, відтак, розумною та справедливою, оскільки порушення його права на будівництво свого житла бере початок ще з 2013 року, він протягом шести років змушений був терпіти глибокі душевні страждання та щоразу захищати свої інтереси через компетентні органи. Такі дії [PERSON] , замість того, щоб витрачати фінансові заощадження на будівництво, змусили позивача витрачати їх на отримання дороговартісної кваліфікованої правничої допомоги. Зважаючи на похилий вік позивача та територіальну віддаленість всі місця його проживання, усі на судові засідання, окрім того, що для нього, як для пенсіонера, були коштовними, вимагали ще й надскладних фізичних та моральних зусиль. Кожне засідання мало наслідком для позивача глибоких психологічних страждань та хвилювання - його організм перебував у постійному стресі. Більше того, необхідність свого порушеного права та постійне доказування такого, для позивача, як для законослухняного громадянина, були приниженням честі та гідності. Постійне з`ясування обставин справи у суді, безперервне цькування і зухвала поведінка з боку відповідача, необхідність у систематичному поясненні усім близьким та оточуючим, що в його діях відсутні ознаки протиправності - погіршили стан здоров`я та загальне самопочуття позивача. Такі протиправні дії [PERSON] суттєво вплинули на нього та значною мірою виснажили його фізичне і психічне здоров`я. Надмірно тривале невиконання останньою судових рішень, що набули статусу закону, вважається протиправною поведінкою [PERSON] щодо [PERSON] та його майна. Окрім цього, дії [PERSON] призвели до порушення сну позивача, швидкої втомлюваності, пасивності, зниження настрою, пригніченості, нервозності, дратівливості, образливості, чутливості; він почав помічати за собою реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційну напругу та насторогу. З медичних показників у нього підвищується артеріальний тиск та з`явились болі в області серця. Також, протиправна поведінка [PERSON] все ж призвела до того, що декілька місяців тому позивач вимушений був відчужити таку омріяну та зручну для нього в розташуванні земельну ділянку третій особі, так як ні за станом здоров`я, ні фінансово не міг протистояти постійному пригніченню та психологічному тиску з боку відповідача. З даного приводу позивач досі відчуває почуття досади та обурення поведінкою винуватиці. За наведених обставин позивач звертається до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за душевні страждання, яких він познав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого в розмірі 200000 грн. 00 коп. 20.07.2020 року на позовну заяву позивача представником відповідача [PERSON] - адвокатом Дудчиком О.М. надано відзив, в якому представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, вважає його безпідставним, необгрунтованим та недоведеним з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способі захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, відшкодування моральної шкоди має низку особливостей, які, насамперед, полягають у чітко визначених протиправних діяннях, до яких законодавець відносить: заподіяння каліцтва та іншого ушкодження здоров`я, що призвело до фізичного болю та страждань фізичної особи; протиправну поведінку щодо фізичної особи, членів її сім`ї чи близьких родичів, яка призвела до душевних страждань фізичної особи; знищення чи пошкодження майна фізичної особи, що призвело до її душевних страждань; приниження честі, гідності фізичної особи та ділової репутації фізичної і юридичної особи. Особливість моральної шкоди полягає в тому, що вона має немайновий характер та може полягати у фізичному болі та/або стражданнях фізичної особи, а також інших негативних наслідках немайнового характеру, які було спричинено внаслідок приниження честі, гідності фізичної особи та ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також інших протиправних діянь. Певна специфіка є у вині заподіювача. За загальним правилом, завдана моральна шкода відшкодовується за наявності вини заподіювача. Однак, відшкодування моральної шкоди може бути здійснено і незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано; в інших випадках, встановлених законом. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності основних умов відповідальності: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Сам лише факт наявності шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести існування всіх зазначених складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити суб`єкта відповідальності. Відсутність хоча б однієї з цих складових виключає відповідальність за заподіяння шкоди. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди судам також необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін і коли заподіяна моральна шкода. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності і при цьому правильно визначити суб`єкта такої відповідальності. Згідно із ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачем до позовної заяви не надано допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, що така шкода завданої саме внаслідок протиправних дій відповідача, а також доказів наявності причинного зв`язку між шкодою та діями відповідача. Посилання позивача на невиконання рішень судів з боку відповідача є безпідставними, оскільки відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Враховуючи наведене, сторона відповідача вважає позовні вимоги безпідставними, а тому заявлений позов не підлягає задоволенню. В судове засідання 29.07.2020 року позивач [PERSON] не з`явився, 19.06.2020 року надіслав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, позов підтримує та просить його задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дудчик О.М. в судове засідання 29.07.2020 року не з`явився, попередньо - 28.07.2020 року надіславши суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність та у відсутність відповідача [PERSON] , проти задоволення позову заперечує з підстав, зазначених у відзиві. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, врахувавши позицію учасників процесу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено по справі, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.02.2016 року, яка ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 року залишена без змін, зобов`язано [PERSON] знести за власний рахунок самочинно збудований житловий будинок по [ADDRESS] на земельній ділянці кадастровий номер 0520688906:04:007:0399 (а.с. 17 - 25). Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25.04.2017 року позов [PERSON] задоволено, скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок в [ADDRESS] серії [NUMBER] від 08.05.2014 року, видане [PERSON] та зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12934071 від 08.05.2014 року (а.с. 30 - 33). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20.10.2017 року заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25.04.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.08.2018 року заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року та ухвала апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року - скасовані. Вказана інформація відображена на офіційному вебпорталі судової влади України. Постановою апеляційного суду Вінницької області від 11.06.2018 року зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні власною земельною ділянкою, площею 0,050 га, кадастровий номер 0520688906:04:007:0397, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , шляхом знесення самочинно збудованого будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26 - 29). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13.02.2019 року у задоволені заяви представника [PERSON] - [PERSON] про визнання виконавчого листа, виданого 03.07.2018 Вінницьким районним судом Вінницької області таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: [PERSON] Вінницький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, у цивільній справі № 128/1778/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення паркану та житлового будинку, визнання житлового будинку самочинно збудованим - відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 18.04.2019 року ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 13.02.2019 року - залишено без змін (а.с. 34 - 38). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19.06.2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення паркану та житлового будинку, визнання житлового будинку самочинно збудованим - відмовлено (а.с. 39 - 42). Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що рішенням постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 08.05.2007 року за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано право власності, в рівних частках, на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 0520688906:04:007:0279, що розташована по [ADDRESS] . На підставі рішення Якушинецької сільської ради від 30.09.2009 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видано державні акти про право власності на земельну ділянку загальною площею по 0,050 га кожному. Пізніше, свою земельну ділянку [PERSON] відчужила відповідачу [PERSON] . Рішенням Якушинецької сільської ради № 62 від 13.03.2013 року [PERSON] надано дозвіл на проектування та будівництво жилого будинку та зобов`язано останню розробити проект і будівельний паспорт та розпочати будівництво тільки після реєстрації даних документів. Однак, будівництво житлового будинку відповідач розпочала не згідно із проектом, а із значним зміщенням до межі земельної ділянки [PERSON] . Такі дії [PERSON] щодо будівництва з істотним порушенням будівельних норм і правил призвели до грубого порушення прав [PERSON] на будівництво власного житлового будинку, в зв`язку з чим він змушений був неодноразово звертатися до судів різних юрисдикцій з відповідними позовами. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя передбачено, що при вирішені цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Згідно п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає в тому числі і у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності основних умов відповідальності: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Сам лише факт наявності шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести існування всіх зазначених складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити суб`єкта відповідальності. Відсутність хоча б однієї з цих складових виключає відповідальність за заподіяння шкоди. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди судам також необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін і коли заподіяна моральна шкода. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності і при цьому правильно визначити суб`єкта такої відповідальності. Враховуючи вищевикладене, на підставі достовірних, належних та допустимих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, що така шкода завданої саме внаслідок протиправних дій відповідача, а також доказів наявності причинного зв`язку між шкодою та діями відповідача. Крім того, посилання позивача на невиконання рішень судів з боку відповідача є безпідставними, оскільки порядок виконання судових рішень регламентовано Законом України «Про виконавче провадження», згідно якого примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed