Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Корецької міської ради Рівненської області про визнання осіб такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 квітня 2007 року між ним та відповідачем було укладено шлюб зареєстрований Корецьким відділом РАЦС, актовий запис № 10. Оскільки, на час укладення шлюбу мав у праві власності приватний будинок, то відповідно поселив до нього, у якості члена сім`ї, відповідача по справі. В подальшому факт її проживання було підтверджено належною реєстрацією місця проживання. [INFO] , за час перебування у шлюбі, у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , який також оселився в якості члена його сім`ї до його житла та в подальшому отримав реєстрацію свого місця проживання у будинку. 18 травня 2018 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. Неповнолітнього [PERSON] залишено проживати з матір`ю - [PERSON] . Вказує, що неприязні відносини з відповідачем, стали причиною розірвання шлюбних відносин. Відповідач, хоча і була ініціатором розірвання шлюбу та не мала намірів щодо сумісного проживання, проте залишалась проживати у його житлі, не визнаючи при цьому своїх обов`язків наймача його житла шляхом відмови укладення договору найму житла. Таким чином відповідач фактично безоплатно стала винаймати його житло, хоча і перестала бути членом сім`ї. Вказує, що не зважаючи на те, що шлюб розірвано, [PERSON] з [PERSON] продовжують періодично проживати в будинку, що є його власністю, обмежуючи таким чином його права на володіння та розпорядження належним йому майном. А тому, просить суд захистити його права шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла. 04 вересня 2019 року ухвалою суду позовна заява залишена без руху, як така, що подана без додержання вимог ст .175 ЦПК України, та позивачу наданий строк для усунення недоліків позову, зазначених в ухвалі суду. У встановлений законом строк позивачем усунуті недоліки позовної заяви, а саме: 09 вересня 2019 року надано квитанцію про сплату судового збору та подано належним чином засвідчені додатки до позовної заяви. Ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 09 вересня 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Крім того, роз`яснено, що згідно з ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. До суду відзив надійшов 10 грудня 2019 року за підписом представника відповідача. В обгрунтування відзиву на позов представник відповідача зазначає, що частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено підстави виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, вказаною статтею передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Вважає, у даному випадку не має жодної підстави, передбаченої ст.116 ЖК УРСР, для виселення відповідачки та її сина з будинку без надання їм іншого житлового приміщення. Зокрема, в будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , відповідач була вселена як член сім`ї (дружина) основного квартиронаймача (Позивача по справі), за його згодою, з яким 20.04.2007 року уклала шлюб, який був зареєстрований Корецьким відділом РАЦС Рівненської області. Зареєстрована вона у даному будинку з 10.08.2007 року, про що свідчить відмітка в її паспорті. [INFO] у позивача з відповідачем народився син [PERSON] , який також з часу свого народження проживає з батьками за вказаною адресою, і є зареєстрованим у даному будинку, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, виданою 02.12.2019 року виконавчим комітетом Корецької міської ради. Це єдине їх житло, іншого житла у них немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно довідки, виданої 02.12.2019 директором НВК „Школа - ліцей", [PERSON] навчається в Корецькому НВК „Школа I-II ступенів - Ліцей" в 7 класі. Також, Позивачем не надано доказів про наявність відносно Відповідачки заходів попередження чи громадського впливу, систематичності порушення правил співжиття. Жодного разу [PERSON] не попереджали про недопустимість антигромадської поведінки чи порушення правил співжиття, хоча для виселення на підставі ст. 116 ЖК України необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. В даному випадку сам факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не є підставою для виселення [PERSON] та неповнолітньої дитини з будинку. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав в повному обсязі просив задоволити з підстав наведених у ньому. Представник позивача в судовому засіданні поданий позов просив задоволити повністю. Вказав, що після розірвання шлюбу відповідач втратила право найму житлового приміщення, що належить його довірителю, а тому повинна була добровільно залишити житло, однак цього не зробила. Більше того, вказує, що відповідач неодноразово погрожувала позивачу знищити його житло та погрожувала самому позивачу. Періодично проживає з сином в будинку, таким чином обмежуючи право позивача на належне користування та розпорядженням майном. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Вказала, що виселення є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Більше того, виселення неповнолітнього буде порушувати його права як дитини. Стверджує, що розірвання шлюбу з позивачем жодним чином не позбавляє відповідача на користування житлом. Вказала, що [PERSON] не постійно, а лише періодично проживає в будинку, що само собою також унеможливлює виселення з будинку. Дитину залишає на [PERSON] , оскільки змушена їхати на заробітки і не завжди має можливість дивитися за сином, тим більше він як батько теж зобов`язаний займатися утриманням та вихованням сина. Представник третьої особи в судовому засіданні щодо заявлених вимог в частині виселення неповнолітнього сина заперечила. Свою позицію мотивувала тим, що сам по собі факт непроживання не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом та буде втручанням у право неповнолітнього на житло. Виходячи з наведеного у задоволенні позову в частині виселення неповнолітнього [PERSON] просила відмовити. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що давно знайома з позивачем та відповідачем, є їх сусідкою. Вказала, що на початку червня 2018 року побачила у вікно, як [PERSON] виносила з будинку різного роду речі. Через кілька днів повторилося знову те саме, а саме [PERSON] з своєю подругою виносили з будинку, що належить [PERSON] різні речі та грузила в бус. Повідомила суду, що вказані дії до серпня місяця повторювалися ще близько трьох разів. Крім іншого, зазначила, що приблизно в кінці серпня 2018 року неповнолітній [PERSON] перебуваючи на вихованні батька [PERSON] та бабусі [PERSON] захворів. Мати дитини, [PERSON] в той час перебувала в місті Києві. На прохання сина приїхати погодилася не відразу. Приїхала аж на початку вересня, забрала [PERSON] та поїхала в місто Київ. Зазначила, що в січні 2019 року [PERSON] приїхавши з сином з міста Києва вибила двері в будинку [PERSON] та поселилася там десь до весни того ж року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що являється матір`ю позивача, [PERSON] , а відповідачка, [PERSON] є колишньою невісткою. Вказала, що рішенням суду від 30 травня 2018 року шлюб між її сином та [PERSON] було розірвано. Відразу після розірвання шлюбу розпочалися проблеми, що пов`язані з місцем проживання [PERSON] . Вона пообіцяла, що в вересні з сином покине будинок, що належить [PERSON] . Однак, попросила пожити до вересня, поїхавши до м. Львова на заробітки. Вказала, що на подвір`ї в гаражі ще за час дії шлюбу відкрили магазин «Ритуальні послуги», де статус підприємця мав її чоловік [PERSON] , а потім суб`єктом підприємницької діяльності став [PERSON] . В середині липня 2018 року [PERSON] приїхала з м. Львова і з того часу скандали почали носити систематичний характер. Основним приводом скандалів, погроз та сварок на її думку стало заняття [PERSON] підприємницькою діяльністю. В липні 2018 року з будинку, а потім і з гаражу [PERSON] вивезла предмети домашнього вжитку та товари ритуального магазину. [INFO] було день народження у її внука [PERSON] , а 09 серпня 2018 року вона вже поїхала до Києва. 28 серпня 2018 року син [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] захворів, була висока температура. На прохання сина приїхати з Києва [PERSON] приїхала лише через чотири дні. 5-6 днів побула з дитиною та поїхала назад в Київ. Після того написала листа в службу справах дітей Корецької РДА та звернулася в поліцію з приводу, не належної поведінки матері [PERSON] - [PERSON] [INFO] [PERSON] забрала [PERSON] до Києва. Не давала спілкуватися з дитиною. Тоді [PERSON] звернувся в орган опіки та піклування з метою встановлення місця перебування дитини, а також з приводу недопущення його до спілкування з дитиною. В жовтні 2018 року [PERSON] знову приїжджала та забрала всі речі [PERSON] з будинку. На початку 2019 року [PERSON] почав проживати в будинку [PERSON] . Також, в січні 2019 року [PERSON] приїхавши з Києва вибила в будинку двері, що належить [PERSON] . Також вказала, що в квітні-травні 2020 року [PERSON] приїхала в м. Корець та торгувала квітами. Потім у червні 2020 року [PERSON] поїхала та приїхала аж у січні 2021 році. Протягом цього часу [PERSON] був на вихованні її та [PERSON] . Вона життям сина не турбувалася. В січні 2021 році проживання [PERSON] в будинку [PERSON] носило періодичний характер. [PERSON] також періодично проживав з батьком [PERSON] , а періодично з [PERSON] . Вказала, що будь-яких договорів щодо користування будинком [PERSON] між ним та [PERSON] не укладалося. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що більш знайома з батьками [PERSON] , хоча добре знає і [PERSON] та [PERSON] . Вказала, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був придбаний батьками [PERSON] ще задовго до реєстрації шлюбу. Спочатку сімейне життя ніби складалося добре, народився син [PERSON] . Згодом стосунки між [PERSON] та [PERSON] погіршилися, що призвело до розірвання шлюбу за позовом [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] почала з гаража та будинку вивозити речі. Це продовжувалося протягом всього липня 2018 року. У жовтні 2018 року [PERSON] забрала до м. Києва. В січні 2019 року [PERSON] приїхала до будинку [PERSON] , вибила двері та поселилася на кілька днів. Згодом протягом 2019-2021 років [PERSON] періодично приїжджала до будинку [PERSON] . Також підтвердила, що [PERSON] також періодично проживає з матір`ю, а періодично з батьком. На даний час [PERSON] проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, покази свідків, пояснення третьої особи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 30 травня 2018 року шлюб, укладений 20 квітня 2007 року, між [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) та [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ), який зареєстрований Корецьким відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненської області, актовий запис у книзі реєстрації №10 - розірвати. Неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю, [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 вересня 2018 року [PERSON] народився [INFO] , а його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02 грудня 2019 року №03-08/828 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою №03-08/1396 від 25 жовтня 2018 року виданою Корецькою міською радою [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають за вказаною адресою з вересня 2018 року. Відповідно до довідки середньої загальноосвітньої школи №279 імені Петра Григоренка №144 міста Києва від 02 жовтня 2018 року [PERSON] буде навчатися в 6 класі вказаної школи при наявності відповідних документів Відповідно до довідки середньої загальноосвітньої школи №279 імені Петра Григоренка №229 міста Києва від 10 жовтня 2018 року [PERSON] навчається в 6 класі школи. В судовому засіданні також досліджено заяви [PERSON] адресовані службі у справах дітей Корецької РДА від 23 жовтня 2018 року та 05 квітня 2019 року з приводу не встановлення місця проживання його колишньої дружини [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , а також з приводу вчинення [PERSON] дій направлених на втягнення неповнолітнього [PERSON] в злочинну діяльність, а саме вчинення незаконного проникнення до житла. З вказаного приводу, а також інших приводів позивачем суду надано витяги з ЄРДР №12018180140000400 від 06 листопада 2018 року, № 12019180140000061 від 26 лютого 2019 року, №12019180140000278 від 19 серпня 2019 року. Однак, суду не надано інших доказів, які б свідчили про подальший хід досудового розслідування у вказаних провадження та про прийняті по них процесуальні рішення. В судовому засіданні досліджено листи Служби у справах дітей Корецької РДА від 10 жовтня та 25 жовтня 2018 року адресовані відповідно [PERSON] (матері позивача) та [PERSON] з приводу місця проживання [PERSON] , [PERSON] та ролі матері у вихованні сина. З вказаних відповідей встановлено, що [PERSON] періодично з сином проживає в [ADDRESS] , а інші періоди в [ADDRESS] . Вихованням дитини періодично займаються мати [PERSON] , батько [PERSON] , або бабуся [PERSON] . Згідно довідки №134 від 02 грудня 2019 року виданої Корецьким НВК «Школа І-ІІ ступенів-ліцей» Корецької районної ради Рівненської області [PERSON] навчається в 7 класі. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК Української РСР). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК Української РСР). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Також, згідно ст.71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову виселення чи про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Зважаючи на те, що письмовими доказами та показами свідків в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] лише тимчасово не проживали в будинку позивача та час від часу користувалися житлом суд не вбачає достатніх підстав для їх виселення. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважаючи на те, що позивачем не надано суду доказів, щодо вчинення [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] дій відповідно до ст. 116 ЖК УРСР суд доходить висновку, що виселення відповідача є непропорційним, враховуючи її тривалий зв`язок з житлом і порушуватиме її право на житло відповідно до ст. 8 Конвенції, адже задоволення позовних вимог в цій частині фактично позбавить осіб єдиного житла. Більше того, що стосується вимоги позивача про визнання відповідача такими, що втратили право найму житлового будинку слід зазначити, що на підтвердження зазначеного позивачем не надано, а судом в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами письмового договору найму житлового приміщення. Суд, також не приймає до уваги доводи про припинення сімейних відносин з [PERSON] , як підстави для не проживання відповідачів у житловому будинку, оскільки їх право на користування доведено та в силу ч.3 ст.64 ЖК УРСР вони мають такі ж права і обов`язки, як наймачі і члени сім`ї позивача. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про непроживання відповідачів у будинку з поважних на те причин та про їх тимчасовий, а не постійний характер не проживання, а тому позов про їх виселення, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Щодо виселення неповнолітнього [PERSON] суд додатково вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З наведеного суд вбачає, що згідно законодавства дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт не проживання неповнолітнього у спірному будинку, не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції Про права дитини). Також, Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи наданих позивачем відсутня інформація, що неповнолітній [PERSON] або його мати [PERSON] має у користуванні чи у власності інше житлове приміщення для постійного проживання. Крім того, враховуючи, що неповнолітній [PERSON] не проживав у спірному будинку, з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між його батьками та проживання його разом з матір`ю, не є підставою для позбавлення [PERSON] права користування житлом, в якому проживає його батько, а позбавлення дитини права користування житловим приміщенням, буде порушенням його права, оскільки він має право проживання та користування зазначеним будинком. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 599/1979/18-ц (провадження № 61-5892св19) та у постанові від 23 січня 2019 року у справі №428/1531/16-ц. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.12.2019 року у справі № 503/1169/16-ц та постанові 27.12.2019 року у справі №641/6191/17, відповідно до якої, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] більш як 13 років, є зазначений житловий будинок, відсутність підстав передбачених ст. 116 ЖК України, відсутність договірних взаємовідносин щодо найму між сторонами, факт тимчасової відсутності фізичної особи у спірному житловому будинку, враховуючи те, що неповнолітній [PERSON] не має майнових прав на інше житло, зареєстрований разом з матір`ю у житловому будинку належному позивачу, з урахуванням забезпечення інтересів дитини гарантованих законодавством, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в задоволенню не підлягають. З огляду на положення ст.141 ЦПК України понесені судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed