Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про звернення стягнення на житловий будинок «Літ. Д-2» житловою площею 184,0 кв.м загальною площею 411,9 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CNL700/519/2007, що був укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права власності на житловий будинок «Літ.Д-2» житловою площею 184,0 кв.м загальною площею 411,9 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначили, що 19.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CNL700/519/2007, в забезпечення якого 19.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №PCL-CNL700/519/2007, за умовами якого [PERSON] передала ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку житловий будинок літ «Д-2», розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказували, що 30.06.2009 року державним реєстратором Голосіївської районної ум. Київ державної адміністрації проведено реєстрацію змін до установчих документів позивача, відповідно до яких була змінена назва Банку замість Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 12.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю, відповідно до умов пункту 3.1. якого ПАТ «ОТП Банк» продає (переуступає) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прав на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори, а ТОВ «ОТП Факторинг України» приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь ПАТ «ОТП Банк» винагороду. Зазначали, що 12.10.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно із п.1.2 якого до фактора перейшли всі права клієнта як сторони, що іменуються «Іпотекодержатель»/ «Заставодержатель» у зобов'язаннях, які виникли на підставі Договорів забезпечення в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором. Вказували, що на адресу відповідача направляли вимогу про погашення існуючої заборгованості за кредитним договором та попереджали про можливість вчинити дії, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі несплати суми боргу. У зв'язку з невиконанням в добровільному порядку відповідачем вимог Банку, просили суд задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати. 22 жовтня 2014 року третя особа, що заявляє самостійні вимоги [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просив суд скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «Д-2» по [ADDRESS] за [PERSON], яка була проведена на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2006 року; припинити іпотеку та скасувати державну реєстрацію обтяження на житловий будинок літ. «Д-2» по [ADDRESS] згідно договору іпотеки № PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року. Ухвалою суду від 22.10.2014 року позови були об'єднанні в одне провадження. В судовому засідання представник позивача Дідоха І.З., яка діє на підставі довіреності від 27.06.2014 року (а.с.30) на задоволенні позовних вимог наполягала, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У задоволенні позову [PERSON] просила відмовити, посилаючись на те, що відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], підстав для припинення іпотеки не має, письмову вимогу про необхідність виконати свої обов'язки перед банком [PERSON] отримала, в добровільному порядку не виконала. Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності та обтяження, то вказувала, що ані Банк, ані [PERSON] не є належними відповідачами, оскільки не від них залежить проведення скасування записів в Реєстрі прав власності та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не визнала, посилалась на те, що на теперішній час відповідно до рішення Апеляційного суду Харківської області від 15.10.2012 року у задоволенні її позовних вимог щодо визнання за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] їй було відмовлено, а тому вищевказаний будинок не перебуває в її власності, що унеможливлює задоволення вимог позивача. При цьому вказувала, що не зверталась до КП «Бюро технічної інвентаризації» чи Реєстраційної служби із заявою про скасування її права власності на спірний житловий будинок та на теперішній час в цьому будинку продовжує мешкати. Щодо позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, то не заперечувала проти їх задоволення. Вказувала, що дійсно, спірний будинок було придбано за час знаходження її в шлюбі з [PERSON] Третя особа, що заявляє самостійні вимоги [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Вказував, що підставою для припинення договору іпотеки вважає те, що рішенням Київського суду м. Харкова з боржника за кредитним договором № CNL700/519/2007 [PERSON] було в повному обсязі стягнуто заборгованість, а сам кредитний договір було розірвано. Представник третьої особи - [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 11.09.2014 року в зал суду не з'явився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи. В попередніх судових засіданнях заперечував проти задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в обґрунтування вказував, що за колишньою дружиною [PERSON] [PERSON] рішенням суду від 13.12.2006 року було визнано прав власності на житловий будинок літ. «Д-2» [ADDRESS], та на підставі вказаного рішення суду була проведена державна реєстрація права власності на нерухоме майно [PERSON] Проте, за апеляційною скаргою [PERSON] вказане рішення суду було скасовано, в задоволенні позову [PERSON] було відмовленою. Вказував, що наявність відповідного запису про реєстрацію права власності за [PERSON] порушує право [PERSON] як співвласника на майно, оскільки воно було нажите ними під час шлюбу. Зазначав, що на теперішній час відсутній сам предмет іпотеки, оскільки рішенням суду від 14.04.2014 року було визнано недійсним п.п.3.1, 3.2 ст.3 договору іпотеки № PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року, якими передбачалось, що предметом іпотеки був житловий будинок [ADDRESS], що належав [PERSON] на підставі рішення суду від 13.12.2006 року, а тому просив суд відновити становище, що існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації іпотеки і обтяження, які накладені на спірний будинок. Третя особа - представник Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи. Дослідивши подані сторонами документи, вислухавши їх пояснення в залі суду, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між ЗАТ «ОТП Банк» (в подальшому назва була змінена на ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNL700/519/2007від 19.02.2007 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 200000 доларів США на споживчі цілі строком до 19.02.2017 року зі сплатою процентів у порядку та в розмірах, визначених в кредитному договорі. 10.07.2009 року [PERSON] додатково отримав кредит (транш) за додатковим договором №1 у розмірі 11923,32 доларів США на погашення прострочених процентів (а.с.5-8). Відповідно до матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, 19.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №PCL-CNL700/519/2007, за умовами якого [PERSON] передала ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку житловий будинок літ «Д-2», розташований за адресою: [ADDRESS], який було визначено як предмет іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2011 року з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг» була стягнута заборгованість за кредитним договором № CNL700/519/2007від 19.02.2007 року в розмірі 1513886,08 грн. та заборгованість за договором № CL 700/1352/2006 від 01.12.2006 року в розмірі 108187,45 грн., розірвано вищезазначені кредитні договори (а.с.9-10). Судом встановлено, що на теперішній час рішення Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2011 року боржником [PERSON] виконано не було. Розглядаючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо звернення стягнення на житловий будинок «Літ. Д-2» житловою площею 184,0 кв.м загальною площею 411,9 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CNL700/519/2007, що був укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права власності на спірний житловий будинок, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.13) предметом іпотеки за Договором іпотеки №PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року було визначено нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. «Д-2» житловою площею 184,0 кв.м загальною площею 411,9 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 798 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2006 року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до п.6.1 ст. 6 Договору іпотеки №PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити…всі боргові зобов'язання, не сплачені боржником і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов'язань за договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотеко держателем у зв'язку з реалізацією його прав за договором (а.с.12 зворотна сторона). Таким чином, виходячи з аналізу закону та умов, укладеного між сторонами договору іпотеки, суд приходить до висновку, що у [PERSON] існував обов'язок відповідати за борги [PERSON] саме за рахунок предмета іпотеки. Проте, в судовому засіданні було встановлено, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2006 року, на підставі якого за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15.10.2012 року за апеляційною скаргою [PERSON].(а.с.47-48). В подальшому, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.04.2014 року позов [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», [PERSON], за участі третьої особи - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був задоволений частково, а саме - було визнано недійсним п.п.3.1, 3.2 ст.3 договору іпотеки № PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON].(а.с.63-65). Вищевказане рішення суду набуло чинності, тим самим були визнані недійсними пункти Договору іпотеки, які стосуються предмета іпотеки, його опису та складу. Відповідно ч. 1 та 2 ст. 18 ЗУ "Про іпотеку" (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору) іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. Оцінюючи встановлені факти, суд приходить до висновку про те, що оскільки договір іпотеки від 19 лютого 2007 року на теперішній час не містить предмету іпотеки, його опису, достатнього для його ідентифікації, бо в цій частині договір іпотеки визнаний судом недійсним, то підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, який визначає позивач у своєму позові, відсутні. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-8цс13. Посилання позивача на те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на теперішній час існує запис про об'єкт обтяження за Договором іпотеки № PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року, а саме вказаний саме житловий будинок літ. «Д-2» житловою площею 184,0 кв.м загальною площею 411,9 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 798 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а тому є підстави для звернення на нього стягнення, є безпідставними, оскільки судом було досліджено рішення суду, що набрало чинності, відповідно до якого, пункти договору іпотеки, в яких було визначено предмет іпотеки, були визнані недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згодя на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Щодо вимог [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок літ. «Д-2» по [ADDRESS] за [PERSON], яка була проведена на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2006 року та скасування державної реєстрації обтяження на житловий будинок літ. «Д-2» по [ADDRESS] згідно договору іпотеки № PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року, то суд зазначає наступне. Записи до Державного реєстру прав згідно ст. 26 Закону вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до наказу Міністерства Юстиції України № 3502/5 від 12.12.2011 року, зареєстрованого в Мінюсті 12.12.2011 року № 1429/20167, затверджений Порядок прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, зацікавлена особа у визначеному наказом порядку вправі звернутися з відповідною заявою про скасування записів обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі прийнятого судом рішення і тільки в разі відмови посадової особи Реєстраційної служби у внесенні змін до реєстру, він може звернутися з відповідною заявою до суду для захисту своїх прав в порядку адміністративного судочинства. Отже, суд зазначає, що заявлені [PERSON] вимоги про скасування державної реєстрації права власності та обтяження в судовому порядку по-перше є передчасними, оскільки існує передбачений Законом механізм досудового врегулювання, а по-друге, звернуті ці вимоги до неналежних відповідачів, оскільки функції по внесенню відповідних записів у реєстр покладені на орган державної реєстрації прав, який суд залучив в якості третьої особи по справі, проте, відповідно до ст. 33 ЦПК України позбавлений можливості самостійно визначати їх відповідачем по справі. У зв'язку з вищезазначеним, в цій частині вимоги [PERSON] є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] про припинення іпотеки, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції на час укладання договору іпотеки) було визначено перелік підстав припинення іпотеки, до яких відноситься: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. В судовому засіданні [PERSON] зазначив підставою для припинення іпотеки той факт, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2011 року з [PERSON] було стягнуто повний розмір заборгованості за кредитним договором №CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року, а сам кредитний договір було розірвано, а тому право на звернення стягнення на майно [PERSON] у банка відсутні, бо на його думку це вже буде подвійне стягнення. Проте, з цими висновками суд погодиться не може. Так, згідно з ч. 5ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За змістом ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. А також виконанням, проведеним належним чином. У п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст.599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526, 599 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, при розірванні кредитного договору в судовому порядку його дія припиняється на майбутнє. При цьому рішення про розірвання кредитного договору та про стягнення заборгованості не звільняє від обов'язку виконання зобов'язань, зокрема проведення розрахунків, що виникли до розірвання договору, та не позбавляє кредитора права на задоволення своїх законних вимог за рахунок іпотечного майна. Виходячи з вищезазначеного та зі змісту норм ст. ст. 598, 599, 653 ЦК України, в яких законодавець розрізняє поняття «розірвання договору» і «припинення зобов'язання», суд дійшов висновку, що оскільки зобов'язання [PERSON] з повернення кредиту, забезпеченого іпотекою, не виконано, то зобов'язання [PERSON] перед банком не припинилися, а тому договір іпотеки припиненню не підлягає. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Крім того, суд зауважує, що Договір іпотеки № PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року був укладений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (далі назва була змінена на ПАТ «ОТП Банк»), який в подальшому передав кредитний портфель прав ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а тому вимоги щодо його припинення можуть бути заявлені саме сторонами договору. Як вбачається з матеріалів справи та особистих пояснень сторін, станом на день укладання договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] у шлюбі не перебували, а тому вимоги [PERSON] щодо визнання припиненим договір іпотеки № PCL-CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року саме з підстав стягнення усієї заборгованості за кредитним договором №CNL700/519/2007 від 19.02.2007 року з боржника [PERSON] є такими, що не відповідають положенням ст. 16 ЦК України, оскільки суд не вбачає порушення його прав у цих правовідносинах. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідачів є не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed