Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

08.11.2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому прохав суд, згідно з уточненими (збільшеними) позовними вимогами від 14.02.2018 р.,стягнути з відповідача [PERSON] «Пласт» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 79\~915,47 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 36 888,42 грн. за період затримки з 01.10.2017 р. по 27.02.2018 р. В обґрунтування позовних вимог вказував, що в період з 01.06.2008 р. по 30.09.2017 р. він працював у [PERSON] «Пласт» на посаді машиніста бульдозера, з якої був звільнений у звязку з закінченням трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. При звільненні підприємство не виплатило належну йому заробітну плату та до цього часу не розрахувалося з ним, що і стало підставою звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17.01.2018 р. справу прийнято в провадження суддею Материнко М.О., справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання. Позивач в перше судове засідання надав до суду заяву від 20.03.2018 р. про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та прохав суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в перше судове засідання надала до суду заяву від 16.02.2018 р. про розгляд справи за її відсутності, прохала суд розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи документів, проти позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заперечувала в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Згідно з наявним відзивом на позов, що надійшов до суду 16.02.2018 р., представник відповідача не заперечував щодо наявності заборгованості товариства перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 79 915,47 грн., однак заперечував проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат. В обґрунтування заперечень зазначив, що дійсно існує заборгованість по заробітній платі позивачу в сумі 79 915,47 грн., проте товариство не мало можливості сплатити кошти працівнику з причин, що виключають вину товариства. Як зазначає і підтверджує письмовими доказами відповідач, на момент звільнення позивача майно [PERSON] «Пласт» видобувний підприємством природній газ - починаючи з листопада 2016 р. та до сьогодні арештоване, згідно з ухвалою слідчого судді Соломянського районного суду м. Києва від 15.11.2016 р.; рахунки та кошти [PERSON] «Пласт» арештовані на підставі постанови Миронівського РВДВС ГТУЮ Київської області від 26.01.2017 р.; на все рухоме майно [PERSON] «Пласт» накладено арешт згідно з Витягом про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 28.02.2017 р.; нерухоме майно підприємства описане згідно з Актом опису № 9/16-30 від 29.03.17 р. Таким чином, відповідач вважає, що вини підприємства немає у затримці виплати заробітної плати, а тому прохав суд відмовити у стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно з копією трудової книжки позивача, що наявна в матеріалах справи (а.с. 7), судом встановлено, що в період з 01.06.2008 р. по 30.09.2017 р. позивач працював на [PERSON] «Пласт» на посаді машиніста бульдозера, з якої був звільнений у звязку з закінченням терміну трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою № 433 від 03.11.17 р. в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 79 915,47 грн. У відзиві представник позивача не заперечував щодо наявності такої заборгованості. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає обґрунтованою та доведеною вимогу позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 79 915,47 грн. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середня заробітна плата позивача за останні два місяці складає 7\~700,00 грн., кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 43 дня, середньоденна заробітна плата складає 358,14 грн., згідно з наданої довідки [PERSON] «Пласт» довідки (а.с. 8). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно з розрахунком, наданим позивачем разом з уточненою позовною заявою, сума середнього заробітку за весь час затримки за період затримки з 01.10.2017 р. по 27.02.2018 р. складає 36 888,42 грн., з розрахунку: -103 робочих дня (жовтень 2017 р. 21 робочий день (скорочено р/д); листопад 2017 р. 22 р/д; грудень 2017 р. 20 р/д; січень 2018 р. 21 р/д; лютий 2018 р. 19 р/д). -358,14 грн. середньоденна заробітна плата. (103 Х 358,14 грн. = 36\~888, 42 грн.) Таким чином, заявлена позивачем сума середнього заробітку за весь час затримки за період затримки з 01.10.2017 р. по 27.02.2018 р. в розмірі 36 888,42 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Заперечення представника відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог через те, що вини відповідача у невиплаті сум, належних позивачеві при звільненні, немає, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобовязань роботодавця перед третіми особами та у звязку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст.117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13. Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач, як юридична особа і господарюючий суб'єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 168,04 грн. (1 відсоток ціни позову).

Outcome: approved