Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про встановлення факту проживання на території України. Заява обґрунтована тим, що заявниця - [PERSON] , з 1990 разом зі своєю сім`єю постійно проживає в м. Березань Київської області. Після 1991 у передбаченому законом порядку заявниця не поміняла паспорт громадянина СРСР на паспорт громадянина України. На даний час старий паспорт заявниці зразка СРСР втрачений. З моменту проголошення Україною незалежності і до теперішнього часу заявниця жодного разу не виїжджала за межі території України. [PERSON] перебуває на обліку у місцевому відділенні Пенсійного фонду України та близько 30 років отримує пенсію за віком. Проте вже близько 4 місяців заявниця не може отримати пенсію через відділення Укрпошти у зв`язку з відсутністю в неї паспорта громадянина України. На її звернення до компетентних органів щодо отримання паспорта останній було відмовлено у зв`язку з відсутністю повного пакету документів, а також доказів її проживання на території України станом на 24.08.1991. В той же час, отримати документи про місце своєї реєстрації та проживання станом на 24.08.1991 заявниця не має можливості. За таких обставин, з метою оформлення належності до громадянства України, заявниця просить суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. 08.07.2020 через канцелярію суду від заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшли письмові пояснення, в яких заінтересована особа проти задоволення заяви заперечила, вказавши, що юридичне значення для заявника має встановлення факту постійного проживання на території України саме станом на 24.08.1991, проте долучені заявником до заяви документи вказаного факту не доводять. Крім того, в своїй заяві [PERSON] вказує, що проживала на території України з 1990 і по теперішній час, проте жодні документи, які б підтверджували вказаний факт, відсутні. В той же час, відсутні також будь-які документи, що б посвідчували особу заявниці та давали підстави вважати, що остання є саме [PERSON] . За таких обставин, просили відмовити в задоволенні заяви (а.с.56-59). Представник заявника в судовому засіданні подану заяву підтримав у повному обсязі з підстав, в ній наведених, просив задовольнити. Заявник в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.30,45,53,80,158). Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Представник заінтересованої особи в судове засідання на розгляд справи не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином в розумінні ст. 128 ЦПК України, 02.10.2020 та 16.10.2020 через канцелярію суду направив клопотання, в яких просив розгляд вказаної справи проводити за відсутності їхнього представника (а.с.73,149). Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності вказаних учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 211, ч. 1 ст. 223, п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , отримує пенсію за віком (номер особового рахунку [NUMBER] ), що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] , виданим Пенсійним фондом України 21.10.2009 (а.с.5). Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області № 1000-0405-8/44045 від 03.06.2020, [PERSON] знаходиться на обліку в ГУ ПФУ в Київській області і отримує пенсію за віком; згідно ресурсу Державної міграційної служби України паспорт пенсіонерки [PERSON] визнаний недійсним та відповідно до п. 5.7 Інструкції про виплату та доставку пенсій, соціальних допомог національним оператором поштового зв`язку, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерства праці та соціальної політики України від 28.04.2009 № 464/156, постановою Правління Пенсійного фонду України від 28.04.2009 № 14-1, у відривному талоні до виплатних відомостей форми В1-М працівником зв`язку за період з січня по травень 2020 проставлена відмітка про невиплату пенсії [PERSON] (а.с.7). На звернення [PERSON] щодо оформлення паспорта громадянина України листами Баришівського районного відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, а також Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області № 80.3219-160/80.3219.1-20 від 19.05.2020 та № 8010.5.1-19873/80.3-20 від 12.05.2020 відповідно надано інформацію щодо переліку документів, які подаються для оформлення паспорта громадянина України (а.с.8-9,10-11). Згідно відповіді Березанського сектору обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за вих. № 1000-0230-7/64152 від 06.08.2020, наданої на виконання ухвали Березанського міського суду Київської області від 06.07.2020 (вх. № 2596 від 20.08.2020), [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на пенсійному обліку з 01.02.1994 та отримує пенсію за віком; паперове пенсійне посвідчення було виготовлене зі слів дочки 21.10.2009, на той час паперові пенсійні посвідчення виготовлялись відділом з призначення пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Березань на підставі поданої анкети відомостей про пенсіонера; журнал обліку пенсійних посвідчень за період 2009, про те, що на [PERSON] виготовлене та видане паперове пенсійне посвідчення, за терміном давності не зберігається (а.с.63). Відповідно до інформації Департаменту інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України № 2800-050202-7/27144 від 26.08.2020, наданої на виконання ухвали Березанського міського суду Київської області від 06.07.2020 щодо витребування, в тому числі, відомостей щодо пенсійного посвідчення [PERSON] , що надійшла до канцелярії суду 04.09.2020 за вх. № 2740, пенсійне посвідчення серії та номеру на ім`я зазначеної в ухвалі особи виготовлялося та в жовтні 2009 року відправлене до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області для подальшої передачі власнику посвідчення за місцем перебування особи на обліку, як одержувача пенсії (а.с.71). За змістом заяви Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області на виконання вимог ухвали Березанського міського суду Київської області від 06.07.2020, що надійшла до канцелярії суду 27.08.2020 за вх. № 2678, за даними відділу обробки даних ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області заява про видачу паспорта зразка 1994 року та громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , не виявлена (а.с.65-66). За відомостями Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України, наданими на виконання ухвали Березанського міського суду Київської області від 06.07.2020 (вх. № 2710 від 01.09.2020), за наявними базами ДМС України та за результатами проведених перевірок територіальними органами ДМС України (крім ГУДМС в АР Крим, УДМС України в м. Севастополі, окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області), інформацію стосовно [PERSON] , [INFO] , не встановлено (а.с.69). Згідно відповіді Березанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 1309/21.26-28а від 07.10.2020, наданої на виконання ухвали Березанського міського суду Київської області від 06.10.2020 (вх. № 3140 від 12.10.2020), актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , в архіві відділу не виявлено; перевірку проведено по паперових носіях первинних та поновлених актових записів цивільного стану та за даними Державного реєстру; первинні актові записи про народження за період з 01.01.1946 по теперішній час, а також поновлені актові записи про народження за період з 01.01.1995 по теперішній час збереглися (а.с.87). Як вбачається з матеріалів пенсійної справи [PERSON] № 122715 140334, наданої ГУ ПФУ у Київській області на виконання вимог ухвали Березанського міського суду Київської області від 06.10.2020 (вх. № 3162 від 16.10.2020), пенсію [PERSON] призначено на підставі її заяви протоколом комісії про призначення пенсій при виконкомі Ленінської ради народних депутатів Тюменської області РФ з 30.03.1992 довічно в розмірі 460 рублів 16 копійок (а.с.93,94-95). У відповідності до матеріалів пенсійної справи, вбачається, що на момент призначення пенсії [PERSON] проживала в м. Тюмень Російської Федерації. В подальшому, у зв`язку з переїздом [PERSON] знято з обліку з 08.02.1994 на підставі розпорядження Ленінської ради Тюменської області від 08.02.1994, пенсію виплачено по 31.01.1994, а її пенсійну справу за її заявою направлено у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання в Україну (Київська область, Баришівський район), що підтверджується копією вказаного розпорядження, відповідної заяви [PERSON] , а також супровідного листа виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящихся Тюменської області (а.с.90). Крім того, за клопотанням представника заявника в судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що є сусідом [PERSON] та проживає в будинку вище неї поверхом. Вказав, що її забрали до себе діти, оскільки вона є людиною похилого віку. В даному будинку [PERSON] проживає давно, приблизно з 1991. З того часу, як приїхала сюди, проживає тут постійно. Свідок [PERSON] суду вказала, що є сусідкою [PERSON] , знає її з 1991 та перебуває з нею в добрих стосунках. Повідомила, що заявник раніше жила в Росії, а після смерті чоловіка та матері разом з сином переїхала в Україну. Чи була на той час Україна вже незалежною, не пам`ятає. Спочатку проживала разом з дочкою, після смерті сина знову переїхала до дочки. Наголосила на тому, що весь цей час [PERSON] проживала в м. Березань. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є зятем [PERSON] з 1997. [PERSON] з сином вже проживали тут, приїхали сюди з радянськими паспортами десь в 1991, точно сказати не може. Ніяких документів в [PERSON] ніхто ніколи не запитував. В 2009 [PERSON] поміняли пенсійне посвідчення на нове, саме з ним вона і ходила на пошту отримувати пенсію. Проте нещодавно прийшли з пенсійного фонду і для виплати пенсії запитали паспорт. [PERSON] не знає, де її паспорт та інші документи. З метою отримання паспорта громадянина України вони не раз звертались в ЦНАП та міграційну службу, проте там запропонували поїхати в консульство. Так, як визначено ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до роз`яснень, що містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що у порядку ст. 315 ЦПК України (згідно змін від 15.12.2017) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути, зокрема, заяви про встановлення фактів постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. Так, випадки належності до громадянства України регламентовані статтею 3 Закону України «Про громадянство України». Згідно з п. 1 частини першої статті 3 вказаного вище Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Вказане узгоджується з положенням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правонаступництво», за змістом якого всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Отже, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, відтак, має юридичне значення. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, крім Закону України «Про громадянство України», визначається Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень затверджено Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 № 588/2006) (далі - Порядок від 27.03.2001 № 215). Відповідно до п. 7 вказаного Порядкувід 27.03.2001 № 215, громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. За змістом п. 8 Порядку від 27.03.2001 № 215, у таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991. У пункті 44 Порядку від 27.03.2001 № 215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. За змістом положень ч.ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Враховуючи вказані вище положення законодавства та встановлені фактичні обставини справи, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання заявника на території України станом саме на момент проголошення незалежності 24.08.1991, а також того, що заявник не набула станом на той час громадянства іншої держави, суду надано не було та в ході судового розгляду їх не встановлено, а ті, що надані заявником на підтвердження вказаних посилань, судом розцінюються критично з наступних підстав. Так, твердження заявника щодо постійного проживання на території України з 1990 року є безпідставними, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами пенсійної справи, з яких вбачається, що на момент призначення пенсії в 1992 році [PERSON] проживала в м. Тюмені Російської Федерації, про що заявник вказувала в своїй заяві про призначення пенсії від 30.02.1992 № 5/144, і лише 08.02.1994 була знята з обліку у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання в Україну, пенсію їй виплачено до 31.01.1994. Окрім того, копія виписки з трудової книжки заявниці містить записи з посиланням на законодавство РСФСР, останній запис про звільнення зроблено від 11.10.1990, що дає підстави вважати про її працевлаштування у відповідний період часу на території нинішньої Російської Федерації. Окрім того, [PERSON] пенсія тричі підлягала перерахунку по законодавству РФ, а саме з 01.12.1992, з 01.02.1993 та з 01.08.1993. Будь-яких документів, які посвідчують особу [PERSON] або іншим чином дозволяють її ідентифікувати, зокрема, свідоцтва про народження чи паспорту громадянина колишнього СРСР, суду надано не було. Відомостей про те, що остання протягом майже тридцяти років, до 2020 року, зверталась до компетентних органів разом із заявами про втрату паспорта, його відновлення чи видачу, не надано. Надане суду пенсійне посвідчення також викликає обґрунтовані сумніви, оскільки згідно відповіді Березанського сектору обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за вих. № 1000-0230-7/64152 від 06.08.2020, було виготовлене зі слів дочки 21.10.2009, надані на запит суду матеріали пенсійної справи [PERSON] відомостей про виготовлення та видачу вказаного посвідчення не містять, та Журнал обліку пенсійних посвідчень за період 2009 не зберігся (а.с.63,71,89-147). Акт обстеження житлово-побутових умов № 2938 від 01.06.2020, посвідчений депутатом Березанської міської ради Київської області [PERSON], як процесуальне джерело доказів розцінюється судом критично, так як вказані в ньому свідчення відносяться до періоду часу, що передував його складанню, та ґрунтуються виключно на показах сусідів [PERSON] та [PERSON] , при чому [PERSON] в судовому засіданні як свідок допитаний не був. Показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо часу переїзду [PERSON] в м. Березань приблизно в 1991 році, з огляду на предмет доказування в даній справі, неконкретизовані, носять загальний характер та не є достатніми та належними доказами на підтвердження факту її проживання в Україні станом на 24.08.1991. Крім того, вказані твердження в сукупності з показаннями щодо її постійного проживання в м. Березань протягом всього часу не узгоджуються з матеріалами справи, тому достовірність та точність повідомлених вказаними свідками відомостей, що відносяться до періоду часу майже тридцятирічної давнини, обґрунтовано ставляться під сумнів. В той же час, показання свідка [PERSON] як докази розцінюються судом критично з підстав, вказаних в ст. 90 ЦПК України, оскільки останній є зятем [PERSON] з 1997 року, при події її переїзду в Україну присутній не був, тому в цій частині його показання ґрунтуються виключно на повідомленнях інших осіб, відтак, є показаннями з чужих слів. Аналізуючи в сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається заявник, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, відтак, заява є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed