Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

02 квітня 2019, адвокат Сорокіна І.В., яка діє в інтересах [PERSON]., звернулась до суду із заявою, в якій просить: встановити факт смерті [PERSON],що настала [INFO] в місті Донецьку Донецької області; встановити факт, що [PERSON], [INFO], є рідним батьком [PERSON], [INFO]. Заява обґрунтована тим, що [INFO] помер батько [PERSON]. - [PERSON], [INFO], громадянин України, який на день смерті проживав в місті\~Донецьку Донецької\~області, що в свою чергу є тимчасово окупованою територією України. Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києвівідмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки заявником для підтвердження факту смерті було пред'явлено документ, форма якого не відповідає вимогам чинного законодавства. Заявник у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву в електронному вигляді, у якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримала. Представник заінтересованої особи - Шевченківського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві у судове засідання не з'явився. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У відповідності до ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. На підтвердження факту смерті заявником подано копію свідоцтва про смерть, виданого установою, що розташована на окупованій території, згідно якого «[PERSON][INFO],умер [INFO], место смерти - город Донецк» (а.с.10). Крім того, заявником надано суду копію довідки про причину смерті, виданої медичною установою в місті Донецьку згідно якої помер [INFO], причина смерті - атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіперекстензією. Також в матеріалах міститься копія відмови у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON],виданої 16 січня 2019 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиціїу місті Київі за вих. № 387/16-17-73 (а.с.10). Оцінюючи письмові докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт смерті [PERSON],визначає дату смерті - [INFO], що настала в місті Донецьку Донецької області. Згідно копії свідоцтва про народження, виданого 29 липня 1983 року, «[PERSON]» народився [INFO], батько - «[PERSON]». При цьому, зазначення матері - «[PERSON]» у свідоцтві про народження заявника [PERSON]., співпадає з зазначенням дружини у свідоцтві про одруження [PERSON]. (а.с.7). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, однак для оформлення спадщини необхідно встановити факт перебування [PERSON] та [PERSON] родинних відносинах між собою, в якості сина та батька, оскільки в інший спосіб встановити факт родинних відносин неможливо. Як вказано у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення"суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Той факт, що померлий [PERSON] рідним батьком заявника, підтверджено наявними матеріалами у справі та спричинено невірним перекладом імен. Таким чином, з огляду на зміст досліджених письмових доказів, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження, вважає вимоги заявника такими, що ґрунтуються на вимогах закону, в зв'язку з чим його заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved