Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом та просили: визнати незаконними (протиправними) й скасувати п.п. 1.1.3, 2, 3 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS]» , - в частині щодо квартири [ADDRESS] ; зобов`язати Юридичний департамент Львівської міської ради згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснити приватизацію за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартири [ADDRESS] , котру передати у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що із 2003 року [PERSON] працює в органах прокуратури Львівської області. Згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №985 від 20.12.2013 спірній квартирі [ADDRESS] надано статусу службової прокуратури Львівської області. На спільних засіданнях адміністрації та профспілкового комітету прокуратури Львівської області від 24.12.2013 року та 13.06.2014 року було вирішено закріпити зазначену квартиру за [PERSON] на склад сім`ї 4 особи - він, дружина, 2 сини. Наказами прокурора Львівської області від 25.11.2013 року №2007к «Про надання службового житлового приміщення прокурору відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області [PERSON].» та від 13.06.2014 №807к «Про надання службового житлового приміщення працівникам органів прокуратури Львівської області», погодженими головою профспілкового комітету працівників органів прокуратури Львівської області, [PERSON] було надано вказану квартиру. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року у справі №464/6820/16-ц за [PERSON] , його дружиною [PERSON] , синами [PERSON] , [PERSON] та донькою [PERSON] було визнано право користування квартирою [ADDRESS] та вселено їх у вказану квартиру. Проживають та зареєстровані в зазначеній квартирі на підставі ордера на службове житлове приміщення, виданого згідно з наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради. Наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 24.05.2018 №305 було змінено категорію вказаного житла та його статус, вилучено квартиру [ADDRESS] з обліку службових; визнано основним квартиронаймачем [PERSON] та змінено договір найму. Таким чином, вселилися у житло на законних підставах, правомірно ним користуються, добросовісно використовують квартиру як єдине житло. У зв`язку з цим звернулися до органу приватизації із заявою про передачу їм у власність вказаної квартири. До заяви було додано всі необхідні документи. 02.07.2018 листом юридичного департаменту міської ради їм було відмовлено у приватизації квартири з посиланням на п. 3 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS]» , згідно якого приватизація квартир вказаних у п. 1 цього рішення може здійснюватися згідно з окремою ухвалою міської ради, яка ще не прийнята. Вважаючи своє право на житло порушеним, позивачі просять указані пункти рішення виконкому визнати незаконними (протиправними) і скасувати та зобов`язати юридичний департамент міської ради як орган приватизації вчинити певні дії щодо приватизації житлового приміщення, а саме провести приватизацію зазначеної квартири. В судовому засіданні представник позивачів пред`явлений позов підтримав у повному обсязі із підстав, аналогічних викладеним у фабулі позовної заяви. Просить позов задоволити. Представник відповідачів Юридичного департаменту Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівської міської ради у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечила, позов не визнала. Зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. У Рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі №1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Конституційним повноваженням органів місцевого самоврядування є самостійне вирішення питань місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території. При цьому, конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Юридичний департамент та Виконавчий комітет є виконавчими органами Львівської міської ради, органу місцевого самоврядування, що реалізує свої повноваження власника державного житлового фонду. Таким чином, з огляду на прийняття виконавчим комітетом (колегіальним органом) міської ради рішення від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS]» , провести приватизацію квартири [ADDRESS] за позивачами шляхом передачі їм у власність зазначеного житлового приміщення, - не вбачається можливим. Відтак, просить у задоволенні позову відмовити повністю за необґрунтованістю й безпідставністю позовних вимог. У судове засідання від третьої особи на стороні відповідачів Комунальної установи "Львівського міського центру приватизації державного житлового фонду" надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, у вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи на стороні позивачів Прокуратури Львівської області в судовому засіданні позов підтримав та просить такий задоволити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково із наступних підстав. Судом установлені наступні обставини. Як про те слідує із матеріалів справи, на виконання рішення громадської комісії з житлових питань при виконкомі Львівської міської ради від 10.12.2013 року №17, в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради було затверджено акт №7 від 12.12.2013 року, яким управлінням житлового господарства Львівської міської ради передано, а прокуратурою Львівської області прийнято квартиру [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 20.12.2013 року за №985 «Про надання квартирам [ADDRESS] та квартирам [ADDRESS] статусу службових прокуратури Львівської області» квартирі [ADDRESS] було надано статусу службової прокуратури Львівської області. Згідно наказу прокурора Львівської області від 25.11.2013 року №2007к «Про надання службового житлового приміщення прокурору відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області [PERSON].», надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] прокурору відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області [PERSON] на склад сім`ї 4 особи (він, дружина, 2 сини). Згідно із рішенням №24 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету прокуратури області від 24.12.2013 року та протоколом №10 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету прокуратури Львівської області від 13.06.2014 року, було вирішено закріпити [ADDRESS] за [PERSON] (склад сім`ї 4 особи - він, дружина, 2 сини). Відповідно до наказу прокурора Львівської області від 13.06.2014 року за №807к «Про надання службового житлового приміщення працівникам органів прокуратури Львівської області», погодженого головою профспілкового комітету працівників органів прокуратури Львівської області, закріплення квартири за [PERSON] попереднє, згідно рішення №24 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету прокуратури області від 24.12.2013 про закріплення житла за працівниками прокуратури області, які перебувають на квартирному обліку. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року у справі №464/6820/16-ц, котре не оскаржувалося та набрало законної сили 07.11.2016 року, було визнано за [PERSON] , його дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Вселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Зобов`язано Управляючу компанію «Рідний Дім» укласти договір житлового найму з [PERSON] на склад сім`ї п`ять осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] . Згідно з наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 01.12.2016 року за №819 [PERSON] було видано ордер на службове житлове приміщення №0000641 - квартиру [ADDRESS] на склад сім`ї 5 ос.: він, [PERSON] , його дружина - [PERSON] , їхні сини - [PERSON] , [PERSON] та донька - [PERSON] . 30.12.2016 року та 05.04.2018 року було зареєстровано місце проживання позивачів у [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що позивачі вселилися у житлове приміщення на законних підставах і правомірно ним користуються та добросовісно використовують квартиру як єдине житло. Наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 24.05.2018 року за №305 «Про вилучення квартири [ADDRESS] з обліку службових та зміну договору найму з гр. [PERSON] » квартиру [ADDRESS] було вилучено з обліку службових; визнано основним квартиронаймачем [PERSON] та змінено договір найму. Таким чином, було змінено статус та правовий режим зазначеного житла. У зв`язку з цим позивачі звернулися до органу приватизації із заявою про передачу їм у власність квартири [ADDRESS] . До заяви було додано всі необхідні документи. 02.07.2018 листом Юридичного департаменту Львівської міської ради позивачам було відмовлено у приватизації спірної квартири з посиланням на п. 3 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS]» , згідно якого приватизація квартир вказаних у п. 1 цього рішення може здійснюватися згідно з окремою ухвалою міської ради, яка ще не прийнята. Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 року за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS]»: 1 .Зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на: 1.1.3. Квартиру [ADDRESS] загальною площею 110,3 кв.м. - технічна характеристика квартири відображена у технічному паспорті, складеному обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 21.11.2013. 2. Департаменту житлового господарства та інфраструктури вжити заходів для реєстрації у встановленому порядку права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 3. Здійснювати приватизацію квартир, вказаних у пункті 1 цього рішення, згідно з окремою ухвалою міської ради. Вважаючи своє право на житло порушеним, позивачі звернулися до суду, просять визнати незаконними (протиправними) і скасувати пункти 1.1.3, 2, 3 рішення виконкому міськради від 29.08.2016 року за №770, приписи котрих перешкоджають проведенню приватизації спірної квартири (додаткова, похідна від основної вимога), та зобов`язати юридичний департамент міської ради (орган приватизації) провести приватизацію (виконати та вчинити дії щодо приватизації) зазначеної квартири , себто, на підставі делегованих повноважень винести рішення про передачу житла їм у власність (основна, первинна із взаємопов`язаних між собою позовна вимога, котра захищає порушене право безпосередньо). Таким чином, між фізичною особою (суб`єктом приватного права) та виконавчими органами органу місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень як суб`єктом публічного права), що представляє та реалізує свої повноваження власника майна державного житлового фонду, виник житловий приватно-правовий спір, пов`язаний із реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на володіння, користування, розпорядження жилим приміщенням, його приватизацію, цивільних прав, порушення котрих пов`язане із позбавленням їх володільців можливості здійснити (реалізувати) свої права повністю чи частково. При вирішенні зазначеного спору суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року за №396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із п. 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. П. 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Відповідно до п. 16 ч. 6 розд. Х Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою міської ради №777 від 14.07.2016 року (зі змінами), п. 4.1.39 розд. 4 Положення про юридичний департамент Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №847 від 23.09.2016 року (зі змінами), повноваження щодо розгляду та вирішення питань про передачу (приватизацію) об`єктів житлового фонду, які перебувають у комунальній власності м. Львова, у приватну власність громадян, реприватизацію житла, забезпечення видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, віднесено до компетенції юридичного департаменту Львівської міської ради. Згідно із п.п. 2.1, 6, 8, 9, 10 Положення про розподіл функцій між окремими виконавчими органами міської ради при проведенні приватизації державного житлового фонду, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №1200 від 19.12.2016 року (зі змінами), рішення щодо приватизації державного житлового фонду приймає юридичний департамент у формі наказу. Підписання та реєстрацію наказу здійснюють особи, уповноважені на це директором юридичного департаменту. На підставі виданого наказу, Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» протягом трьох робочих днів готує свідоцтво про право власності на квартиру, яке підписує начальник установи та скріплює його гербовою печаткою. У ч. 10 ст. 8 Закону №2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним (ч. 2 ст. 2 Закону №2482-XII). Верховним Судом сформульовано правову позицію, згідно якої повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. (постанова ВС від 06.03.2019 року у справі №1640/2594/18 провадження №К/9901/67463/18) Позивачі вселилися у житло на законних підставах і правомірно ним користуються. З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до органу приватизації, позивачами додано до заяви про приватизацію нерухомого майна усі необхідні документи. Із системного аналізу адміністративних процедур здійснення повноважень, приписів нормативно-правових актів, визначених нормативно-правовими актами правомочностей уповноважених органів місцевого самоврядування у правовідносинах між ними та фізичними особами щодо приватизації державного житлового фонду вбачається, що чинним житловим законодавством, положеннями законів із питань приватизації (ЖК УРСР, Закону України №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» та ін.) та локальними нормативними актами територіальної громади м. Львова (за виключенням оскаржуваного рішення виконкому від 29.08.2016 року №770) не передбачено відчуження квартир у власність громадян-користувачів на підставі окремої ухвали міської ради. Відтак, на переконання суду, відмова органу приватизації користувачам житлового приміщення у приватизації займаної ними квартири є безпідставною та незаконною та порушує їхні права на житло. Водночас, оскаржуваним рішенням виконкому міськради від 29.08.2016 року за №770, що перешкоджає реалізації житлових прав позивачів (зокрема, їхніх прав на приватизацію житла), порушуються їхні суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси, відтак, оскаржувані пункти такого є незаконними/протиправними та підлягають до скасування. Суд приймає до уваги, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.11.2018 року у справі №464/5183/18-ц, котре залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19.03.2019 року, провадження №22-ц/811/161/19, набрало законної сили та не оскаржувалося в касаційному порядку, п. 3 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS]» , визнано незаконним (протиправним) і скасовано. Як про те роз`яснено в п. 3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС, ГПК, КПК або КУпАП віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 11 ст. 8 Закону №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Справи за позовами про зобов`язання провести приватизацію квартири розглядаються у порядку цивільного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18 та від 21 березня 2018 року у справі №К/9901/12678/18 провадження №11-124апп18; постанові Верховного Суду від 30.05.2018 р. у справі №591/6623/16-ц. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Абз. 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту», ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення. Зокрема, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. Зазначені позиції праворозуміння застосовані в усталеній судовій практиці, що також набуває обов`язкового значення в силу позиції, опрацьованої ЄСПЛ. Поширеною є практика пред`явлення позовів про спонукання до укладення правочину, зобов`язання відповідача підписати акт установлення меж чи передання майна, зобов`язання передати майно. Конституційний Суд України в Рішенні №6-зп від 25 листопада 1997 року сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті ст. 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (п. 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, цивільні права та інтереси суд може захистити у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Таким чиним, дослідивши структуру позову, сформований позивачами у залежності від кваліфікації правовідносин (визначення матеріального та процесуального закону, які повинні застосовуватися) предмет доказування, зміст/предмет позову, визначений указівкою позивачів на спосіб судового захисту, суд уважає, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не суперечить положенням ст. 16 ЦК України та є «ефективним» у розумінні ст. 13 Конвенції, оскільки забезпечує поновлення порушеного права і одержання особами бажаного результату. Окрім того, суд звертає увагу, що незаконними рішенням та діями відповідачів, позивачів було позбавлено права на приватизацію в порушення вимог та положень ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції. Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об`єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України. Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов`язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз`яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод». Водночас, всупереч ст. 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на його рід занять відмовлено у приватизації займаного ним та членами його сім`ї жилого приміщення, в той час як без будь-якого об`єктивного і розумного обґрунтування приватизація здійснюється за іншими особами, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Безоплатна передача квартир у власність громадян (приватизація) не зупинена за іншими особами, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки. Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, себто, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів» /Van Raalte v. the Netherlands/, n. 39, Reports 1997-1). Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст. 1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені. Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування та його виключення із числа службового. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109). Відтак, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачами вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання, що пред`явлений позов підставний та підлягає до часткового задоволення з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах позивачів та відповідачів, захисту порушених житлових прав позивачів шляхом створення необхідних умов для реалізації зазначених прав та запобігання діям з боку відповідачів, які перешкоджають їх здійсненню.

Outcome: dismissed