Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

27.08.2018 року представник позивача Лобода М.А., який діє на підставі довіреності (а.с.35), звернувся до Київського районного суду м.Одеси, який в свою чергу надіслав цивільну справу за підсудністю, і справа надійшла до Болградського районного суду 31.10.2018 року, з позовом до [PERSON] , та просить суд стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 82 355,97 грн., та судові витрати в розмірі сплаченого судового збору 1762,00 грн., мотивуючи тим, що 15 березня 2016 року між позивачем та ТОВ «Порше Лізинг» був укладений Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-00157/13/0164, предметом якого є страхування транспортного засобу «Фольксваген», державний номер [NUMBER] . 28.03.2017 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої автомобілю «Фольксваген», державний номер [NUMBER] , було завдано матеріальну шкоду. До позивача звернувся страхувальник із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Позивачем було складено страховий акт та розрахунок до нього, в результаті чого позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 181 355,97 грн. Цивільна відповідальність відповідача застраховано у СК «Домінінта» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу № АК/1645256 з лімітом відповідальності 100 000 грн., франшиза - 1000 грн., тому сума, яку повинен сплатити відповідач складає 82 355,97 грн. 17.05.2018 року позивач направив на адресу відповідача претензію № 0945/2738 УСГ про відшкодування шкоди завданої в результаті ДТП, яку відповідачем проігноровано. Так як відповідач добровільно не відшкодовує позивачу понесені витрати, позивач звернувся до суду з цім позовом. Представник позивача, до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, із заявою про перенесення слухання справи до суду не звертався. Надав суду письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні, мотивуючи свою позицію тим, що ремонтна калькуляція вартості відновлювального ремонту не є висновком спеціаліста та не може бути належним доказом на підтвердження оцінки шкоди. Огляд транспортного засобу проведений в порушення вимог Інструкції про проведення огляду пошкоджених транспортних засобів, а саме дату, час і місце огляду транспортного засобу попередньо не було погоджено з відповідачем, взагалі його не повідомили, коли та де буде проводитися огляд. Окрім цього ремонтну калькуляцію проводило СТО Автомобільний Дім ТОВ, з яким позивач уклав Договір про співпрацю, тобто виконавець робіт по складанню калькуляції виконував замовлення позивача та був не об`єктивним, так як йому за виконану роботу оплачував позивач, що свідчить про те, що виконавець був зацікавлений на користь замовника-роботодавця ПАТ «СК «Українська страхова група». Ремонтна калькуляція складена 20 квітня 2017 року, але в калькуляції не зазначено спеціаліста, який її склав, чи має цей спеціаліст свідоцтво на зайняття діяльністю з оцінки колісних транспортних засобів, достатній стаж роботи в даній галузі, тобто відповідач вважає ремонтну калькуляцію не відповідної вимогам щодо належності і допустимості доказів. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 28.03.2017 року о 08 годині 50 хвилин [PERSON] керував автомобілем «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER] в м.Одеса по вул.Балківська, 9а, здійснив проїзд на заборонений сигнал світлофору, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] . В наслідок чого, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що підтверджується постановою Приморського районного суду м.Одеси від 28.04.2017 року. Постанова набрала законної сили. Згідно положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, що її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина даної особи. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що саме порушення відповідачем [PERSON] вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої автомобіль «Volkswagen», державний номер [NUMBER] (а.с.13), отримав механічні пошкодження, тобто вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача. Між ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» та власником автомобіля «ВАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , було укладено договір обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземного транспортного полісу АК/16545256, забезпеченим транспортним засобом є вищезазначений автомобіль, що було встановлено в рішенні Господарського суду м.Києва від 18.09.2017 року, справа №910/11047/17. Як вбачається з цього рішення господарського суду, з ТДВ «Страхове товариство «Домінінта» на користь позивача було стягнуто 99 000 грн. страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності [PERSON] за полісом № АК 1645256, рішення набрало законної сили 31.01.2018 року (а.с.27-31). Також цим рішенням, при ухваленні рішення було взято до уваги ремонтну калькуляцію, складену 20.04.2017 року, відповідно до якої вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen», державний номер [NUMBER] , становить 185 562,49 грн. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За правилами статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування. Зі статті 980 ЦК України слідує, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Страхування може бути добровільним або обов`язковим (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Одним з видів обов`язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в даній сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року N1961-IV (далі - Закон N1961-IV). Згідно зі статтею 5 вищевказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до пунктів 1 та 4 статті 9 Закону N1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. З матеріалів справи вбачається, що страхове відшкодування було частково стягнуто зі страхової компанії відповідача в межах ліміту відповідальності, а саме в сумі 99 000 грн. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року при розгляді справи №755/18006/15-ц відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Цією ж постановою Велика Палата Верховного Суду у пунктах, 69, 71-74 постанови дійшла наступних висновків: «У випадку, коли делікті відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.» Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, дотримуючись вищевказаного висновку Великої Палати Верховного Cуду, суд приходить до переконання, що матеріальна шкода, завдана позивачу внаслідок ДТП має відшкодовуватись, як страховиком відповідача (в межах ліміту відповідальності згідно полісу), так і винуватцем ДТП (різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування). При цьому, відповідно до пункту 36.6 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Отже, під франшизою мається на увазі невиплачуваний збиток, тобто це збитки, а вірніше їх частина, яка не підлягає відшкодуванню при настанні страхової події. Це означає, що відповідальність на певну суму збитків перекладається зі страховика на страхувальника. Таким чином, страхова компанія при виплаті відшкодування компенсує збитки за мінусом розміру франшизи, прописаної в договорі. З огляду на вищевикладене, розмір франшизи має відшкодовуватись страхувальником. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Але вирішуючи даний спір суд також приймає до уваги той факт, що відповідач [PERSON] не був присутній при розгляді справи у Господарському суді та не мав можливості висловити свою позицію щодо допустимості доказу, а саме ремонтної калькуляції № ПСКА-6903 від 20.04.2017 року. На підтвердження вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen», державний номер [NUMBER] , зі сторони позивача було надано ремонтну калькуляцію, яка судом відхиляється з огляду на таке. Правову основу регулювання проведення відповідного автотоварознавчого дослідження становить Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092, що встановлює вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Відповідно до п. 5.2 вказаної Методики, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. Вказані телеграма та/або виклик, на думку суду, є важливим моментом підготовки до процедури огляду, під час якої необхідна присутність всіх заінтересованих сторін. Це потрібно для попередження випадків виникнення спірних питань або розбіжностей у заінтересованих сторін. Однак, ремонтна калькуляція (а.с.18-22), а також акт огляду (а.с.14-15) не містять інформацію, в присутності кого проводилося дослідження пошкодженого автомобіля. Водночас, під час судового розгляду відповідач посилався на те, що не згоден із вказаною калькуляцією, оскільки суми вказані в останній значно завищені та те, що його не було повідомлено про дату проведення дослідження, внаслідок чого він був позбавлений можливості бути на ньому присутнім. Отже, суд вважає, що відповідач безпідставно не викликався для участі в огляді транспортного засобу, попередження чого могло б вирішити конфлікт ще під час відповідного дослідження. Детально дослідивши ремонтну калькуляцію про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику «Volkswagen», державний номер [NUMBER] , на предмет відповідності даного документу Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, суд дійшов висновку, що вказана калькуляція у порушення п. 4.4. Розділу ІV, не містить дати надходження матеріалів (транспорту) для оцінки, висновку; інформації про майнові права власника на КТЗ; додатки, які становлять невід`ємну частину звіту (акту). Крім того, у ремонтній калькуляції відсутні посилання на джерело отримання усіх даних, наведених у ній, що позбавляє суд можливості перевірити актуальність джерела використаної інформації, враховуючи той факт, що відповідач посилається на завищення цін суб`єктом оцінювання у даній калькуляції. Більш того, в зазначеній калькуляції взагалі не міститься висновку, що, визначена оцінювачем матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля саме внаслідок ДТП, яка мала місце 28.03.2017. Окрім вищевикладеного суд відхиляючи вищезазначену ремонтну калькуляцію, як доказ вартості матеріального збитку, виходить із такого. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Цивільним процесуальним законодавством чітко передбачено вимоги до висновку експерта, зокрема у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, проте в порушення до ч. 7 ст. 102 ЦПК України, вказаний звіт даної інформації не містить. В той же час, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії до доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ремонтна калькуляція № ПСКА-6903 від 20.04.2017 року, як доказ вартості матеріального збитку, судом має бути відхилена. Інших доказів на підтвердження вартості нанесеного матеріального збитку, зокрема відповідного висновку, позивачем суду не надано. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 979-983, 988, 989 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 12, 22, 33, 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів",

Outcome: dismissed