Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Корольовського районного\~суду м.Житомира з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про захист порушених конституційних прав та стягнення моральної шкоди, завдану незаконними діями (порушеннями законодавства) при здійсненні своїх повноважень, встановлених Регламентом Житомирської міської ради, який затверджений 29.12.2010 №47, при розгляді клопотання від 27.11.2015 вх. №25/Д-705-19 [PERSON] , у розмірі 51000,00 грн. Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування завданої моральної шкоди, позивач посилалась на те, що 27.11.2015 до Житомирської міської ради подано клопотання про надання дозволу на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, яке зареєстровано за №25/Д-705-19 та розглядалося на 49 сесії 7 скликання, засідання якої відбулося 20.06.2019. Позивач стверджує, що при розгляді вказаного клопотання відповідач [PERSON] , як голова Житомирської міської ради, істотно порушив вимоги ст. 23 Регламенту Житомирської міської ради, чим порушив конституційні права позивача та заподіяв моральної шкоди. На думку позивача, порушення вимог ст. 23 Регламенту Житомирської міської ради, які були допущені при розгляді клопотання від 27.11.2015, полягають у незаконній відмові формулювання порядку денного 49 сесії 7 скликання та не внесення до нього рішення про відмову з додатком, у якому [PERSON] зазначена у п. 64, та незаконній відмові передати проект зазначеного рішення на розгляд постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування, а також незаконній відмові розглядати проект рішення про відмову з додатком на 49 сесії 7 скликання 20.06.2019; незаконному прийнятті 49 сесією 7 скликання 20.06.2019 рішення №1501, без розгляду проекту такого рішення та без наявності рекомендації постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування; незаконному прийнятті рішення №1501 від 20.06.2019, в якому [PERSON] зазначена в п. 115, а в проекті рішення зазначалась у п. 64. Позивач вказує, що внаслідок таких неправомірних дій їй спричинено моральну шкоду, адже вона зазнала погіршення стану здоров`я, перенесла душевні страждання та була позбавлена можливості реалізовувати звички та бажання, що призвело до погіршення стосунків з оточуючими та інші негативні наслідки. Оскільки законодавство України не містить чітко визначених критерії для розрахунку розміру моральної шкоди, [PERSON] , застосувавши мінімальний розмір штрафу, передбачений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого\~ст. 364 КК України, й взявши до уваги кількість порушень вимог законодавства, які, як вона вважає, були допущені відповідачем, визначила розмір спричиненої їй моральної шкоди у сумі 51\~000,00 грн. Розпорядженням в.о. голови Корольовського районного суду м. Житомира від 21.09.2021 цивільну справу №296/5104/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист порушених конституційних прав, передано до Богунського районного суду м. Житомира на підставі п.2 ч.1 ст.31 ЦПК України, оскільки після задоволення відводів (самовідводів) не можливо утворити новий склад суду для розгляду справи. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Богунського районного суду м.Житомира від 28.09.2021 справу передано на розгляд судді Воробйовій Т.А., отримано справу суддею 29.09.2021. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.10.2021 відкрито провадження за даним позовом у справі №296/5104/21, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 16.11.2021 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, разом з яким подано клопотання про поновлення строку на подачу відзиву на позов [PERSON] 18.11.2021 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує, що відзив подано з пропуском строку, встановленого в ч.7 ст.178 ЦПК України, тому просить відзив залишити без розгляду та справу розглянути за наявними матеріалами. У відповіді на відзив позивач стверджує, що відзив подано з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки містить незаконне тлумачення норм законодавства, без зазначення їх взаємозв`язку із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується. У відзиві містяться незаконні висновки щодо порушення вимог законодавства, які зазначені у позові та не викладені фактичні обставини і докази на їх підтвердження з приводу заявлених позивачем позовних вимог. У відповіді на відзив позивач також просить застосувати до [PERSON] заходи, передбачені ч.4 ст.44 ЦПК України, з метою запобігання зловживання процесуальними правами, оскільки при складання відзиву допущено 18 порушень норм процесуального права. Позивач у відповіді на відзив також просить встановити законність документів, що підтверджують повноваження представника відповідача, оскільки до копії відповіді на відзив, яка надійшла на адресу позивача, не долучено документів, які підтверджують повноваження особи, яка подала відзив. 19.11.2021\~ [PERSON] \~подала до\~суду клопотання,\~в якому\~просить витребувати\~у [PERSON] \~пояснення стосовно відзиву та пояснення по довіреності, яка видана представнику відповідача [PERSON] . 22.11.2021 [PERSON] подала до суду заперечення, в якому просить розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 24.11.2021 у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін\~ у цивільній справі\~№296/5104/21 відмовлено. Ухвалою суду від 24.11.2021 у задоволенні клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву відмовлено, відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача [PERSON] , залишено без розгляду. Ухвалою суду від 24.11.2021 клопотання [PERSON] про витребування пояснення у цивільній справі\~№296/5104/21 залишено без розгляду. Щодо клопотання позивача про застосування до [PERSON] заходів, передбачених ч.4 ст.44 ЦПК України, яке міститься у відповіді на відзив, суд зазначає, що частиною 2 статті 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Судом не встановлено, що при подачі до суду відзиву на позовну заяву відповідачем допущено дії, які мають ознаки зловживання процесуальними правами, тому клопотання позивача задоволенню не підлягає. Щодо клопотання позивача про встановлення законності документів, що підтверджують повноваження представника відповідача, яке міститься у відповіді на відзив, суд зазначає, що до відзиву долучено копію довіреності №66/39 від 05.01.2021, якою Житомирський міський голова Сухомлин С.І. уповноважив [PERSON] представляти інтереси Житомирського міського голови в усіх судових установах, виступати від його імені в якості позивача, відповідача, третьої особи. Термід дії довіреності визначено до 31.12.2021. Частиною 1 ст.48 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ч.1 ст. 8 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. У відповідності до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Положеннями частин 1, 3 статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Відповідачем у даній справі є голова Житомирської міської ради Сухомлин С.І., який відповідно до положень ст.ст. 5, 12 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є посадовою особою органу місцевого самоврядування. Разом з тим, норми ЦПК України не регулюють порядок представництва в суді посадової особи органу місцевого самоврядування, який є стороною у справі, який не має статусу юридичної особи. Водночас, правове регулювання представництва в суді суб`єкта владних повноважень міститься в нормах КАС України. В пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. За правилами ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних\~повноважень,\~який не\~є юридичною\~особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. З огляду на те, що відповідачем у даній справі є посадова особа органу місцевого самоврядування - голова Житомирської міської ради Сухомлин С.І., який за правовим статусом є суб`єктом владних повноважень, за предметною підсудністю справа належить до розгляду в порядку цивільного судочинства, норми ЦПК України не містять положень, які врегульовують порядок підтвердження повноважень суб`єкта владних повноважень, який не має статусу юридичної особи, а тому, з урахуванням ч.9 ст.10 ЦПК України, суд вважає за необхідне за аналогією закону застосувати до спірних правовідносин норми ч.3 ст.55 КАС України, відповідно до якої врегульовано порядок підтвердження повноважень суб`єкта владних повноважень, яким може бути посадова особа органу місцевого самоврядування без статусу юридичної особи. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що представник [PERSON] надала належні та достатні документи, які підтверджують її повноваження на представництво в даній справі відповідача - голову Житомирської міської ради Сухомлина С.І. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 27.11.2019 [PERSON] звернулася до голови Житомирської міської ради Сухомлина С.І. з клопотанням, яке була зареєстровано за №52/2-705-19, та у якому просила надати дозвіл на безоплатне одержання у власність земельної ділянки із земель міської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку у розмірі 0,10 га за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Виконавчим комітетом Житомирської міської ради 28.03.2019 [PERSON] надано лист №15/2185, зі змісту якого вбачається, що інформація, яка зазначена у запиті, стосується земельної ділянки по [ADDRESS] , на яку [PERSON] бажала отримати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Висновок управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища щодо попереднього розгляду матеріалів виділення у власність вказаної земельної ділянки в наявних архівних матеріалах департаменту містобудування та земельних відносин міської ради відсутній. Надати витяг з Протоколу засідання постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування, стосовно надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по [ADDRESS] , немає можливості, у зв`язку з тим, що заява від 27.11.2015 на розгляд вказаної комісії не вносилась. Рішення (рекомендація) постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування стосовно розгляду клопотання від 27.11.2015 міською радою не приймалось. Рішення сесії міської ради щодо розгляду клопотання від 27.11.2015 [PERSON] в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки міською радою не приймалось. Листом також повідомлено, що заяву від 27.11.2015 буде внесено на розгляд постійних комісій та сесій Житомирської міської ради у встановленому чинним законодавством порядку (а.с. 12). У матеріалах справи міститься проект рішення Житомирської міської ради про розгляд звернень громадян стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, яким заплановано відмовити громадянам у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, згідно з додатком, у пункті 64 якого зазначено [PERSON] (а.с. 17-20). Відповідно до протоколу №211 засідання постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування від 30.05.2019, було вирішено рекомендувати об`єднати два проекти рішень з назвою «Про розгляд звернень громадян стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», а саме доповнити проект рішення, опублікований 18.03.2019, пунктами проекту рішення, опублікованого 13.05.2019 та 18.06.2019 міському голові [PERSON] було направлено відповідну рекомендацію, що також відображено у витязі з протоколу 49 сесії 7 скликання, яка відбулася 20.06.2019 (а.с. 21, 22). Рішенням Житомирської міської ради від 20.06.2019 №1501 відмовлено громадянам у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, згідно з додатком №1, у п. 115 якого зазначено [PERSON] (а.с. 25-26). Згідно з ч.1\~ст.4 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» затвердження регламенту ради вирішується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Порядок проведення першої сесії ради, порядок обрання голови та заступника (заступників) голови районної у місті, районної, обласної ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог\~Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". До прийняття регламенту ради чергового скликання застосовується регламент ради, що діяв у попередньому скликанні (ч.15 ст.46 Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Обґрунтовуючи порушення своїх прав, позивач посилається на те, що відповідачем порушено вимоги ст. 23 Регламенту Житомирської міської ради щодо порядку затвердження порядку денного сесії, розгляду заяв громадян та прийняття рішень міською радою. Позивачем до позову додано копію витягу з Регламенту Житомирської міської ради, який затверджений рішенням другої сесії шостого скликання №47 від 29.12.2010, зокрема статтю 23, якою встановлено порядок підготовки питань на розгляд сесії та формування порядку денного сесії. Так, порядок денний сесії міської ради формується міським головою та затверджується міською радою на кожній черговій сесії. Пропозиції щодо питань на розгляд ради подаються міським головою, постійними комісіями, депутатами, виконавчим комітетом міської ради, загальними зборами громадян. Пропозиції подаються на ім`я міського голови з пояснювальною запискою, яка повинна містити юридичне обґрунтування прийняття даного рішення, об`єктивний аналіз стану справ з питання, яке пропонується до розгляду, передбачати конкретні заходи щодо удосконалення роботи у тій чи іншій галузі, усунення наявних недоліків із зазначенням виконавців та реальних строків виконання, необхідні прогнози соціально-економічних та інших наслідків його реалізації. Для підготовки матеріалів, інформаційних довідок, правових висновків, фінансового, техніко-економічного обґрунтування та ін., необхідних для розгляду вказаних питань порядку денного сесії, міський голова дає доручення профільним заступникам організувати підготовку матеріалів та проектів рішень сесії міської ради з цих питань. Належним чином підготовлені та завізовані проекти рішень міський голова подає секретарю ради для організації розгляду зазначених проектів рішень на засіданнях постійних комісій ради. Без погодження з міським головою питання на розгляд постійних комісій не виносяться. Суд зауважує, що на момент засідання 49 сесії 7 скликання, яка відбулася 20.06.2019, рішення міської ради від 29.12.2010 №47 «Про Регламент Житомирської міської ради» втратив чинність, та сесія Житомирської міської ради відбувалась відповідно до регламенту, який затверджений рішенням Житомирської міської ради №260 від 21.07.2016. З наданої позивачем копії витягу з протоколу 49 сесії 7 скликання, яка відбулася 20.06.2019, встановлено, що на сесії було обговорено та прийнято рішення, зокрема, щодо затвердження порядку денного сесії та розгляду звернень громадян стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, у тому числі щодо об`єднання двох проектів рішень, а саме доповнення проекту рішення, опублікованого 18.03.2019 пунктами проекту рішення, опублікованого 13.05.2019. За підсумками сесії прийнято рішення №1501. При цьому, щодо порушення відповідачем у справ будь-яких вимог Регламенту Житомирської міської ради, який діяв на момент проведення 49 сесії 7 скликання, яка відбулася 20.06.2019, позивач у позові не наводить. Крім того, позивачем на обґрунтування доводів позовної заяви, не надано жодних доказів щодо порушення саме відповідачем порядку розгляду її клопотання від 27.11.2015, відсутні докази щодо порушення порядку прийняття рішення №1501 від 20.06.2019, що таке рішення прийняте без розгляду відповідного проекту рішення на засіданні постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування, та інших зазначених у позові порушень, та такі доводи позивача спростовуються наявними у праві письмовими доказами. Стаття 56 Конституції України\~передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою\~статті 22 Цивільного кодексу України\~(далі-\~ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Приписами\~статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі\~статтею 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до частини п`ятої статті 21\~КАС\~України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Із аналізу зазначених вище норм вбачається, що у справі про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, яка розглядається судом в порядку цивільного судочинства, на підтвердження факту неправомірності (незаконності) дій, рішень та/або бездіяльності органу місцевого самоврядування (його посадових осіб), особа, яка вважає, що такими діями (рішеннями) та/або бездіяльністю їй завдано шкоди, повинна надати, зокрема, судове рішення про визнання таких дій (рішень) та/або бездіяльності незаконними, оскільки загальним судам цивільної юрисдикції такі справи непідвідомчі, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із незаконністю (протиправністю) дій відповідача, які полягають у порушенні вимог Регламенту Житомирської міської ради, однак судового рішення на підтвердження незаконності таких дій відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, [PERSON] не надала. Крім того, відповідно до постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. При цьому\~слід враховувати,\~що порушення\~прав людини\~чи погане\~поводження із\~нею з\~боку суб`єктів\~владних повноважень\~завжди викликають\~негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього\~рівня залежить\~від усіх\~обставин справи,\~які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.п. 55-57 судового рішення). За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до чч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76\~ЦПК\~України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із врахуванням наведених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, саме позивач зобов`язаний надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди, в тому числі настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розмір та причинний зв`язок з бездіяльністю відповідача. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди (№804/6922/16 від 31.07.2019 та інші). Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, докази вимушених змін у житті позивача, тощо. На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позивачем позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачем не доведено, що її права порушені, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, не доведено протиправність дій відповідача, які призвели до завдання позивачу моральних страждань, позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують заподіяння моральних страждань, спричинення шкоди здоров`ю, інших втрат немайнового характеру, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою, а тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції\~про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відносяться на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed