Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач 18 грудня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.1-3). В обґрунтування вимог позивач зазначає, що його батько [PERSON] був співзасновником ТОВ НВП «НІКЕ», розмір його внеску до статутного фонду складав 49,9%. 28 лютого 2015 року [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємцем є позивач. 03 листопада 2016 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] позивачу видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яка складається із 1/6 частини у статутному капіталі відповідача, розмір якої 49,9%, що у грошовому еквіваленті становить 1\~996\~000,00 грн. Позивач звертався до відповідача із заявою щодо відмови вступу до ТОВ НВП «НІКЕ» та вимогою виплатити йому 1/6 частки у майні товариства як спадкоємцю пропорційно розміру частки 49,9 % статутного капіталу. Позивач зазначає, що до теперішнього часу відповідач не здійснив із ним розрахунок, у звязку із чим він вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому уточнивши свої вимоги просить суд стягнути з ТОВ НВП «НІКЕ» на свою користь частку вартості майна Товариства, що належить до виплати спадкоємцю померлого учасника Товариства [PERSON] в розмірі 263 031,22 грн.; стягнути з ТОВ НВП «НІКЕ» на свою користь інфляційні в розмірі 47608,40 грн.; стягнути з ТОВ НВП «НІКЕ» на свою користь 3% річних в розмірі 14 290,16 грн.; зобов'язати ТОВ НВП «НІКЕ» сплатити йому частку прибутку Товариства за 2015 рік, що належить до виплати спадкоємцю померлого учасника Товариства [PERSON]; стягнути \~ \~ \~ \~з ТОВ НВП «НІКЕ» на свою користь судові витрати. Представником позивача було неодноразово подано заяви про забезпечення позову, у задоволенні яких ухвалами суду від 31 січня 2018 року, 23 квітня 2018 року відмовлено (а.с.36, 67). Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року залишено без змін ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2018 року. Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON] в судовому засідання вимоги позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю адвоката [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 19.03.1993 року зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «НІКЕ» (а.с.17). Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «НІКЕ» є юридичною особою приватного права з моменту його державної реєстрації і діє відповідно до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України «Про власність», «Про господарські товариства» та інших законодавчих актів України, з метою одержання прибутку. Згідно п.1.2. ст.1, п.4.4. ст..4 Статуту ТОВ НВП «НІКЕ» одним із учасників товариства являвся [PERSON] його частка у статутному капіталі становить 49,9%, що становить 1\~996\~000,00 грн. 28 лютого 2015 року [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємцем 1/6 частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «НІКЕ» є син померлого - [PERSON], про що йому приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.4). Згідно п.12.1., 12.2. Статуту частка у статутному капіталі товариства переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи учасника товариства. Розрахунки із спадкоємцями (правонаступниками), які не вступили до товариства, здійснюються відповідно до закону. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1219 Цивільного кодексу України, до складу спадщини не входять права та обов'язки, які нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи спір про спадкування частки учасника підприємницького товариства необхідно враховувати, що при цьому спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі. У частині\~1\~ст.\~100\~Цивільного кодексу\~України визначено,\~що учасники товариства мають право вийти з товариства, якщо інше не випливає із закону, тобто право участі у товаристві є особистим немайновим правом. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про господарські товариства» товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний фонд, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. Стаття 54 Закону України «Про господарські товариства» визначає порядок оплати вартості майна при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю. Так, при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. Статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що належить до майна товариства, власником якого є це товариство. Так, товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 147 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи - учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено, що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства. Розрахунки із спадкоємцями (правонаступниками) учасника, які не вступили до товариства, здійснюються відповідно до положень статті 148 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 148 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Пунктами 4.7-4.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду №4 від 25.02.2016 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» визначено, що у разі смерті (ліквідації) учасника ТОВ (ТДВ) спадкоємцем (правонаступником) спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі. Частиною п'ятою статті 147 ЦК України закріплено право учасників ТОВ або ТДВ передбачити у статуті товариства необхідність отримання згоди інших учасників товариства на перехід частки у статутному капіталі до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи. Якщо спадкоємець (правонаступник) відмовився від участі у ТОВ (ТДВ) або йому було відмовлено у прийнятті до товариства, до відносин, пов'язаних з виплатою спадкоємцю (правонаступнику) вартості частки майна товариства, за аналогією застосовується стаття 54 Закону України "Про господарські товариства". Відповідно до ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Згідно із ч. 1 ст. 148 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, заявивши про це не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Справжність підпису на заяві про вихід з товариства підлягає нотаріальному засвідченню. Як вбачається із матеріалів справи, позивач засобами поштового звязку направив директору ТОВ НВП «НІКЕ» письмову заяву про відмову від вступу до товариства в якості учасника, у якій вимагав виплатити йому 1/6 частину від частки 49,9% вартості активів підприємства (а.с.24,25). Але дана заява складена у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчена. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.\~Spain) від 9\~грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, суд враховуючи вищевикладене, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм власним переконанням приходить до висновку, що вимоги позивача про виплату частки вартості майна як спадкоємцю померлого учасника ТОВ НВП «НІКЕ», а також інфляційних витрат та 3% річних є незаконними, у звязку із чим, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed