Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної в результаті затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що відповідно до Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011 року № 633/2011 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінрегіон України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної житлової політики і політики у сфері будівництва, архітектури, містобудування та житлово - комунального господарства. Основним завданням Мінрегіону України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах: удосконалення територіальної організації влади, адміністративно- територіального устрою, розвитку місцевого самоврядування; будівництва, архітектури, містобудування, промисловості будівельних матеріалів, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; житлово - комунального господарства, житлової політики, благоустрою населених пунктів, квітково - декоративного насінництва та розсадництва, поводження з побутовими відходами, поховання, технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна; архітектурно - будівельного контролю, контролю у сфері житлово - комунального господарства; а також забезпечення технічного регулювання у сфері будівництва, містобудування, промисловості будівельних матеріалів, житлово - комунального господарства. Отже прокуратура Дніпропетровської області, звертаючись в інтересах Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України виступає в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. В ході проведення перевірки прокуратури Дніпропетровської області за листом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України, щодо захисту інтересів держави шляхом відшкодування збитків, завданих незаконними діями керівників Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут «Дніпроцивільпроект » встановлено наступне. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізавоного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2012 року у справі № 2-0063-2011 з Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут «Дніпроцивільпроект» на користь [PERSON] стягнуто середньомісячний заробіток за час невиконання рішення у розмірі 141 904,75 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. а всього 142 904,75 грн. Вказане рішення було виконано в примусовому порядку ВДВС Бабушінського районного управління юстиції у м. Дніпропетровську, що підтверджується залученими до справи копіями платіжних доручень № 1038 від 27 березня 2012 року та № 985 від 22 березня 2012 року. Даним рішенням встановлено, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора інституту по загальним питанням не виконувалось ДП ДДПІ «Дніпроцивільпроект» у період з 26 грудня 2006 року по 13 вересня 2010 рік. Відповідно до Статутів державного підприємства «Дніпропетровський держа вний проектний інститут житлового будівництва «Дніпроцивільпроект», затвердже них наказами Державного Комітету України з будівництва та архітектури № 17 від 21 січня 2005 року , Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 134 від 29 січня 2010 року, № 35 від 29 січня 2010 року управ ління підприємством здійснює його Директор, який призначається Уповноваженим органом управлінням. Отже, саме директор підприємства несе відповідальність за невиконання судо вого рішення про поновлення на роботі [PERSON] Перевіркою, проведеною прокуратурою м. Дніпропетровська за дорученням прокуратури області, встановлено, що у зазначений період часу на посаді директорів ДП ДДПІ «Дніпроцивільпроект» працювало 5 ociб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON]: - в період з 11 листопада 2002 року по 16 листопада 2007 рік - директором був [PERSON], що підтверджується наказом Державного комітету України з будів ництва та архітектури України від 11 листопад 2002 року «Про призначення на посаду директора інституту [PERSON] та звільнення [PERSON]»; - в період з 17 листопада 2007 року по 20 листопада 2008 року - виконуючим обов'язки директора був [PERSON], що підтверджується наказом Мінрегіонбуду від 08 листопада 2007 року № 239ос «Про покладення виконання обов'язків»; - в період з 21 листопада 2008 року по 20 травня 2010 року - директором був [PERSON], що підтверджується наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 139ос від 19 лютого 2008 року «Про призначення на посаду директо ра Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут жит лового і цивільного будівництва «Дніпроцивільпроект» [PERSON]»; - з 21 травня 2010 року по 20 червня 2010 року - виконуючим обов'язки директора підприємства був [PERSON], що підтверджується наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 246ос від 18.05.2010 року «Про звільнення [PERSON]»; - з 21 червня 2010 року по 18 липня 2013 року - директором був [PERSON], що підтверджується наказами Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 309ос від 21 червня 2010 року та № 415ос від 06 вересня 2010, а також №384К/ОСвід 18 липня 2013 року. Як встановлено в рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року по справі № 2-0063/2011 середньоденний дохід [PERSON] склав 152,75 грн. Відповідно до розрахунку наданому Мінрегіоном України, [PERSON] працював з 26 грудня 2006 року по 12 листопада 2007 року, тобто 220 робочих днів. Сума, яку необхідно з нього стягнути складає: 220 х 152,75 грн. = 33 605 грн. [PERSON] працював з 13 листопада 2007 року по 20 лютого 2008 року, тобто 70 робочих днів. Сума, яку необхідно з нього стягнути, складає 70 х 152,75 грн. 10 692,50 грн. [PERSON] працював з 21 лютого 2008 року по 20 травня 2010 року - 561 робочий день. Сума, яку необхідно з нього стягнути, складає: 561 х 152,75 грн. = 85 692,75 грн. [PERSON] працював з 21 травня 2010 року по 20 червня 2010 року - 19 робочих днів. Сума, яку необхідно стягнути, складає : 19 х 152,75 грн. = 2 902,25 грн. [PERSON] працював з 21 червня 2010 року по 13 вересня 2010 року - 59 робочих днів. Сума , яку необхідно з нього стягнути, складає: 59 х 152,75 грн. = 9 012,25 грн. Саме вказані суми позивач просить стягнути з відповідачів на користь Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України. Та по 200 грн. з кожного за стягнену моральну шкоду. В судовому засіданні прокурор прокуратури Дніпропетровської області підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник Міністерства регіонального розвитку та житлово - комунального господарства України в судове засідання не з*явився, просили слухати справу за відсутності їх позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні. Третя особа Державне підприємство Дніпропетровський державний проектний інститут «Дніпроцивільпроект» в судове засідання не з*явилися про день, час та місце слухання справи повідомленні належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вислухати пояснення сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Міністерства регіонального розвитку та житлово - комунального господарства України звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування шкоди заподіяної в результаті затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на загальну суму 142 904 грн. 75 коп. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізавоного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2012 року у справі № 2-0063-2011 з Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут «Дніпроцивільпроект» на користь [PERSON] стягнуто середньомісячний заробіток за час невиконання рішення у розмірі 141 904,75 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. а всього 142 904,75 грн. / т. 1, а.с.26-35/. Дане рішення було виконано в примусовому порядку ВДВС Бабушінського районного управління юстиції у м. Дніпропетровську, що підтверджується копіями платіжних доручень № 1038 від 27 березня 2012 року та № 985 від 22 березня 2012 року /т. 1 , а.с.61-62/. Даним рішенням встановлено, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора інституту по загальним питанням не виконувалось ДП ДДПІ «Дніпроцивільпроект» у період з 26 грудня 2006 року по 13 вересня 2010 рік. Відповідно до Статутів державного підприємства «Дніпропетровський держа вний проектний інститут житлового будівництва «Дніпроцивільпроект», затвердже них наказами Державного Комітету України з будівництва та архітектури № 17 від 21 січня 2005 року, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 134 від 29 січня 2010 року, № 35 від 29 січня 2010 року управ ління підприємством здійснює його Директор, який призначається Уповноваженим органом управлінням / т. 1, а.с.102-172/. Так, у зазначений період часу на посаді директорів ДП ДДПІ «Дніпроцивільпроект» працювало 5 ociб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON]: - в період з 11 листопада 2002 року по 16 листопада 2007 рік - директором був [PERSON], що підтверджується наказом Державного комітету України з будів ництва та архітектури України від 11 листопад 2002 року «Про призначення на посаду директора інституту [PERSON] та звільнення [PERSON]» /т. 1, а.с.63-65/; - в період з 17 листопада 2007 року по 20 листопада 2008 року - виконуючим обов'язки директора був [PERSON], що підтверджується наказом Мінрегіонбуду від 08 листопада 2007 року № 239ос «Про покладення виконання обов'язків» /т. 1, а.с.66/; - в період з 21 листопада 2008 року по 20 травня 2010 року - директором був [PERSON], що підтверджується наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 139ос від 19 лютого 2008 року «Про призначення на посаду директо ра Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут жит лового і цивільного будівництва «Дніпроцивільпроект» [PERSON]» /т. 1, а.с.67/; - з 21 травня 2010 року по 20 червня 2010 року - виконуючим обов'язки директора підприємства був [PERSON], що підтверджується наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 246ос від 18.05.2010 року «Про звільнення [PERSON]» /т. 1, а.с.68/; - з 21 червня 2010 року по 18 липня 2013 року - директором був [PERSON], що підтверджується наказами Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 309ос від 21 червня 2010 року та № 415ос від 06 вересня 2010, а також №384К/ОСвід 18 липня 2013 року /т. 1, а.с.69-71/. Так, прокурор в позовній заяві, обґрунтовує своє право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства регіонального розвитку та житлово - комунального господарства України п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, ст. 36 1 Закону України «Про прокуратуру». Згідно п.2 ст. 121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему на яку покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно ст. 3 ЦПК України передбачено, що право на звернення до суду за захистом своїх прав має кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом … у випадках, встановлених законом, до суду можуть звернутися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Окрім того, в позовній заяві прокурор посилається на ст. 36 1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, що діяла до 01 грудня 2012 року. Законом України від 18 вересня 2012 року № 5288-V1 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури» (підп. 11 пункту 8) частини друга - п'ята статті 36 1 замінені шістьма частинами нового змісту. У результаті з ч. 2 ст. 36 1 Закону України «Про прокуратуру» були виключені положення такого змісту, які наводить прокурор в обґрунтування позову: «інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою». Отже, звернення прокурора в інтересах держави в особі Міністерства регіонального розвитку та житлово - комунального господарства України не обґрунтовано законодавчими нормами. Згідно ч. 3 ст. 36 1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Відповідно абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту. Конституційний Суд України у абз. 4 п. 4 мотивувальної частини свого рішення від 8 квітня 1999 року № З-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначив, що із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Однак прокурором в позовній заяві в порушення вимоги Конституційного Суду України, а також вимоги абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК і ч. 3 ст. 361 Закону України «Про прокуратуру», не визначив, в чому саме відбулося порушення матеріальних або інших інтересів держави, не обґрунтував необхідність їх захисту. Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011 року № 633/2011 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінрегіон України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної житлової політики і політики у сфері будівництва, архітектури, містобудування та житлово - комунального господарства. Основним завданням Мінрегіону України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах: удосконалення територіальної організації влади, адміністративно- територіального устрою, розвитку місцевого самоврядування; будівництва, архітектури, містобудування, промисловості будівельних матеріалів, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; житлово - комунального господарства, житлової політики, благоустрою населених пунктів, квітково - декоративного насінництва та розсадництва, поводження з побутовими відходами, поховання, технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна; архітектурно - будівельного контролю, контролю у сфері житлово - комунального господарства; а також забезпечення технічного регулювання у сфері будівництва, містобудування, промисловості будівельних матеріалів, житлово - комунального господарства. Відповідно положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011 року № 633/2011 Міністерство регіонального розвитку та житлво - комунального господарства України має право здійснює претензійно-позовну роботу, звертається до суду з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а також інтересів держави у відповідних сферах. Отже, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України знаючи про спричинену шкоду державі ще в березні 2012 року, правом яким наділений орган відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України: «Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку здійснюється за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органа або за заявою прокурора» не скористалося. В своїй позовній заяві прокурор просить суд стягнути з відповідачів 142 904,75 грн. в рахунок відшкодування шкоди на користь Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, на рахунок, відкритий у Державному казначействі України. З доданих до позовної заяви доказів, у тому числі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року у справі № 2-0063-2011, вбачається, що 142 904,75 грн. були стягнуті з Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут «Дніпроцивільпроект», а не з Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. Фактично вищезазначена сума була стягнута державним виконавцем з рахунку, що належить ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» та відкритому у комерційному банку, у період з 19.03. по 22.03.2012 р., а не з рахунків Державного казначейства України, доказом чому є доданий до позовної заяви лист Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14.10.13 № 0314/21285/12 . Згідно доданих до позовної заяви копій статутів ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» це підприємство державної форми власності є підприємницькою структурою, яка не фінансується з бюджету, а джерелом надходження коштів для нього є прибуток від підприємницької діяльності. Тобто, жодні державні кошти в рахунок виплати за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року у справі № 2-0063-2011 не стягувались. Таким чином, прокурором заявлено позов в інтересах особи, якій відповідачі жодної шкоди не завдавали. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 зi змінами «Про судову практику і справах про відшкодування шкоди, заподіяної під приємствам, установам, організаціям їх працівниками» звернуто увагу судів, що за стосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільне ному чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно ч. 2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності на працівників гарантує встановлення відповідальності лише за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Стаття 138 КЗпП України зобов'язує довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду. Тобто, виходячи зі змісту ст. ст. 130 і 138 КЗпП України прокурору у позові необхідно було довести, що відповідачі заподіяли шкоду своїми винними протиправними діями (бездіяльністю). Однак цього ні в позовній заяві ні в судовому засіданні доведено не було. Як на підтвердження вини відповідачів прокурор посилається на ч. 3. ст. 61 ЦПК України та наводить витяг з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року, яким встановлено, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора інституту по загальним питанням не виконувалось ДП ДДПІ «Дніпроцивільпроект» у період з 26.12.2006 по 13.09.2010. Однак, у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року ніде не зазначено, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2006 про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора інституту по загальним питанням не виконувалось саме колишніми директорами ДП ДДПІ «Дніпроцивільпроект» [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Окрім того, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року встановлено, що постановою державного виконавця Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 09 серпня 2007 року виконавче провадження за № В12-82/07 по виконанню рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2006 р. було закінчене і вищезазначена постанова державного виконавця була скасована лише ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2010 року. Стосовно застосування строку позовної давності. Відповідно ч. 3,4 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженного ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік щ дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений ч. 3 цієї ст.. строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора. Згідно ст. 234 КЗпПУкраїни у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Пленум ВСУ в своїй постанові № 14 від 29 грудня 1992 року в п. 20 зазначив, що судам необхідно перевіряти чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд із позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди , заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі, і з цього часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Відповідно листа № 0314/21285/12 від 14 жовтня 2013 року Бабушкінського ВДВС ДМУЮ в період з 19 до 22 березня 2012 року з підприємства було стягнуто всю суму заборгованості за рішенням суду. 27 березня 2012 року на користь [PERSON] було перераховано останню суму заборгованості. / т. 1 а.с. 61-62/. Тобто з 27 березня 2012 року необхідно обчислювати строк позовної давності. Мінрегіонбуд України не став звертатися до суду з вищезазначеним позовом , хоча йому стало відомо про стягнення державним виконавцем з ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» 142 904 грн. 75 коп. , ще у березні 2012 року, про що свідчать додані до матеріалів справи листи Мінрегіонбуду України та ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» з приводу стягнення вищезазначеної суми. / т. 1 а.с. 212-216/. Отже днем виявлення шкоди є 22 березня 2012 року, а днем з якого виникло право регресної вимоги є 27 березня 2012 року. Заступник прокурора Дніпропетровської області просить суд поновити пропущений строк у зв'язку з тим, що йому стало відомо про порушення інтересів держави з листа Мінрегіонбуду України від 03 квітня 2013 року № 7/8-5100. Однак твердження прокурора не відповідає дійсності, оскільки на виконання вимог ухвали суду про забезпечення доказів, прокуратурою Дніпропетровської області було надано копії звернень [PERSON] з яких вбачається що з першим зверненням Бур* звернувся ще 04 лютого 2013 року, а позовну заяву прокурорам було подано лише 24 лютого 2014 року. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed