Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області 11.09.2013 року з позовом до [PERSON], ПП «Вогма», ПАТ «Кредобанк» про поділ спільного майна та визнання договору іпотеки недійсним звернулась [PERSON] Позов мотивований тим, що позивач та відповідач [PERSON] з 04.12.1981 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Відповідач [PERSON] 25.03.2003 року створив та зареєстрував приватне підприємство «Вогма» і з вказаного часу підприємство здійснює свою господарську діяльність. Всі готівкові кошти для формування статутного фонду внесені на розрахунковий рахунок підприємства [PERSON] були спільними сімейними коштами (заощадженнями), крім того в березні 1993 року [PERSON] за сімейні кошти придбав заготовки металевих дверних блоків (120 шт.), які в 2005 році передав ПП «Вогма». Кошти, отримані від продажу дверей, перераховані малому ПП «Оптиміст» за виконання робіт по будівництву 2-х кімнатної квартири в будинку [ADDRESS]. Згідно договору підряду на капітальне будівництво квартири № 92 від 10.03.05 вартість робіт складає 107980,00 грн. Свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] видане ПП «Вогма» 09.02.06 року. Вказане свідчить, що статутний фонд ПП «Вогма» в розмірі 140000,00 грн. та зазначена квартира № 3 повністю сформовані (придбані) за рахунок спільних коштів подружжя, в зв'язку з чим позивач у відповідності до вимог ст. 60,61 СК України та рішення Конституційного Суду України від 19.09.12 у справі № 1-8/2012, вважає статутний капітал та майно приватного підприємства об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, позивач зазначає, що недавно довідалась про укладення 18.07.08 року між ПП «Вогма» та ПАТ «Кредобанк» договору іпотеки, згідно з яким спільне майно подружжя , а саме квартира [ADDRESS] передана в іпотеку банку, з порушенням вимог ч. 3 ст. 65 СК України без її письмової згоди. Вказане розпорядження [PERSON] спільним майном подружжя без згоди [PERSON], зумовило її звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, згідно з вимогами якого позивач просить визнати статутний фонд ПП «Вогма» та квартиру спільним майном подружжя, визнати недійсним договір іпотеки та здійснити поділ майна подружжя в натурі, визнавши за нею право власності на квартиру [ADDRESS], а за відповідачем - на статутний фонд ПП «Вогма» в розмірі 140000,00 грн. за стягненням на користь [PERSON] грошової компенсації в розмірі 13524,00 грн. Ухвалою суду від 04.12.2013 року відповідач ПАТ «Кредобанк» замінений на належного відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» ( а.с. 80). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та з викладених в ньому підстав просив його задоволити. Належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи відповідач [PERSON] в судове засідання призначене на 14.02.2014 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні 04.02.2014 року позов визнав, просив його задоволити. Представник відповідача ПП «Вогма» позов визнав, вважав його обґрунтованим та просив його задоволити. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши сукупність доказів у справі, судом встановлені наступні факти та правовідносини, що їм відповідають. Сторонами спору не оспорюється, що [PERSON] та [PERSON] проживають в зареєстрованому шлюбі та відповідач є власником - засновником ПП «Вогма». Так, Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] підтверджено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 04.12.1981 року зареєстрували шлюб, про що в цей же день зроблено актовий запис № 2312. ( а.с. 6). Під час шлюбу, відповідач [PERSON] як засновник - власник створив приватне підприємство «Вогма», яке зареєстровано 25.03.2003 року, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 142843 ( а.с. 17) та Статут ПП «Вогма». Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ). Згідно з ст. 63 ГК України підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством. Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На обґрунтування позовних вимог позивачем надано Статут ПП «Вогма», затверджений рішенням № 3 засновника-власника від 03.03.2009 року та зареєстрованого 04.03.2009 року за № 11741050004000795. Редакції Статуту, що діяла в момент заснування ПП «Вогма» позивачем суду не надано. Разом з тим, системний аналіз Статуту свідчить про наступне. Згідно з загальними положеннями Статуту ПП «Вогма», затвердженого рішенням № 3 засновника-власника від 03.03.2009 року та зареєстрованого 04.03.2009 року за № 11741050004000795, підприємство створене та діє на підставі підприємницької ініціативи громадянина [PERSON] та є юридичною особою за законодавством України. Підприємство має самостійний баланс, власні основні і оборотні засоби (п. 1.1,1.2, 1.3 Статуту). З п. 5.6. Статуту ПП «Вогма», вбачається, що майно підприємства формується за рахунок статутного фонду, надходжень від частини прибутку, отриманого в результаті господарської діяльності підприємства, надходжень від участі у спільних виробництвах, організаціях, об'єднаннях, кредитів банків, інвестицій і фінансової допомоги інших юридичних та фізичних осіб, залучених коштів та майна юридичних та фізичних осіб, придбання і реалізації, споруд, обладнання виробі, тощо та інших джерел, не заборонених діючим законодавством ( а.с. 9). Доказів порядку формування та розміру статутного фонду ПП «Вогма» на час його заснування, тобто 25.03.2003 року, позивачем не надано. Проте, з ордерів та квитанцій від 31.07.03 на суму 3825,00 грн., від 28.05.03 на суму 1300,00 грн., від 25.09.03 на суму 2500,00 грн., від 28.10.03 на суму 4000,00 грн., від 01.12.03 на суму 5000,00 грн. та від 26.12.03 на суму 2000,00 грн. вбачається, що статутний фонд підприємства формувався за рахунок перерахування до нього ПП «Вогма» вказаних сум. З наданих позивачем доказів вбачається, що рішенням № 2 від 15.12.2004 року засновника-власника приватного підприємства «Вогма» [PERSON] статутний фонд ПП «Вогма» збільшений до 40000,00 гривень, а рішенням № 3 від 03.03.2009 року засновника-власника - до 140000,00 гривень. Прибутковими касовими ордерами та квитанціями до них від 18.05.2009 року та 20.05.2009 року підтверджено, що відповідачем [PERSON] здійснено внесок до Статутного фонду підприємства на загальну суму 95000,00 гривень. Таким чином, сукупність вказаних доказів, зміст Статуту та положення ст. 62,66 ГК України переконують суд, що ПП «Вогма» є юридичною особою, якій належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок, оскільки майно підприємства складається з статутного фонду, а також до майна підприємства належить надходження від участі у спільних виробництвах. Пунктом 1.4 Статуту визначено, що підприємство має право від свого імені укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, здійснювати різноробочу виробничу, господарську, комерційну діяльність. Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Позивачем на обґрунтування позову надано суду договір підряду № 92 на капітальне будівництво житлової квартири від 10.03.2005 року, укладеного між малим ПП «Оптиміст» та ПП «Вогма». З вказаного договору підряду вбачається, що замовник (ПП «Вогма») доручило, а підрядник (МПП «Оптиміст») зобов'язалось виконати роботи з будівництва жилої квартири, а саме 2-х кімнатної квартири загальною площею 87,47 м.кв. в будинку за адресою [ADDRESS], яку після здійснення будівництва передати замовнику. Замовник зобов'язався оплатити вказані роботи шляхом безготівкового перерахування на рахунок підрядника 107980,00 грн. в строк до 30.09.2005 року ( а.с. 18-22). Позивач посилається на те, що з метою здійснення оплати за вказаним договором [PERSON] було передано в 2005 році ПП «Вогма» металеві дверні блоки в кількості 120 шт., а гроші від їх реалізації перераховані МПП «Оптиміст». (накладна № 31 від 18.03.1993 року, договір про управління рухомим майном від 15.02.2005 року а.с. 25, 99-101) Разом з тим, суд не приймає вказані докази до уваги, як і договір про капітальне будівництво, оскільки вони взагалі не стосуються предмету позову, оскільки позивач звернувся до суду з вимогою, що стосується квартири [ADDRESS], загальною площею 84,7 м. кв. а вказані докази пов'язані з будівництвом квартири за адресою [ADDRESS] площею 87,47 м.кв. Згідно поданих доказів, право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 84,7 кв. м., про визнання права власності на яку звернулась з позовом [PERSON], належить приватному підприємству «Вогма», що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку від 09.02.2006 року № 216, виданому на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 327 від 09.02.2006 року та реєстраційним посвідченням на об'єкти нерухомого майна які належать юридичним особам, згідно з яким КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» зареєстровано 13.07.2007 року за реєстровим № 1891 книга № 22 право власності на зазначену квартиру за ПП «Вогма» ( а.с. 23, 24). Позивачем на обґрунтування вимог позову надано суду докази підстав набуття ПП «Вогма» майнового права на вказану квартиру, а саме платіжні дорученнями № 56 від 19.05.2005 на суму 36000,00 грн. та № 57 від 23.05.2005 року на суму 35980,00 грн. З яких вбачається, що вказані кошти перераховані ПП «Вогма» на рахунок МПП «Оптиміст» за пайову участь згідно з договором б/н від 03.03.2005 року ( а.с 114,115). Договір про пайову участь на підставі якого здійснено перерахування коштів сторонами суду не надано. Разом з тим, приймаючи до уваги докази належності на праві власності ПП «Вогма» квартири [ADDRESS] та положення п. 5.6, 5.7 Статуту щодо режиму та порядку формування майна підприємства, суд дійшов висновку, що вказане нерухоме майно є майном підприємства. Системний аналіз положень Статуту ПП «Вогма» та сукупність доказів у справі свідчить, що єдиним власником майна з позовом про поділ якого в натурі звернулась [PERSON] є приватне підприємство «Вогма». На обґрунтування своїх вимог позивач послалась на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, яким визначено, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, суд не вважає, що вказаним Рішенням підтверджено обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного. Так, з позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати статутний фонд ПП «Вогма» та квартиру, яка належить ПП «Вогма» на праві власності спільним майном подружжя та провести поділ вказаного майна в натурі. Разом з тим, виходячи із змісту ст. 62,66 ГК України право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок належить юридичні особі - підприємству. Так, вимоги позивача щодо визнання статутного фонду ПП «Вогма» та квартири, яка належить ПП «Вогма» на праві власності, зміною правового режиму майна приватного підприємства на режим спільного сумісного майна подружжя. Проте, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб. Так, згідно правової позиції Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-79 цс 13, в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Вказане свідчить, що право [PERSON] як дружини засновника ПП «Вогма», при умові доведеності належності майна (внесених до статутного фонду [PERSON] коштів) до спільної сумісної власності подружжя, а саме доведеності набуття майна під час шлюбу та того, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, має у відповідності до положень Сімейного кодексу України право вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя, що узгоджується з рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012. Проте, [PERSON] звернулась до суду з вимогою здійснення поділу майна в натурі, в тому числі і шляхом визнання за нею права власності на нерухоме майно, власником якого є підприємство, що свідчить про невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного (невизнаного) права. Крім того, судом враховано, що факт лише поповнення відповідачем [PERSON] статутного фонду підприємства в період шлюбу ще не свідчить про те, що джерелом вказаного є спільні сумісні кошти або праця подружжя. Так, сторонами спору суду в обґрунтування позовних вимог надано лише прибуткові ордери та квитанції до них, з яких неможливо встановити походження вказаних коштів, а від так і зробити висновок про джерело їх набуття. Доказів, щоб підтверджували те, що внески до статутного фонду здійснені за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя суду не надано. Так, в згаданій правовій позиції Верховним Судом України визначено, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Щодо вирішення вимог позову про визнання недійсним договору іпотеки суд виходить з наступного. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). З договору іпотеки від 18.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 18.07.08 та зареєстрованого в реєстрі за № 3879, вбачається, що ПП «Вогма», від імені якого на підставі Статуту діяв директор [PERSON], діючи як іпотекодавець - майновий поручитель, виступило майновим поручителем за кредитним договором № 157 від 18.07.2008 року та передало в іпотеку ВАТ «Кредобанк» (іпотеко держателю) нерухоме майно двокімнатну квартиру № 3, яка розташована в [ADDRESS] ( а.с. 26-28). Позивач на обґрунтування недійсності вказаного договору зазначає про порушення при його укладенні вимог ст. 65 СК України, а саме не отримання [PERSON] письмової згоди позивача при розпорядженні спільною сумісною власністю подружжя. Проте, як зазначено вище, квартира (предмет іпотеки) є майном ПП «Вогма» та вказаний договір іпотеки укладений приватним підприємством «Вогма», а не відповідачем [PERSON] Згідно п. 6.2 Статуту ПП «Вогма» до компетенції власника підприємства, серед іншого віднесено, передача майна підприємства в іпотеку. Пунктом 1. 8 Статуту передбачено, що підприємство несе відповідальність по своїх зобов'язаннях в межах належного йому майна, на яке згідно з законодавством України може бути звернено стягнення. Підприємство здійснює права управління, користування і розпорядження закріпленим за ним майном, фінансовими засобами, матеріальними цінностями, що передбачено п. 5.7 Статуту. Зміст вказаного договору, положення Статуту підприємства спростовують доводи позивача про недійсність договору іпотеки, оскільки при укладенні вказаного [PERSON] діяв лише від імені підприємства, а тому твердження щодо необхідності згоди іншого з подружжя відповідно до норм ст. 65 СК України є безпідставним та не ґрунтується на вимогах закону. Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову [PERSON] та у відповідності до ст. 174 ЦПК України не приймає визнання відповідачами [PERSON], ПП «Вогма» вимог позову, оскільки вказане визнання суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема іпотекодержателя. Сукупність доказів у справі, з врахуванням положень ст. 11,61,174 ЦПК України, переконують суд у відсутності підстав для задоволення позову, що зумовлює рішення суду про відмову [PERSON] в задоволені позову в повному обсязі. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем витрати у сплаті судового збору слід залишити за ним. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed