Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

У грудні 2016 р. позивач звернувся з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20.05.2015 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу [ADDRESS]. Дана квартира складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 53,10 кв.м., жилою 29,5 кв.м. Як вказує позивач, 1/3 частки квартири до моменту підписання договору купівлі-продажу належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КП «Управління житлового господарства» Оболонського району м. Києва 16.12.2004 р. згідно з розпорядженням № 2793 від 16.12.2044 р., зареєстрованого Київським МБТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18.01.2005 р.; 1/3 частки квартири на підставі договору дарування частки квартири від 02.12.2004 р., 1/3 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кондратенко О.В., приватним нотаріусом КМНО 24.02.2015 р. за реєстровим № 317, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.02.2015 року за № 8832263. Як вказано у позові, у відповідності до п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2015 р. продаж вчинено 693000 грн., які відповідач повинен був передати позивачу. Але передача коштів була відсутня, так як оформлення договору купівлі-продажу квартири було зроблено, як гарантія повернення відповідачу боргу в розмірі 30000 дол. США. Зі слів позивача, оформлення договору купівлі-продажу квартири мало лише формальний характер. Фактично квартира на сьогоднішній день знаходиться у власності позивача, і він сплачує послуги, є зареєстрованим за даною адресою та проживає у спірній квартирі. При цьому 20.05.2015 р., як вказує позивач, відповідач власноруч написав розписку, в якій зобов'язувався переоформити квартиру на позивача, тобто тим самим визнав нікчемність і вдаваність даного правочину. Також 20.05.2015 р. позивач написав розписку, якою зобов'язувався повернути відповідачу 30000 дол. США, і після чого анулюється договір купівлі-продажу спірної квартири, тобто ще раз підтвердить нікчемність на не справжність даного правочину. 12.10.2015 р. відповідачем [PERSON] було знов власноруч написано розписку, якій їде мова про продовження строків по договору займу і зобов'язання повернути квартиру позивачу. Як вказує позивач у позові, оформлення даного договору купівлі-продажу квартири було вчинено як гарантія оплати боргу. За його словами, він не усвідомлював та йому було роз'яснено, що він підписує договір позики і квартира надається в забезпечення повернення боргу. Відповідач навмисно ввів в оману позивача для задоволення його майном. Сума грошових коштів, які Позивач брав у борг у Відповідача набагато перевищує ринкову вартість квартири. Позивачу потрібно було підписувати договір позики та іпотеку, що він і мав намір оформляти. При цьому відповідач запевнив позивача, що договір купівлі-продажу квартири є більш зручним та простим в укладанні та оформленні, і відповідач не хотів платити державне мито за оформлення кредитного договору та іпотеки, а тому (зі слів позивача) і був укладений вищезазначений договір купівлі-продажу квартири позивача. Тому посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.05.2015 р. між продавцем - позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], який посвідчений 3 особою - приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2934. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, але чітких пояснень щодо позову не надала, перебиваючи головуючого під час з'ясування обставин справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання та і не з'явився, належним чином був повідомлений. 3 особа - приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. також у судове засідання не з'явився. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини, що викладені нижче. Як з'ясував суд, і даний факт представник позивача так і не пояснила, так як не дослухала запитання головуючого, 20.05.2015 р. позивач написав розписку, якою зобов'язувався повернути відповідачу [PERSON] 30000 дол. США, і після чого анулюється договір купівлі-продажу [ADDRESS] (а.с. 9). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в цей же день - 20.05.2015 р. відповідачем власноруч написано розписку, в якій останній зобов'язувався продати [ADDRESS] позивачу по договору купівлі-продажу даної квартири, у подальшому надати оригінал первинних документів на дану квартиру та те, що договір купівлі-продажу квартири буде анульовано. (а.с. 8). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як з'ясовано судом та підтверджено матеріалами справи (а.с. 7), також 20.05.2015 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу [ADDRESS], яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 53,10 кв.м., жилою 29,5 кв.м. У відповідності до п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2015 р. продаж вчинено 693000 грн., які відповідач, як покупець сплатив позивачу - продавцю до підписання даного договору, і відповідач, як покупець на підставі п. 3 даного договору набув право власності на вказану квартиру з моменту державної реєстрації цього договору, що також підтверджено інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15). Як зазначено в ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зі ст. 1 додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вбачається, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не можу бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; учасник правочину повинен бути дієздатним; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, ст. 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог є підставою для визнання такого правочину недійсним. Так статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правочин визнаним судом неясним, згідно ст. 236 ЦК України, є недійсним з моменту його вчинення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Згідно до ст. 230 ЦК України, 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.». Таким чином суд приходить до висновку, що будь-яких конкретних правових доказів, які б давали суду правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, зазначених у позові, позивач зі своїм представником суду не надали, і судом таких доказів не здобуто, а тому відмовляє у задоволенні даного позову у повному об'ємі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed