Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

19 лютого 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вони є батьками малолітньої дитини. У зв`язку з тим, що подружжя має різні характери, різні погляди на життя, позивачка не має бажання надалі проживати з відповідачем; фактично вони проживають окремо тривалий час, позивачка просила суд розірвати шлюб, а дитину залишити проживати з нею. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 19.02.2019 року дана справа була передана судді Красовському О.О. 18 березня 2019 року суддею було відкрито провадження по даній справі та призначено її до розгляду. 21 березня [PERSON] посилаючись на ч.3 ст. 49 ЦПК України звернулася до суду з клопотанням про прийняття до розгляду позовної заяви про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та заяви про забезпечення позову. Відповідно до поданої заяви зазначає, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем ними було нажите спільне майно: автомобіль VOLKSWAGEN POINTER 2006 року випуску, який був зареєстрований на ім`я [PERSON] , також була придбана квартира по [ADDRESS] . Яка 26 лютого 2015 року Рівненським районним судом Рівненської області, шляхом винесення ухвали про затвердження мирової угоди , була визнана, як особиста власність - [PERSON] . Однак ремонт і облаштування квартири проводилися за спільні кошти подружжя. Також були придбані речі для спільного проживання в квартирі: телевізор Sony, домашній кінотеатр Sony, машинка пральна Zanussi , шафа купе, газова варочна поверхня, пароварка, дитяче ліжечко-маятник. Оскільки подружжя проживає окремо і відповідач забрав ключі від квартири у позивачки, вона просить розірвати шлюб, і поділити майно, придбане під час шлюбу. Відповідно до поданої заяви про забезпечення позову, 22 березня 2019 року судом було постановлено ухвалу про забезпечення позову, відповідно до якої було заборонено [PERSON] розпоряджатися автомобілем «VOLKSWAGEN POINTER», 2006 року випуску, шляхом відчуження, перереєстрації автомобіля на іншу особу, укладення будь-яких цивільно-правових договорів, до прийняття рішення у справі; заборонено уповноваженим сервісним центрам здійснювати перереєстрацію автомобіля «VOLKSWAGEN POINTER», 2006 року випуску, що належить [PERSON] . 31 травня 2019 року [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, згідно якого щодо розірвання шлюбу він не заперечував, а доньку [PERSON] [INFO] , просив залишити проживати з ним. Щодо поділу, оцінки та накладання заборони на продаж та переоформлення автомобіля заперечує. Вважає дану вимогу незаконною, оскільки транспортний засіб купувався відповідачем 21.11.2013 року не за кошти сім`ї, а за отриману суму у безвідсотковий борг згідно Договору цільової позики від 10.10.2013 року. Тому це майно не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Також заперечує щодо вимог про поділ іншого майна. 31 травня 2019 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов. Зазначає, що ним згідно договору цільового займу був придбаний спірний автомобіль. Але оскільки згідно позиції [PERSON] автомобіль підлягає поділу, то у неї виникає обов`язок зі сплати половини суми позики. Тому просить стягнути з [PERSON] на його користь 107 480 грн. 11 червня 2019 року [PERSON] подала до суду відповідь на відзив. Зазначила, що аргументи [PERSON] у поданому відзиві є голослівними твердженнями, які не закріплені належними та допустимими доказами. Заявлений нею позов просить задоволити. 12 червня 2019 року ухвалою суду були виділено в окреме провадження позовні вимоги про розірвання шлюбу та передані до канцелярії суду для оформлення справи. 24 червня 2019 року [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов. Зазначає, що [PERSON] вводить суд в оману, апелює голослівними твердженнями, вводить суд в оману. Просити відмовити в задоволенні зустрічного позову. 15 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про виклик свідків, яка була задоволена судом. 27 вересня 2019 року [PERSON] подала суду клопотання про долучення доказів, які мають значення для справи. Просила викликати в судове засідання та допитати свідків. Дане клопотання судом було задоволено. 27 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи з метою встановлення вартості спірного нерухомого майна. 30 вересня 2019 року [PERSON] з метою підтвердження обставин, які викладені у відзиві на позовну заяву, подав суду клопотання про долучення копії висновку № 119ЕД. 01 жовтня 2019 року [PERSON] надала суду письмові пояснення щодо об`єму проведених будівельних та ремонтних робіт. 30 вересня 2019 року адвокатом Зражевською Я.О. було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів частково понесених судових витрат на правову допомогу до подачі розгляду справи по суті. 23 жовтня 2019 року адвокат Зражевська Я.О. подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів щодо результатів розгляду заяви про вчинення злочину. 24 жовтня 2019 року [PERSON] подав суду письмові пояснення. Заперечує, щодо тверджень [PERSON] про перелік робіт, які начебто виконувалися у спільній квартирі. 22 січня 2020 року адвокат Зражевська Я.О. подала до суду клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи. 03 березня 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче засідання у справі і призначено справу до судового розгляду. 27 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи. 28 січня 2021 року ухвалою суду було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам Асоціації Компаній "Експерт-Рівне". Однак до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи через незабезпечення доступу до квартири. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник підтримали позов з підстав, що у ньому викладені. Зустрічний позов не визнають, зазначаючи що договір цільового займу №1 від 10.10.2013 року є підробленим, відповідач не отримував ніякі кошти від громадянина Польщі, а тому автомобіль «VOLKSWAGEN POINTER» є спільною сумісною власність подружжя та підлягає поділу. Відповідач за первісним позовом та його представник позов не визнали та просять задоволити зустрічний позов. Зазначають, що відповідач своїми силами та з допомогою брата позивачки зробили ремонт у квартирі. Будівельні матеріали придбавалися батьками відповідача. А тому немає підстав для відшкодування позивачці вартості 1/2 частини здійснених ремонтних робіт. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову слід відмовити. Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 15.07.2010 р. Клеванською селищною радою Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 18, розірваний на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 липня 2019 року. Рішення суду набрало законної сили, сторонами не оскаржувалося. Після розірвання шлюбу сторони не досягли згоди щодо поділу майна. За наведених обставин позивачка звернулась до суду, а у подальшому відповідач подав зустрічний позов. Суд зважає на норми діючого законодавства. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно положень ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно положень статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За положеннями статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: -час придбання майна; -кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); -мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Щодо обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, суд зазначає наступне. Позивачка зазначає, що за час шлюбу було набуто: -телевізор «Sony», -домашній кінотеатр «Sony», -машинка пральна «Zanussi», -шафа купе, -газова варочна поверхня, -пароварка, -дитяче ліжечко-маятник, -інша побутова техніка та інші побутові прилади. Відповідач заперечував щодо наявності такого майна. Позивачка чи її представник не надали суду доказів того, що зазначене вище майно було придбане подружжям у період шлюбу. Так, до справи не були долучені будь-які докази, які б свідчили про наявність такого майна (гарантійний документ, керівництво користувача, гарантійний талон, фіскальні чеки, товарні чеки, накладні тощо). Окрім того формулювання позовної вимоги «інша побутова техніка та інші побутові прилади» взагалі не дає змогу суду ухвалити рішення, адже рішення суду має вирішувати спір щодо конкретно визначеного майна, а не абстрактно визначеного майна; до того ж рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином позивачка не змогла довести належними доказами факт придбання спірного майна у шлюбі, що у аспекті вищенаведених положень ст.60 СК України свідчить про необґрунтованість позовних вимог у справі, а у відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, за відсутності документального підтвердження походження спірного майна як такого, що набуте сторонами за спільні кошти під час шлюбу, не дає змоги суду встановити відповідні фактичні обставини,

Outcome: dismissed