Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

24.11.2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , в якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.12.2011 року у розмірі 91\~604,39 грн. станом на 22.12.2011 року, яка складається з наступного: 7\~788,05 грн. заборгованість за кредитом; 75\~408,38 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3\~569,66 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4\~338,30 грн. штраф (процентна складова). 09.03.2021.2021 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява від представника позивача про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач остаточно просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.12.2011 року у розмірі 26\~208,57 грн., яка складається з наступного: 7\~788,05 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 16\~552,19 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 1\~868,33 грн. заборгованість з пені. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 22.12.2011 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що віг був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Так, оскільки відповідач порушив зобов`язання з повернення суми кредиту, позивач просить позов задовольнити, стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю [PERSON] . Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 21.02.2018 року, після отримання судом відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки, відкрито провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження кервіника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 09.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 274 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 08.05.2018 року до канцелярії суду надійшов від представника відповідача відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати позовну давність. У відзиві представник відповідача зазначає, що банк жодним чином не намагався вирішити проблемну заборгованість [PERSON] шляхом її досудового врегулювання та не надав суду доказів щодо цього. Крім того, позивачем не надано до суду жодного підтвердження щодо укладення договору кредитування між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк». В матеріалах справи наявна лише анкета-заява з персональними даними, що не є договором. Цією анкетою відповідач тільки виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна», а не укладені договірні відносини між сторонами. Позивачем не надано жодних доказів, яким чином та взагалі відповідачем було сплачено зазначені в наданому банком розрахунку боргу відповідні суми, в тому числі і суми від 10.11.2014 року 383,18 грн.; 01.02.2015 року 29,47 грн.; 28.04.2015 року 0,87 грн. Останні дві суми 01.02.2015 року та 28.04.2015 року хоча і зазначені в межах позовної давності, але самі по собі термін позовної давності не переривають, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності. До того ж [PERSON] 07.11.2014 року був звільнений з обійманої посади та не працював, не мав дохід, а відповідно не мав можливості та не проводи жодних платежів після свого звільнення. Наявні у справах Умови і правила надання банківських послуг не підписані відповідачем як позичальником. 05.07.2018 року до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, де він зазначає, що відповідач підписанням анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. З виписки з карткового рахунку чітко вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Позивач зазначає, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований. Користуючись кредитними коштами, відповідачу було добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Позивачем дотримано при зверненні до суду строк позовної давності, оскільки строк випущеної картки до останнього дня 01.2018 року, а позивач звернувся до суду з позовом 19.11.2017 року. 12.04.2021 року до суду надійшов від представника відповідача відзив, в якому він додатково зазначає, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містить: інформації яка саме картка видавалась; номеру картки. В доданій до справи виписці за період з 01.12.2011 року по 03.07.2018 року по картці, останній день перерахунку коштів між рахунками по договору є дата 31.10.2014 року. Починаючи з 10.11.2014 року банком здійснювались якість маніпуляції з грошовими коштами, які на рахунку цієї карти (списувались штрафи, відсотки). Крім того, порушення прав позивача відбулося 16.05.2014 року, коли було проведено оплату не 545,65 грн., як того вимагав ніби-то договір, а була сплачена сума 400,00 грн. Отже, позивач знав про порушення своїх прав 16.05.2014 року. Отже, термін позовної давності сплинув в травні 2017 року. Однак, позивачем вищезазначену позовну заяву направлено до суду поштовим відправленням 19.11.2017 року. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 22.12.2011 року відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписав заяву № б/н, відповідно до якої йому відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 500,00 грн., який у подальшому було збільшено до 8 000,00 грн., що підтверджується довідкою, виданою АТ КБ «Приватбанк» та доданою до матеріалів справи. При цьому, в даній анкеті-заяві відсутнє погодження щодо встановленого розміру відсотків за користування кредитом, крім того, відсутнє підтвердження досягнення сторонами згоди щодо розміру та порядок нарахування пені, комісії та штрафів за порушення зобов`язань з боку відповідача, що в свою чергу, є підставою для відмови в позові щодо стягнення 16\~552,19 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 1\~868,33 грн. заборгованість з пені Виписка по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 24.06.2020 року підтверджує, що відповідач користувався платіжною карткою зі встановленим кредитним лімітом. Позивач посилається, що згідно розрахунку заборгованості відповідач кредит вчасно не сплачував, порушив графік погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, яка становить 26\~208,57 грн., що складається з наступного: 7\~788,05 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 16\~552,19 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 1\~868,33 грн. заборгованість з пені. Поряд з цим, з розрахунку заборгованості, що надавався позивачем на момент направлено вищезазначеного позову до суду, тобто 19.11.2017 року, вбачається, що станом на 31.10.2017 року останній платіж по картковому рахунку відповідачем був здійснений 10.11.2014 року. Проте, з виписки за договором № б/н станом на 24.06.2020 року вбачається, що 10.11.2014 року відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 383,18 грн., а 16.05.2014 року картку було поповнено на суму 400,00 грн., а 20.03.2014 року картку було останній раз поповнено в терміналі самообслуговування на суму 600,00 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що анкета-заява позичальника від 22.12.2011 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також кінцевого терміну погашення кредиту. За таких обставин, момент перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тобто перебіг позовної давності почався з моменту останнього не автоматичного платежу [PERSON] по кредиту - з 16.05.2014 року. Оскільки останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідач здійснив 16.05.2014 року, а позов до суду банк направив 19.11.2017 року, що підтверджується реєстром відправлень № 8863398 наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі. Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.01.2021 № 494/366/19 (61-2084св20). Крім того, сама по собі часткова оплата боргу, яка була здійснена відповідачем 08.10.2020 року, не є підставою для переривання строку позовної давності. Потрібно мати на увазі, що вчинення боржником будь-яких дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку поза межами строку позовної давності не може тягти за собою його переривання, оскільки цей строк сплив у зв`язку з чим не міг перериватися (Ухвала ВССУ від 11.02.2015 р. по справі № 6-42505св14). При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини боргу (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року у справі за № 6-43цс17. З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Outcome: dismissed