Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

У серпня 2018 року [PERSON] звернулася з вказаним позовом. В обґрунтування позову, вказує, що вона є єдиним спадкоємцем її померлого чоловіка - [PERSON]. За свого життя [PERSON] розпочав процедуру приватизації земельної ділянки площею 0,604 га, розташованої за адресою: вул. Кричевського, 27, м. Миргород Полтавської області, однак з невідомих причин не отримав правовстановлюючого документу. Позивач у встановленому законом порядку, звернулася до приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] з метою отримання свідоцтва про спадщину за законом, однак отримала відмову, з мотивів відсутності правовстановлюючого документу. У звязку з цим, [PERSON] була змушена звернутися до суду. Прохала суд визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки з отриманням свідоцтва про право власності, площею 0,604 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: вул. Кричевського, 27, м. Миргород Полтавської області в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON]. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 27 серпня 2018 року відкрито провадження у даній справі (а.с.34). У встановлений судом строк, представником відповідача було подано відзив, в якому вказав на безпідставність вимог позивача про визнання за ним права на земельну ділянку, оскільки до спадкодавця перейшло лише право на завершення процедури приватизації та одержання правовстановлюючого документу на імя спадкоємця. Окрім того, у позові вказаний невірний розмір спірної земельної ділянки, а саме 0,604 га, хоча рішенням Миргородської міської ради № 45 від 13.01.2000 року [PERSON] було передано земельною ділянку прощею 0,0604 га. Позивач та його представник, адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили задовольнити його з підстав вказаних у позовній заяві. Представник Миргородської міської ради [PERSON] заперечили позовні вимоги з підстав вказаних у відзиві. Представник Головного управління\~Держгеокадастру у\~Полтавській області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду подав пояснення, в яких виклав прохання провести розгляд справи у його відсутність, при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 31 грудня 2018 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.12). За свого життя [PERSON], розпочав процедуру приватизації земельної ділянки площею 0,604 га, розташованої за адресою: вул. Кричевського, 27, м. Миргород Полтавської області. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради № 45 від 13 січня 2000 року «Про надання земельних ділянок у приватну власність громадянам» передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 604 м.кв., по вул. Кричевського, 27, у м. Миргород та дозволено у встановленому порядку одержати державний акт на право приватної власності на землю (а.с.9), проте його не отримав. Останній розпочав процедуру приватизації шляхом виготовлення технічної документації, але помер 31.12.2017 року. У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті. При встановленні факту набуття спадкодавцем права власності на спірну земельну ділянку, суд керується законодавством чинним на момент виникнення правовідносин. У відповідності до ст. 6 Земельного кодексу України 1990 р. (в редакції від 06.04.1999), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими [PERSON] народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Приватизації земельних ділянок проводилася на підставі Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» (в редакції від 26.12.1992). Пунктом 3 було закріплено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною [PERSON] народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. У відповідності до ч.1 ст. 22 ЗК України 1990 р., право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно з ч.1 ст. 23 ЗК України 1990 р, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. На підставі вищенаведеного, вбачається, що факт неотримання спадкодавцем державного акту на право приватної власності на землю свідчить про те, що він за життя не набув дане право. У відповідності до п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України від 25.10.2001, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Так, відповідно до ст.116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Порядок приватизації земельних ділянок визначено у ст.118 ЗК України, за якою питання прийняття рішення про приватизацію земельних ділянок покладено на органи місцевого самоврядування, якими за ст.12 ЗК України є сільські, селищні, міські ради. Процес приватизації завершується часом виникнення права власності - отриманням державного акту на початок процесу приватизації, а у період виникнення спірних правовідносин - моментом державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України). Згідно із ст.1218 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов'язку, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов'язку, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, перелік яких визначено у ст.1219 ЦК України. Аналізуючи вищевказані норми законодавства суд вважає, що у даному випадку до спадкоємця не переходить право власності на земельні ділянки, яке не було оформлено відповідним чином, але переходить право на завершення приватизації, оскільки це пов'язано із майновими правами. Зазначена позиція суду узгоджується із роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року (п.3.5), що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У відповідності до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Результатом проведення державної реєстрації є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (ст. 21 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, оскільки спадкодавець за свого життя не набув право власності на спірну земельну ділянку, а лише розпочав процедуру її приватизації відповідно до чинного законодавства України, тому до спадкоємця в порядку спадкування переходить лише право на завершення приватизації відповідної земельної ділянки. Що ж до вимоги позивача про визнання за ним права на завершення приватизації земельної ділянки з отриманням свідоцтва про право власності, суд вважає, що вона підлягає задоволенню лише в частині визнання за [PERSON] права на завершення приватизації земельної ділянки, оскільки проведення державної реєстрації та видача за її результатами підтверджуючих документів, належить до дискреційних повноважень органів та посадових осіб, що здійснюють свою діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Окрім цього, загальновідомим є факт, що 1 гектар «га» дорівнює 10\~000 квадратних метрів «м.кв.». Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради № 45 від 13 січня 2000 року «Про надання земельних ділянок у приватну власність громадянам», [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 604\~м.кв. Отже, виконавчим комітетом Миргородської міської ради вирішено питання про передання спадкодавцю [PERSON] для приватизації земельної ділянки в розмірі лише 0,0604\~га. Тому вимога позивача про надання йому права на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,604 га, розташованої за адресою: вул. Кричевського, 27, м. Миргород Полтавської області є також безпідставною, та підлягає задоволенню частково в розмірі лише 0,0604\~га. В звязку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved