Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказав, що перебував у зареєстрованому 20.01.2010 року з відповідачкою [PERSON] шлюбі, який за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21.08.2019 року розірвано. Від шлюбу мають малолітніх дітей доньок [PERSON] , яка народилася [INFO] та [PERSON] , яка народилася [INFO] . Раніше, 22.12.2001 р. між ним та [PERSON] укладено договір дарування спірного житлового будинку. 11.10.2004 р. рішенням Херсонської міської ради від 07.09.2004 р. за №623, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Вказує, що фактично в кінці червня 2019 року [PERSON] зібрала свої речі та речі дітей та виселилася з спірного житлового будинку. 23.07.2019 р. він звернувся із заявою до поліції про встановлення місцезнаходження своїх дітей, які з 12.06.2019 р. відсутні в будинку, в ході проведеної перевірки встановлено, що малолітні діти проживають разом з матір`ю в м. Миколаїв. Вказує, що у нього виникла необхідність, як у власника спірного житловго приміщення розпорядитися своїм майно, але реєстрація відповідачів у будинку цьому перешкоджає, внаслідок чого змушений звернутися до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. 19.02.2021 року представником відповідачки [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житловим приміщенням, ще до розірвання шлюбу, а саме у листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про визнання об`єктів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, в тому числі щодо спірного домоволодіння. У позові вказувала, що під час шлюбу, спірний будинок був повністю побудований заново, а за таких обставин є спільним майном подружжя, рішення у справі не прийнято. Крім того, сам позивач у червні 2019 року звернувся до суду з позовом про визнання спірного будинку його особистою приватною власністю, рішення у вказаній справі також не прийнято. Вказує, що наявність у позивача абсолютного права власності на вказане житло є спірним на час його звернення до суду. [PERSON] прожила у спірному будинку більше 11 років, сумісні діти з часу народження, іншого житла вони не мають. Їх зміна місця проживання є тимчасовою і викликана негативною поведінкою позивача, який психологічно та фізично впливав на сім`ю, що призвело до нервового захворювання дітей. Більше року як позивач створив нову сім`ю та вселив чергову дружину до спірного будинку, де разом мешкають, вказане також є перешкодою для проживання [PERSON] та дітей за місцем їх реєстрації. 19.02.2021 року представником [PERSON] подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 23.02.2021 року представником Виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради подано висновок щодо предмету спору. 24.02.2021 року позивачем подано відповідь на відзив, у якій вказав, що спірний житловий будинок під час шлюбу з відповідачкою не був побудований заново, а була проведена лише часткова його реконструкція та ремонт, але саме звернення відповідачки до суду з позовом про визнання об`єктів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, у тому числі, і на вказаний житловий будинок, змусило його звернутися до суду з позовом про визнання спірного будинку особистою власністю. Вказує, що після виселення відповідачки разом із дітьми з житлового будинку, він намагався розшукати їх самотужки, але телефонний зв`язок був відсутній, тому 23.07.2019 р. він звернувся до поліції. Дійсно, 21.07.2020 року, він одружився, але цей факт не має жодного відношення до відповідачки, оскільки в листопаді 2018 року саме вона стала ініціатором розлучення звернувшись до суду. Наголошує, що саме відповідачка першою у 2019 році створила нову сім`ю та проживає з іншим чоловіком у м. Миколаєві. Крім того, відповідачка разом з дітьми була зареєстрована у спірному будинку 03.07.2014 року, до цього, їх місцем реєстрації був м. Миколаїв. Вважає, що відповідачка свідомо прийняла рішення про виселення із будинку, усвідомлюючи значення своїх дій при переїзді до місця проживання в м. Миколаїв, оскільки поступово вивозила свої речі та речі дітей. В судове засідання позивач не прибув, подано заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, та провести розгляд справи у відсутність. Вказав, що у зв`язку з тим, що проживання відповідачів з 01.07.2019 р. за адресою [ADDRESS] підтверджено рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16.01.2020 р. у справі №766/22104/18 та актом №7 від 17.08.2020 р. просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Відповідачка вказала, що переїзд з спірного житлового будинку був вимушений, в будинку лишилися її речі та речі дітей. Представник вказала, що судових витрат не буде заявлено, від витребування свідоцтва про новий шлюб відповідача відмовилися. Представники третіх осіб в судове засідання не прибули, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у відсутність. Суд, заслухавши вступні слова відповідачки, її представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому 20 січня 2010 року шлюбі, який за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 серпня 2019 року розірвано. Рішення набрало законної сили 24.09.2019 року (арк. справи 19). Позивач та відповідачка [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] , яка народилася [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.04.2013 року, та [PERSON] , яка народилася [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.08.2010 року (арк. справи 17-18). За договором дарування від 22.12.2001 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар жилий будинок, з надорними будівлями та спорудами, під номером [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 400 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Драгневич Л.Ю., зареєстровано в реєстрі за №2525 (арк. справи 21). За висновком ЖЄО №12645 від 23.07.2019 р. Дніпровського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області, розпочато 23.07.2019 р., закінчено 26.07.2019 р., встановлено, що 23.07.2019 року [PERSON] звернувся із заявою про встановлення місцезнаходження його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які відсутні з 12.06.2019 року за місцем мешкання в будинку [ADDRESS] з невідомих йому обставин (арк. справи 25). Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів зареєстрованих 23.07.2019 р. у журналі ЄО за №12645 за заявою [PERSON] від 26.07.2019 року встановлено, що 23.07.2019 року до чергової частини Дніпровського ВП ХВП ГУНП у Херсонській області надійшла заява [PERSON] , про те, що він просить встановити місцезнаходження своїх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які відсутні з 12.06.2019 року за місцем мешкання. В ході проведеної перевірки встановлено місце мешкання [PERSON] та [PERSON] , які на даний час мешкають зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Зі слів [PERSON] , дружини заявника, встановлено, що на даний час у них з чоловіком йде шлюборозлучний процес та вона просить припинити пошуки її та дітей у зв`язку з тим, що [PERSON] знає їх місце мешкання та постійно спілкується з ними по телефону. Вирішено подальшу перевірку фактів, викладених у заяві закінчити (арк. справи 28). Наказами Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №42 Управління освіти Миколаївської Міської ради №113-у від 23.08.2019 року, №118 від 28.08.2019 року, зараховано [PERSON] , [INFO] до складу учнів 4-В класу для тимчасового навчання; зараховано до 1-В класу [PERSON] (арк. справи 32-33). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 січня 2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.07.2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 18.02.2020 року (арк. справи 34-35). Згідно акту №7 від 17.08.2020 р. складеного сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виходом на житловий будинок [ADDRESS] , що знаходиться в м. Херсоні виявлено, що колишня дружина володільця житлового будинку за вищезазначеною адресою [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживають за вказаною адресою з кінця червня місяця 2019 року (арк. справи 36). Долучені виписки (арк. справи 40-43) не мають жодного значення при вирішенні питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, а свідчать лише про наявність захворювань у позивача. З доданих до відзиву ухвал про відкриття провадження у справі (арк. справи 86-87) вбачається, що між сторонами існують спори щодо спірного житлового будинку. За висновком виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради від 18.02.2021 р. №2-42/390, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування надав висновок проти задоволення позовних вимог [PERSON] стосовно визнання малолітніх дітей [PERSON] , 2010 р.н., [PERSON] , 2013 р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням (арк. справи 97-99). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов`язком держави створювати умови для захисту цього права. Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При вирішенні справ, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У відповідності із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. В пункті 39 Постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.09.2015 р. була узагальнена практика застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок. Згідно ст. 1 Постанови право на житло належить до сфери прав будь-якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежне від рівня економічного розвитку держави. У зв`язку із цим ст. 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло. Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У частині другій цієї статті зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі у встановлений законом спосіб зареєстровані у спірному житловому приміщенні, доказів на спростування цієї обставини позивачем не надано. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. В судовому засіданні з пояснень відповідачки [PERSON] встановлено, що їй чинилися перешкоди у проживанні в будинку, що, зокрема, відбувалось шляхом психологічного та фізичного тиску, створенням позивачем нової сім`ї, та фактично змусило її покинути спірне житлове приміщення без можливості забрати власні речі. З аналізу ст. 405 ч.2 ЦК України відповідачі можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірним житлом у разі їх непроживання більше ніж 1 рік, без поважних причин, за відсутністю домовленості між ними та власником житла. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному житлі. Відповідно до статті 29 ЦК України і статті 160 СК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. Суд вважає, що позов про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не підлягає задоволенню, оскільки діти не досягли 14 років, внаслідок чого не можуть вільно обирати місце свого проживання. Доводи позивача про відсутність у неповнолітніх дітей права користування спірним житлом з тих підстав, що вони не проживають у його будинку, а проживають разом з матір`ю у м.Миколаїв є необґрунтованими, оскільки позивач, як батько дітей, має рівні з матір`ю дітей права та обов`язки, зокрема щодо забезпечення права дітей на користування житлом, власником якого він є. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст.156, 157 ЖК Української РСР. За таких обставин, з урахуванням наявності в суді спорів, в тому числі предметом яких є право власності на спірне житло в порядку поділу майна подружжя, недоведення неповажності причин непроживання у спірному житлі відповідачів, суд дійшов висновку, що відповідачі не порушують права позивача та не втратили права користування спірним житлом. Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачки [PERSON] іншого, крім спірного, постійного місця проживання. Так, зарахування [PERSON] до 4 класу Миколаївської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 42 визначено, як для тимчасового навчання. Позивачем до позовної зави додана копія заяви відповідачки до поліції, в якій вона зазначає адресу проживання та свій номер мобільного телефону, вказує, що покинула місце проживання через домашнє насильство до неї зі сторони [PERSON] (арк. справи 29), що свідчить про поважність причин її непроживання за місцем реєстрації. З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, на підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача, стороною відповідачів докази наявності судових витрат не надано та заяв в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України не подано. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 17 серпня 2021 року. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed