Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] підприємства «Комунальник» Овруцької міської ради Житомирської області, в якому просить поновити її на роботі на посаді паспортиста КП «Комунальник» Овруцької міської ради Житомирської області з 05.05.2015 року, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 3000 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що з 03.02.1992 року по 05.05.2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем; зокрема з 01.07.2010 року працювала на посаді паспортиста ВЕЖФ; з 07.01.2015 року переведена на 0,5 ставки паспортиста; 05.05.2015 року наказом № 55 звільнена за п.1 ст.40 КЗпП з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячної середньої заробітної плати згідно з п.7 ст.20 та п.1 ст.21 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до ст.44 КЗпП; наказ про своє звільнення вважає незаконним, оскільки має вищу освіту, є ліквідатором наслідків Чорнобильської катастрофи 2 категорії, її донька платно навчається у ВУЗі, на підприємстві відповідача пропрацювала майже 23 роки, дисциплінарні стягнення на неї не накладались, а тому, вважає, що має переважне право на залишення на роботі перед іншим працівником; стверджує, що незаконним звільненням їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 3000 грн. Відповідач подав заперечення проти позову, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з мотивів того, що позивач має менші переваги порівняно з іншим працівником на залишення на роботі, оскільки має нижчу кваліфікацію та продуктивність праці, що було визначено шляхом проведення порівняльного аналізу рівня кваліфікації та продуктивності праці двох працівників, які обіймали посади паспортиста, одна з яких підлягала скороченню, що відображено в таблиці від 16.02.2015 року; інший працівник, якому надано перевагу щодо залишення на роботі, є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому на нього, як і на позивача, також поширюються норми Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо переважного права на залишення на роботі; обставина навчання дитини працівника у ВУЗі не має відношення до справи; а вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною. В судовому засіданні позивач вимоги та доводи позовної заяви підтримала з мотивів, в ній наведених. В судовому засіданні представник відповідача проти вимог та доводів позовної заяви заперечила з мотивів, наведених у письмовому запереченні проти позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з копій трудової книжки [PERSON] серії БТ-І № 2291353 та особової картки, а також стверджується довідкою КП «Комунальник» № 96 від 05.05.2015 року, позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 03.02.1992 року по 05.05.2015 року на наступних посадах: з 03.02.1992 року на посаді нормувальника ремонтної бригади, з 03.02.1997 року на посаді бухгалтера кафе «Овруч», з 15.06.2004 року на посаді бухгалтера по торгівлі адміністративного апарату, з 01.07.2010 року на посаді паспортиста ВЕЖФ, на якій з 27.01.2015 року на 0,5 ставки. Наказом директора КП «Комунальник» № 55 від 05.05.2015 року «Про звільнення працівників підприємства в звязку із скороченням чисельності штату», у звязку із скороченням чисельності штату працівників підприємства позивач з 05.05.2015 року звільнена з посади паспортиста ВЕЖФ за п.1 ст.40 КЗпП з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячної середньої заробітної плати згідно з п.7 ст.20 та п.1 ст.21 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до ст.44 КЗпП, що стверджується його копією та витягом з нього. Із вказаним наказом № 55 від 05.05.2015 року позивач ознайомлена під розписку. Позивач вважає своє звільнення незаконним та просить поновити її на посаді паспортиста КП «Комунальник» з 05.05.2015 року, стягнувши з відповідача моральну шкоду в сумі 3000 грн. Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, на підприємстві відповідача у звязку з змінами в організації виробництва і праці у травні 2015 року за погодженням із виборним органом первинної профспілкової організації було проведено скорочення чисельності та штату працівників, внаслідок чого скорочено одну з двох попередньо існуючих посад паспортиста відділу експлуатації житлового фонду (паспортист ВЕЄФ), що стверджується копіями штатних розписів виробничо-технічних працівників КП «Комунальник», затверджених директором підприємства та головою профспілкового комітету, які діють з 02.01.2015 року та з 05.05.2015 року. Статтею 49-2 КЗпП встановлено порядок вивільнення працівників. Зокрема цією статтею передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Наказом КП «Комунальник» № 25 від 02.03.2015 року «Про попередження працівників підприємства про звільнення» позивача за два місяці з 02.03.2015 року було попереджено про наступне звільнення, що стверджується копією витягу з цього наказу. Проте від підпису щодо ознайомлення з наказом № 25 від 02.03.2015 року позивач відмовилась, про що було складено акт про відмову працівника від підписання від 02.03.2015 року № 15. Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, інша робота на тому ж підприємстві позивачу не пропонувалась в силу відсутності на момент звільнення позивача будь-яких вакантних посад на підприємстві. Статтею 42 КЗпП передбачено умови переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Так, відповідно до ст.42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина 1 статті 42). При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби (частина 2 статті 42). Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина 1 статті 42). Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, мають особи, віднесені до категорії 1, 2 учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, 2, потерпілі внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2, а також серед осіб віднесених до категорії 3 учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3 (пункти 1, 2, 3 статті 14, пункт 7 статті 20 Закону, пункт 1 статті 21, пункт 1 статті 22 Закону). Проаналізувавши наведені норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у їх взаємозвязку із нормами ст.42 КЗпП, суд дійшов висновку, що працівники, які мають статус ліквідаторів чи потерпілих від наслідків Чорнобильської катастрофи відповідної категорії, користуються переважним правом залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при скороченні чисельності або штату працівників, лише у випадку рівних умов продуктивності праці і кваліфікації їх з іншими працівниками. Відповідач, заперечуючи позов, стверджує, що позивач немає передбаченого законодавством переважного права на залишення на роботі, оскільки має нижчу кваліфікацію та продуктивність праці порівняно з іншим працівником, що було визначено шляхом проведення порівняльного аналізу рівня кваліфікації та продуктивності праці двох працівників, які обіймали посади паспортиста, одна з яких підлягала скороченню, що відображено в таблиці від 16.02.2015 року, який є додатком А до протоколу засідання комісії від 16.02.2015 року. Крім того, як пояснили представники відповідача в судовому засіданні, визначаючи рівень кваліфікації та продуктивності праці позивача, відповідач враховував якість і кількість виконуваної ним роботи на посаді паспортиста, стаж роботи на цій посаді, наявність скарг з боку відвідувачів КУП «Комунальник». Як видно з копії посадової інструкції паспортиста, затвердженої директором КП «Комунальник» та головою профкому, з якою 01.11.2010 року під підпис були ознайомлені працівники в Н.П. та [PERSON], на посаду паспортиста призначаються особи, які мають освіту нижче середньої і володіють основними навиками діловодства. Основними завданнями паспортиста є забезпечення дотримання паспортного режиму громадянами, що проживають на закріпленій за ним дільниці; постановка і зняття з обліку військовозобовязаних громадян; проведення мобілізаційної роботи; оформлення необхідних документів про місце і умови проживання. Як вбачається з копій протоколу засіданні комісії по питанню скорочення чисельності та штату працівників КП «Комунальник» Овруцької міської ради Житомирської області від 16.02.2015 року та додатку А до протоколу засідання комісії «Порівняльна таблиця щодо визначення переваг для залишення на роботі паспортистів КП «Комунальник», комісія, утворена за участю керівництва підприємства та голови профкому, вивчивши дані Порівняльної таблиці щодо визначення переваг для залишення на роботі працівників [PERSON] та [PERSON], дійшла висновку про наявність переваг для залишення на посаді паспортиста [PERSON] як більш кваліфікованого працівника з більш високою продуктивністю праці. Верховний суд України у своїй постанові від 07.11.2011 року № 6-45цс11 та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 16.01.2012 року зазначили, що поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається у кожній конкретній справі залежно від установлених судом обставин. Позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами його більш високого рівня кваліфікації та продуктивності праці на посаді паспортиста порівняно з іншим працівником, як і того, що мали місце рівні умови продуктивності праці і кваліфікації позивача та іншого працівника, а при цьому відповідач не врахував інших умов переважного права позивача на залишення на роботі, як-от статус учасника ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 2, тощо. У відповідності до ч.1 ст.43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з ст.43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках зокрема звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Як видно з копії наказу директора КП «Комунальник» № 61 від 07.04.2011 року, позивач на підставі її заяви з 01.04.2011 року не вважається членом профспілки КП «Комунальник» та з неї не утримуються профвнески. Сторони в судовому засіданні визнали, що позивач не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, а тому згода профспілкового комітету на його персональне звільнення не запитувалась. Вказане узгоджується з нормами ст.43-1 КЗпП. Відтак, звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, без порушення його законних прав, а тому підстави для задоволення вимоги про поновлення позивача на роботі, а отже, і стягнення з відповідача моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП, ст.ст.23, 1167 КЗпП, як похідної вимоги відсутні. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1, п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Тому

Outcome: dismissed