Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

03.08.2017 р. позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину, в обґрунтування якого зазначає, що в листопаді 2016 року позивач дізналася про те, що за нею рахується кредитна заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до договору №SAMDN43000009611328 від 20.10.2006 р., в розмірі 17406,38 грн. яка складається із суми основного боргу, нарахованих відсотків та пені. 25.01.2017 р., позивач отримала виписку по картці/рахунку: [NUMBER] і додатковим розрахункам договору за період з 01.10.2006 р. по 24.01.2017 р. З якої вбачалося, що на підставі угоди №SAMDN43000009611328 від 24.10.2006 р. на її ім`я було відкрито рахунок з початковим кредитним лімітом в розмірі 1000,00 грн.. За яким утворилась заборгованість в розмірі 25603,10 грн., що в період з 18.09.2014 р. по 05.08.2016 р., стягувалась з заробітної плати останньої за виконавчим листом №316/1454/13ц від 02.10.2013 р.. Разом з цим, позивач стверджує, що вона не укладала вказаний кредитний договір. Звернувшись з письмовою заявою до Голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням надати письмову інформацію за кредитним договором №SAMDN43000009611328 від 20.10.2006 р. та копію зазначеного кредитного договору з повним розрахунком заборгованості, позивач отримала відмову відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.12.2016 р. вих.№20.1.0.0.0/7-20161221/3404. Під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи №316/1454/13-ц, яка зберігається в архіві Енергодарського міського суду Запорізької області, [PERSON] дізналася, що 13.06. 2013 р. представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Енергодарського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. До позовної заяви було додано копію кредитного договору, оформленого у формі анкети-заяви на отримання кредиту від 17.10.2006 р., Умов та правил банківських послуг та розрахункові документи. Однак, позивач вказує, що підпис та почерк заповнюваних відомостей про заявника (позичальника) які виконані від її імені, їй не належать. Разом з цим, у зв`язку з невиконанням зобов`язання, щодо повернення кредитних коштів, станом на 29.03.2013 р. утворилась заборгованість в розмірі 25 603,10 грн., яку, на підставі заочного рішення суду від 26.09.2013 р. було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», а також сплачений судовий збір у розмірі 256,03 грн., що підтверджується постановою державного виконавця Енергодарського МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Єрмак Г.В. про закінчення виконавчого провадження від 21.12.2016 р. При цьому, за позивачем продовжує щомісячно накопичуватися заборгованість за нібито прострочений кредит, яка станом на 25.01.2017 р. складала 15712,51 грн.. Позивач зазначає, що жодної Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам в ПАТ КБ «Приват Банк» вона не підписувала, наявний підпис позичальника у Заяві від 17.10.2006 р. їй не належить, грошові кошти за вказаним Кредитним договором вона не отримувала. Вважає, що дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування та стягнення з неї заборгованості за кредитним договором є незаконними та необґрунтованими та за таких обставин, враховуючи, що такий кредитний договір вона з відповідачем не укладала, та не мала такого наміру, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір від 17.10.2006 р. укладений від її імені з ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнути безпідставно набуті кошти. Ухвалою судді енергодарського міського суду Запорізької області Капустинського М.В. від 04.08.2017 р. відкрито провадження за вказаним позовом і справа призначена до розгляду на 01.09.2017 р. (а.с.29). У судові засідання призначені на 01.09.2017 р., 03.10.2017 р. та 04.10.2017 р., представник відповідача не з`явився, надавши заяви про відкладення розгляду справи (а.с.38, 51). 10.11.2017 р., представником позивача Веселовською Л . О., було подано клопотання про витребування доказів та призначення судово-почеркознавчої експертизи (а.с.42-44, 47-48). У зв`язку з закінченням повноважень судді Енергодарського міського суду Запорізької області Капустинського М.В., розпорядженням №13-147 від 24.05.2018 р. було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи між суддями (а.с.69) та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи, її розподілено до провадження судді Енергодарського міського суду запорізької області Вільямовській Н.О. (а.с.70) та 25.05.2018 р. ухвалою судді Енергодарського міського суду запорізької області Вільямоської Н.О. справу призначено до розгляду на 14.06.2018 р. (а.с.71). Ухвалою суду від 19.07.2018 р., на виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України, у справі було призначено підготовче судове засідання на 17.08.2018 р. (а.с.79). Ухвалою суду від 17.08.2018 р. витребувано з ПАТ КБ "Приватбанк", у строк виконання до 20.09.2018 р.: оригінал кредитної справи за договором № б/н від 17.10.2006 року укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» про отримання кредиту у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; оригінал підписаної позичальником [PERSON] заяви на отримання кредиту; оригінал Умов та правил надання банківських послуг, з якими була ознайомлена [PERSON].; пам`ятку клієнта підписану [PERSON] ; копія меморального ордеру (квитанції) про отримання [PERSON] коштів за кредитним договором № б/н від 17.10.2006 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; оригінал заяви [PERSON] на отримання платіжної картки та пінкоду по кредитному договору №б/н від 17.10.2006 року укладеному між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; - інформацію з банкоматів про час та місце зняття [PERSON] з рахунку кредитних коштів з підтвердженням фотографії; розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 17.10.2006 року укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , підтверджений первинними документами (а.с.83). У судове засідання призначене на 26.10.2018 р., представник відповідача не з`явився, подавши клопотання про проведення слухання справи шляхом відеоконференції (а.с.92). Ухвалою суду від 26.10.2018 р., у задоволені клопотання представника відповідача про проведення відеоконференції було відмовлено (а.с.94). У зв`язку з закінченням повноважень судді Енергодарського міського суду Запорізької області Вільямовської Н.О., розпорядженням №13-366 від 07.11.2018 р. було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи між суддями (а.с.98) та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи, її розподілено до провадження судді Енергодарського міського суду запорізької області Бульбі О.М. (а.с.99) та 07.11.2018 р. ухвалою судді Енергодарського міського суду запорізької області Бульби О.М. по справі призначено підготовче судове засідання на 14.01.2019 року (а.с.100). В судове засідання призначене на 14.01.2019 р., представник відповідача знову не з`явився, подавши заяву про відкладення слухання справи та забезпечення в подальшому проведення відеоконференцзв`язку (а.с.104). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.01.2019 р. та ухвалою суду від 12.03.2019 р., клопотання про проведення судового зсідання в режимі відеоконференцзв`язку були задоволені (а.с.108,119). 23.04.2019 р., під час проведення підготовчого судового засідання, не вдалось встановити з представником відповідача відеоконференцзв`язок через Жовтневий районний суд м.Запоріжжя (а.с.125) та ухвалою суду від 23.04.2019 р., підготовче судове засідання було закрито, справу призначено до розгляду по суті (а.с.126). Ухвалами суду від 03.05.2019 р. (а.с.132) від 18.07.2019 р. (а.с.141), від 26.11.2019 р. (а.с.154), за клопотанням представника відповідача, проведення судових засідань по суті справи призначались в режимі відеоконференції між Енергодарським міським судом Запорізької області та Жовтневим районним судом м.Запоріжжя за участю представника відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності за участі представника, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити (а.с.37). Представник позивача: адвокат Коваль (Веселовська) Л.О. (а.с.158), в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.157). Представник відповідача, на протязі тривалого часу, починаючи з вересня 2017 року та до дня розгляду справи судом по суті, жодного разу у судове засідання не прибув, поважних причин неявки у поданих до суду клопотаннях з посиланням на відповідні докази, суду не надав. Ухвалу суду від 17.08.2018 р. про витребування доказів - не виконав. Відзову на позовну заяву, чи то будь-яких письмових пояснень стосовно позовних вимог та щодо виконання ухвали суду від 17.08.2018 р. стороною відповідача суду надано не було, поважних причин неможливості їх надання та виконання ухвали суду від 17.08.2018 р. не зазначив та не надав. Клопотань або заяв про відкладення слухання справи, у тому числі з зазначенням поважних причин - суду від представника відповідача надано не було. Згідно положень пунктів 2, 4, 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України, учасники справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Підстав для відкладення слухання справи визначених ст.223 ЦПК України - судом не встановлено. Враховуючи зазначене, а також те, що явка учасників справи не визнавалась судом обов`язковою в порядку визначеному ч.3 ст.43 ЦПК України, позивач та представник позивача просять розглядати справу у їх відсутності, наявність умов необхідних для розгляду справи в порядку заочного провадження визначених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив: розглянути справу у відсутності учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб які беруть участь, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області 26.09.2013 р. по справі №316/1454/13-ц, ухваленого в порядку заочного провадження, з [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 25603 грн. 10 коп. (а.с.13-14). Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.12.2016 р. винесеної державним виконавцем Енергодарського МВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області в рамках ВП №42341420, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі №316/1454/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості - закінчено у зв`язку з виконанням фактично у повному обсязі (а.с.15). Позивач [PERSON] зазначає, що договір №б/н від 17.10.2006 р. укладений на ім`я [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк» про отримання кредиту у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - вона не підписувала та через свого представника просила суд провести судову почеркознавчу експертизу, заявивши відповідне клопотання (а.с.47), для чого попередньо витребувавши у відповідача оригінали: кредитної справи за договором №б/н від 17.10.2006 р. укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» про отримання кредиту у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; оригінал підписаної позичальником [PERSON] заяви на отримання кредиту; оригінал Умов та правил надання банківських послуг, з якими була ознайомлена [PERSON].; пам`ятку клієнта підписану [PERSON] ; копію меморального ордеру (квитанції) про отримання [PERSON] коштів за кредитним договором №б/н від 17.10.2006 р. укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; оригінал заяви [PERSON] на отримання платіжної картки та пінкоду по кредитному договору №б/н від 17.10.2006 р. укладеному між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; інформацію з банкоматів про час та місце зняття [PERSON] з рахунку кредитних коштів з підтвердженням фотографії; розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 17.10.2006 р. укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] підтверджений первинними документами (а.с.43). Проте, починаючи з серпня 2018 року та на дату розгляду справи судом по суті, представником відповідача вищезазначені документи не були надані до суду без жодних пояснень щодо неможливості їх надання, як і не було надано письмових заперечень, пояснень, чи відзову проти позову. Частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 статті 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 1 статті 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положення статті 203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина 1 статті 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів позову, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги посиланням на те, що кредитний договір від 17.10.2006 р. з відповідачем він не укладала та будь-яких кредитних коштів за вищевказаним договором вона не отримувала. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч.1 ст.638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Статтею 640 ЦК України, встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Тобто, крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. У першому випадку йдеться про консенсуальні договори, у другому про реальні. Так, відповідно до ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В абзаці 3 пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - Постанова) роз`яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Зазначене свідчить про те, що вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, суди в кожному конкретному випадку повинні з`ясовувати момент укладення договору. Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Тобто, до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики, а отже і кредитний договір, вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1 статті 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина 1 статті 207 ЦК України). З огляду на вказані положення закону, договір позики, а отже і кредитний договір, є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Такої ж правової позиції щодо визначення моменту укладення договору дотримується Верховний Суд України в постанові від 24.02.2016 р. по справі №6-50цс16. Крім того, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 3, 5 та 6 ст.203 ЦК. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам частин 3 і 5 ст.203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У зв`язку з чим, з метою встановлення всіх обставин справи, судом було витребувано у відповідача всі оригінали документів по оспорюваному кредитному договору, проте такі документи надано не було, що, в свою чергу, унеможливлює проведення судово-почеркознавчої експертизи про яку клопотав представник позивача. Разом з цим, неявка без поважних причин у судові засідання представника відповідача, та ухилення від надання оригіналів витребуваних судом документів, на думку суду, свідчить про відсутність у відповідача будь-яких мотивованих доказів у справі, які б спростовували обставин вкладені у позові і як наслідок, про відсутність досягнення між сторонами домовленості щодо всіх істотних умов такого договору. Також матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій спрямованих на виникнення правовідносин з ПАТ КБ «Приватбанк» щодо укладення кредитного договору. Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що наявні достатні підстави вважати спірний договір недійсним, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно квитанції (а.с.1), при зверненні до суду, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, положення ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 640 грн. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved