Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх спільного сина [PERSON] та в ході судового розгляду даного спору, у серпні 2019 року збільшила свої позовні вимоги та також просила визначити місце проживання сина з матір`ю. В обґрунтування зазначених вимог посилалась на те, що відповідач є батьком її сина [PERSON] , [INFO] року про що зроблено відповідний запис у свідоцтві про народження хлопчика. Вказувала на те, що вона не перебувала з батьком дитини у зареєстрованому шлюбі, проте певний період часу вони разом проживали. На даний час, відповідач проживає окремо та не надає матеріальної допомоги на утримання їх сина, не цікавиться життям хлопчика, хоча має можливість та повинен приймати участь в матеріальному забезпеченні дитини, оскільки є працездатним та немає на своєму утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб. Зазначала, що всі матеріальні витрати на утримання дитини вона несе одноособово. Крім того, вказувала на те, що її син постійно проживав та продовжує проживати разом з нею, у них склались хороші сімейні стосунки на основі взаємопорозуміння, любові та поваги один про одного, вона піклується про хлопчика, дбає про його загальний психологічний та фізичний розвиток, навчання у школі, при цьому з відповідачем хлопчик ніколи не проживав окремо від матері, він ніяковіє при згадці про батька, оскільки останній відсутній в його житті. Разом з тим, між нею та відповідачем виник спір щодо місця проживання дитини, оскільки відповідач кілька разів телефонував та погрожував, що забере дитину, оскільки бажає, що син проживав разом з ним. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільного сина в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, при винесені рішення просила врахувати рішення органу опіки та піклування та виконавчого комітету Чернівецької міської ради в рамках даного спору щодо доцільності проживання дитини разом з матір`ю. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи, про що свідчаь повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі, а також не направив у встановлений строк відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] року народився [PERSON] та відповідно до копії свідоцтва про народження позивач та відповідач є його батьками (а/с 6). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, що підтверджується довідкою КЖРЕП №9 від 06.08.2018 року та довідкою з Відділу ведення реєстру територіальної громади м.Чернівці від 30.07.2019 року (а/с 8,24). За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За наслідками розгляду справи не встановлено, що відповідач є непрацездатним, згідно наявних в матеріалах справи доказів, останній є особою працездатного віку, доказів перебування на його утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять. Також, судом встановлено, що малолітній [PERSON] навчається Чернівецькій загальноосвітній школі №4. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином, враховуючи об`єктивні обставини справи, відсутність доказів того, що на утримання відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обов`язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Так, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 06.06.2019 року, а тому саме з цього моменту слід стягувати аліменти. За змістом ст. 157, 160 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Разом з тим, у випадках коли мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ст.. 161 СК України передбачено, що спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. З системного аналізу ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини в сукупності із положеннями ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України вбачається, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенням ЄСПЛ по справах «Хант проти України» та «М.С. проти України» ЄСПЛ звернув увагу, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Отже, рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Так, згідно характеристики [PERSON] з ЗОШ І-ІІІ ступенів №4, мати хлопчика приділяє належну вагу вихованню сина, постійно цікавиться його успіхами у навчанні, щодня забирає з школи, стосунки між дитиною та мамою доброзичливі і дружні, мати завжди виконує поради вчителів щодо навчання та вихованні, при цьому батько хлопчика школу не відвідує, шкільним життям [PERSON] та його комфортністю перебування в школі та класі, наявністю чи відсутністю проблем у спілкуванні, успіхами у навчання та розвитком дитини не цікавиться (а/с 54). Згідно інформації про результати психодіагностичного обстеження [PERSON] наданої практичним психологом ЗОШ №4 [PERSON] , дитині подобається проживати разом з мамою, яку він любить і характеризує її як молоду, веселу, в міру вимогливу та готову завжди допомогти, за його словами він буде щасливим якщо мама завжди буде з ним. Поряд з мамою відчуває себе в безпеці, при цьому розповідаючи про рідного батька [PERSON] ніяковів та хвилювався, намагався по швидше закінчити розмову, з його слів він відчуває себе непотрібним батьку через його повну відсутність у своєму житті (а/с 33). Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10.09.2019 року №517/19 надано суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , не порушуючи права батька [PERSON] брати участь у виховані та спілкуванні з дитиною (а/с 69). Аналогічна рекомендація також міститься у висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради №01/02-24/2352 від 13.09.2019 року (а/с 70). Також, при вирішенні такого спору судом враховано житлові умови матері, її можливість утримувати малолітню дитину, а також ставлення малолітньої дитини до батьків, які відображені у вище вказаному висновку органу опіки та піклування. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогами про стягнення аліментів та на користь позивача за вимогами про визначення місця проживання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved