Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування житлом. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідач по справі [PERSON] є матір'ю позивача, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є його рідними братами. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2008 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації - квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. В спірній квартирі зареєстровані і мешкають позивач та відповідачі. Позивач та відповідачі визнали порядок користування спірною квартирою, а саме: він, [PERSON] займає жилу кімнату площею - 11,6 кв.м. /по плану 7/, [PERSON] та [PERSON]. займають жилу кімнату площею - 17,8 кв.м. /по плану 2/; [PERSON] жилу кімнату площею - 11,7 кв.м. / по плану 8/; [PERSON] жилу кімнату площею - 11,7 кв.м. / по плану 6/. В 2008 році мати позивача - [PERSON] захворіла і сестра [PERSON] забрала її до себе, щоб доглядати. Він і відповідачі домовились сплачувати комунальні послуги по ? частини кожний за комунальні послуги. Він сплачував комунальні послуги в розмірі ? частини, віддавав кошти відповідачу [PERSON], який обіцяв сплачувати. В 2013 році йому стало відомо, що з 2009 року виникла заборгованість за комунальні послуги за період з жовтня 2009 року по квітень 2013 року в сумі - 14049,17 грн., що підтверджується судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 04.09.2013 року. 09.02.2017 року він сплатив ? частину заборгованості в сумі 4 155 грн. Спірна квартира складається з чотирьох кімнат / 17,8 кв.м., 11, 7 кв.м., 11,6 кв.м., 11,7 кв.м./ житловою площею - 52,8 кв.м., загальною площею - 86,7 кв.м. Зазначає, що відповідно до часток в спільній частковій власності сторін 1/5 частка квартири позивача становить - 10,56 кв.м. /52,8:5/. Він займає жилу кімнату площею 11,6 кв.м. / по плану 7/. Між ним та відповідачами постійно виникають конфлікти по користуванню спірною квартирою, оплаті комунальних послуг, знову виникла заборгованість і з 2017 року він самостійно сплачує ? частину комунальних послуг. Відповідач [PERSON] збирається перепланувати квартиру на свій розсуд, але він не надає згоди на перепланування та звертався до начальника-316. Для вирішення конфлікту бажає, щоб був визначений порядок користування спірною квартирою, а саме виділити йому [PERSON] в користування жилу кімнату площею - 11,6 кв.м. / по плану 7/, відповідачам [PERSON], [PERSON] жилу кімнату площею - 17,8 кв.м. / по плану 2/, відповідачу [PERSON] жилу кімнату площею - 11,7 кв.м. /по плану 8/, [PERSON] жилу кімнату площею - 11,7 кв.м. / по плану 6/. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.05.2018 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.52). В судовому засідання позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачами подано не було. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнала, просила відмовити в задоволені позову. Зазначила, що відповідач [PERSON] є інвалідом І групи і тому не може користуватись однією кімнатою зі своїм сином, оскільки це приноситиме душевні страждання. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вислухавши пояснення сторони позивача, заперечення відповідачів, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов слід залишити без задоволення з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2008 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях. Загальна площа кварти 94,10 кв.м.. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 30.10.2008 року №1724 (а.с.5). Згідно технічного паспорту на квартиру (а.с.7), квартира посімейного, спільного заселення складається з 4-х кімнат жилою площею 52,80 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 17,80 кв.м., 2-а кімната - 11,70 кв.м., 3-я кімната - 11,70 кв.м., 4-а кімната - 11,60 кв.м., кухні площею 8,0, ванної кімнати 3,0 кв.м., вбиральні 1,30 кв.м., коридор 21,60 кв.м. Квартира обладнана балконом, (терасою) 1,60 кв.м., лоджією 5,60 кв.м. Загальна площа квартири 94,10 кв. м. Крім того, судом встановлено та не заперечувалась сторонами у справі, що відповідач [PERSON] має І групу інвалідності,безстроково, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується Довідкою до Акта огляду МСЕК (видається інваліду) Серії 10 ААА № 140588 від 03.06.2011 року(а.с.109). [PERSON] має ІІ групу інвалідності, що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК Серії АВ №0652346 від 22.03.2017 року (а.с.105). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.358 ЦК України,право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п.14Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Жодна з сторін не виказує бажання отримати матеріальну компенсацію за свою частку спільного майна, співвласники мають намір мешкати в спірній квартирі, домовленість між ними щодо порядку користування квартирою відсутня, тому такий порядок користування може встановити суд. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них. Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Нормою ст. 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Отже, учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але, оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом. Так, за ст. 361 ЦК України кожен співвласник наділений правом самостійного розпорядження часткою у праві спільної часткової власності. Таким чином, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Під час судового розгляду між співвласниками спірної квартири не досягнуто згоди щодо заявленого позивачем порядку користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Приміщення, яке просить виділити позивач йому та відповідачам в користування, не відповідають їхнім ідеальним часткам у спільній власності. Окрім того, позивач просить визначити порядок користування квартирою між її співвласниками, при цьому без урахування інтересів відповідача [PERSON] інваліда І групи, яка в квартирі зареєстрована та проживає. Запропонований позивачем [PERSON] варіант встановлення порядку користування вказаною квартирою є таким, що обмежує права відповідачів як співвласників квартири. Також на думку суду є недопустимим виділення в спільне користування жилої кімнати відповідачам, які є повнолітніми особами різної статті, крім того відповідач [PERSON] є інвалідом І-ї групи. Таким чином, враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав співвласників на користування спільним майном, суд відмовляє в задоволені позовних вимог, оскільки заявлений позивачем порядок користування сторонами спірною квартирою не відповідає вимогам закону та порушує права сторін, в зв'язку з чим підставі для задоволення позовних вимог відсутні. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позивачем в судовому засіданні не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому суд вважає що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed