Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

У грудні 2012 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася у Голосіївський районний суд міста Києва із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), третя особа Служба у справах дітей Голосіївської державної у м. Києві районної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька та надання дозволу на оформлення проїзного документу на дитину матері без згоди батька. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18.02.2013 року позов було задоволено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2013 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.02.2013 року рішення в частині надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька та надання дозволу на оформлення проїзного документу на дитину матері без згоди батька - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу представника відповідача було частково задоволено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.02.2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14.05.2013 року в частині задоволення вимог про надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька та надання дозволу на оформлення проїзного документу на дитину матері без згоди батька - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляду до суду першої інстанції. В судовому засіданні, щодо розгляду цивільної справи у частині, що є предметом нового судового розгляду представник позивача позов у зазначеній частині підтримав та просив його задовольнити з підстав, що зазначені в позовній заяві та письмових поясненнях долучених до матеріалів справи. Представник відповідача та відповідач заперечували у задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської державної у м. Києві районної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи, явку свого представника не забезпечили. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, з'ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позивних вимог виходячи із наступного. Судом встановлено, що малолітня дитина, яка народилася від шлюбу позивача і відповідача - [PERSON] [INFO] проживає зі своєю матір'ю та знаходиться на її утриманні. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18.02.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Між батьками дитини склалася конфліктна ситуація, що унеможливлює вирішення ситуації про виїзд дитини закордон за взаємною згодою батьків. В той же час, позивач, уточнюючи позовну заяву, просить суд надати саме постійний дозвіл на неодноразовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16 років та надання дозволу на оформлення проїзного документу на дитину матері без згоди батька (а.с.-26). В ході судового розгляду представник позивача категорично заперечив можливість надання судом одноразового чи короткотермінового дозволу на виїзд у конкретну країну чи країни у визначені строки і наполягав саме на постійному дозволі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду справи саме в межах позовних вимог. Суд не може погодитись із такою позицією позивача та її представника і звертає увагу на наступне. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності з ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проте, позивач не визначає термінів вивезення дитини за кордон, не вказує країни, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька. Як вище зазначалось, просить надати саме постійний дозвіл до досягнення дитиною 16-річного віку. Така вимога позивача, щодо надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення 16-річного віку без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. Суд не бере до уваги доводи представника позивача стосовно наявності перепон і тяганини з боку відповідача щоразу при оформленні виїзду дитини за кордон, наявність письмових пропозицій та відмов на них відповідача оскільки зазначені обставини не мають вирішального правового значення і не можуть бути абсолютною підставою для надання постійного дозволу, що не передбачено чинним сімейним законодавством. Надання такого постійного дозволу є фактичним позбавленням батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особисто спілкуватись з нею, що є неприпустимим, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Питання розподілу судових витрат вирішити відповідно до правил ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed