Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 листопада 2009 року у розмірі 116 490 грн 21к. і покласти на відповідача обов`язок відшкодувати сплачені судові витрати на користь позивача у розмірі 1 762 грн. 00 коп. На обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 06 листопада 2009 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] укладено кредитний договір б/н на «Умовах та правилах надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 000 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Узяті на себе зобов`язання позивач виконав вчасно, у свою чергу відповідач узяті на себе зобов`язання не виконала, допустивши станом на 30 вересня 2018 року заборгованість по кредиту на суму 203 705 грн 20 к., яка складається з наступного: - 7 625 грн 23 к. - заборгованість за кредитом; - 195 279 грн 97 к. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 800 грн 00 к. - заборгованість за пенею та комісією. Представник позивача зазначає, що оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь - яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просить стягнути з відповідача 116 490 грн 21 к., яка складається з наступного: - 7 625 грн 23 к. - заборгованість за кредитом; - 108 864 грн 98 к. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 16 листопада 2009 року по 22 січня 2018 року. В зв`язку із цим позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить захистити його права. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Не погодившись з позовними вимогами відповідач на адресу суду надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що відповідно до доводів позивача [PERSON] 06 листопада 2019 року уклала договір б/н та отримала кредит у розмірі 8 000 грн 00к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки. 18 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до Великобурлуцького відділення АТ КБ «Приватбанк» з проханням надати копію кредитного договору на що отримала усну відповідь про те, що за запитом банку до м. Київ було відмовлено у наданні копії. У додатках до позовної заяви позивачем не надано копії договору від 06.11.2009, що унеможливлює підтвердження згоди відповідача на визначені в договорі умови. Окрім того, позовна заява датована 12.10.2018. Дата останнього платежу [PERSON] за автоматичним розписом була здійснена 25.09.2015 року. За весь період кредитного зобов`язання [PERSON] було сплачено до 25.09.2019 року 178 622 грн 41 к. Окрім того, [PERSON] вказує на те, що початок перебігу позовної давності розпочався з 25.09.2015 року, тобто з моменту останньої сплати за користування коштами, тому строк позовної давності за вимогами сплив, у зв`язку з чим [PERSON] просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. [PERSON] було подано заяву про перехід розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31 грудня 2018 року було постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.64-66). 24 січня 2019 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.79-80). Представник позивача до суду не з`явився, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивача надав на адресу суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що наполягає на задоволенні позовних вимог. Не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення (а.с.26). Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні не визнали позовних вимог, просили відмовити в задоволені позову та застосувати позовну давність. Крім того, відповідач надала письмове клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.110 -111). Суд, вислухавши відповідача та представника відповідача, дослідивши надані позивачем документи, відзив та клопотання відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. [PERSON] з метою отримання батьківських послуг звернулась до ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ «ПРИВАТБАНК») та підписала Заяву б/н 06 листопада 2009 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 250 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу для отримання кредиту була видана кредитна картка (а.с.09). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Таким чином, 06 листопада 2009 року [PERSON] уклала письмовий кредитний договір б/н із ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на «Умовах та правилах надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» (а.с.13-18). АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «Приватбанк», який в свою чергу є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», а згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на АТ КБ «Приватбанк», про що зазначено у п. 1.7 Статуту АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 23-24). До заяви анкети банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та Витяг з «Тарифів Банку», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.6.5 Умов - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За приписами ч.ч.1,2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка станом на 30 вересня 2018 року склала 203 705 грн 20 к., яка складається з наступного: -7 625 грн 23 к. - заборгованість за кредитом; -195 279 грн 97 к.- заборгованість по процентам за користування кредитом; -800 грн 00 к. - заборгованість за пенею та комісією. Однак, представник позивача в позовній заяві зазначає, що оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь - яку частину суми заборгованості за кредитом, тому АТ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з відповідача сум у боргу в розмірі 116 490 грн 21 к., яка складається з наступного: 7 625 грн 23 к. - заборгованість за кредитом; 108 864 грн 98к. - заборгованість за відсотками за період з 13 липня 2007 року по 29 січня 2018 року. Позивач, з посиланням на положення ч.1 ст.634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Слід зазначити, що у вказаній анкеті-заяві відповідачка лише погодила, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті АТ КБ "ПриватБанк". За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також, Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Суд вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 06 листопада 2009 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом з 06 листопада 2009 року по 22 січня 2018 року та заборгованості за пенею та комісією у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Наведене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року. Окрім того, відповідач [PERSON] надала клопотання про застосування строку загальної позовної давності в три роки, оскільки вважає, що строк позовної давності сплив, останній платіж вона здійснювала в 25.09.2015 році (а.с.49). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Пунктом 5.4 Правил користування платіжної карти визначено, що строк погашення по кредиту в повному об`ємі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (поле MONTH). Умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 000 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 30 вересня 2018 року має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 625 грн 23 к. З наданого розрахунку заборгованості за договором б/н від 06 листопада 2009 року, укладеного між ЗАТ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] вбачається, що останній платіж за вказаним договором відповідач здійснила 25 вересня 2015 року у сумі 250 грн 00 к. (а.с.08), отже саме з цієї дати позивачу було відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності, а позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 12 жовтня 2019 року (дата підписання позовної заяви), коли минув строк позовної давності щодо строку погашення кредиту, отже сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідач скористалася своїм правом, передбаченим ст.267 ЦК України, та звернулася до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Відповідно до п.1 ст.32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Виходячи з наведених обставин, враховуючи, що сплив трирічний строк позовної давності до основної вимоги, у зв`язку з чим вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог з моменту строку дії кредитного ліміту (карти) та відповідно до вищенаведених норм права, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити за спливом строків давності. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача, а тому з урахування того, що в задоволені позову відмовлено, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір не покладається на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed