Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Волинської обласної спілки споживчих товариств про визнання правочину недійсним. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 01 січня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди торговельного місця, а також 01 січня 2008 року додаткову угоду до вказаного договору оренди. Вважає, що зміст цього правочину ініційований та складений на користь Волинської обласної спілки споживчих товариств з чисельними порушеннями публічного порядку, під впливом обману, шляхом насильства, без відповідного дозволу Луцької міської ради та з іншими порушеннями. Ще 20 листопада 1998 року адміністрація Луцького госпрозрахункового ринку звернулась до позивача [PERSON] вимагаючи негайно заключити договір оренди торгівельного місця, на якій знаходиться його приватний торговий кіоск [NUMBER]. Заключаючи даний договір про оренду торгівельного місця, позивач вважав, що сплачує за оренду земельної ділянки, площею 60 кв.м. В січні 2007 року з вимогою укласти договір оренди торгівельного місця до позивача вже звернулась адміністрація Волинської обласної спілки споживчих товариств, з погрозами про розірвання договорів у будь-який час, демонтажу приватного кіоску позивача, адміністрація Волинської обласної спілки споживчих товариств з року в рік примушувала і примушує законного власника до переукладання псевдодоговорів оренди торгівельного місця на вигідних тільки Волинській обласній спілці споживчих товариств умовах, з постійним підвищенням ціни оренди за 1 кв.м. площі. Нещодавно позивачу став відомий той факт, що земельна ділянка, на якій розміщений його кіоск не є приватною власністю Волинської обласної спілки споживчих товариств. Спілка орендує цю земельну ділянку у Луцької міської ради, а отже, має право на укладання тільки договорів суборенди даної комунальної ділянки. Тому, позивач вважає, що оспорюваний договір оренди торгівельного місця є нікчемним правочином, оскільки порушує публічний порядок, прямо встановлений законом для таких правочинів, як суборенда комунальної власності. Просить суд визнати договір № 9953 оренди торгівельного місця від 01 січня 2007 року, в тому числі додаткову угоду до договору від 01 січня 2008 року недійсними, судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Подав письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 січня 2007 року між позивачем та Волинською обласною спілкою споживчих товариств було укладено договір оренди торговельного місця, на якому знаходиться стаціонарний торговий кіоск [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності., а також 01 січня 2008 року додаткову угоду до вказаного договору оренди (а.с. 8-10). Відповідно до пункту 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, зазначення яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право адміністрації ринку укладати письмові угоди з продавцями про надання торгівельних місць на визначений термін передбачено п. 20 Правил торгівлі на ринку, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань Європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової інспекції України, державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року №57/188/84/105 (що діяли на час виникнення спірних правовідносин). Приписами п. 20 цих Правил встановлено, що адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість. Відповідно до ст. 761 ЦК України, передбачено право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права та особи уповноваженої на укладення договору найму. Предметом даного договору оренди та додаткової угоди до нього було торгівельне місце для розміщення малої архітектурної форми площею 60 кв.м. за [NUMBER], яке не є власністю орендодавця. За умовами зазначеного договору сторони визначили всі обов'язкові для даного виду договорів умови, а саме: предмет оренди, права та обов'язки, відповідальність сторін, строк їх дії, порядок здійснення оплати та інші умови. Відповідно до ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Нормами ст. 184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Відповідно до п. 13 Правил торгівлі на ринках, "торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. " Договірне оформлення користування торгівельними місцями на ринку підтверджується листом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 19 серпня 2004 року №5674, згідно якого користування торгівельними місцями на ринку здійснюється на підставі договору оренди з адміністрацією ринку. Безпосередньо Правила торгівлі передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю природою є договорами оренди (найму) торгових площ. Таким чином, торгова площа, яка надавалась в користування підприємцям для організації торгівлі може бути предметом договору оренди на території ринку. Отже, Волинська обласна спілка споживчих товариств мала право на укладення договорів (угод), так як наділена у встановленому законом порядку статусом ринку. Така правова позиція відображена у Постанові Верховного суду України від 24 жовтня 2011 року. Не заслуговують на увагу твердження позивача, що угоди укладалися під впливом обману та шляхом насильства, оскільки ці факти суду не доведені, не підтверджені доказами з якими Закон пов'язує недійсність угод з підстав вчинення угод проти волі підприємців, внаслідок застосування до них тиску, а також обману зі сторони відповідача. При вирішенні спорів про визнання угод недійсними на підставі ст.ст. 227, 228, 230, 231, 233, 234, 235 Цивільного кодексу Ураїни суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо укладення угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, однак при цьому в силу вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦРК України, вона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Однак, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивач, всупереч вимогам наведених вище норм процесуального закону взагалі не вказав, яким чином правочин, строк дії якого закінчився ще у 2008 році, порушує на даний час його права та законні інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Враховуючи вищенаведене, заслухавши думку учасників процесу, аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в зв'язку з безпідставністю.

Outcome: dismissed