Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. \~ \~ \~ \~Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. \~ \~ \~ \~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 15 березня 2016 року сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі про реєстрацію шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 125, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . (а.с. 41) 30.05.2017 року у період шлюбу було придбано легковий автомобіль марки ВАЗ 21070, зеленого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 42). Власником автомобіля є [PERSON] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 06.02.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 14) Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 57 СК України\~ особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: \~1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; \~ 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~ 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;\~ 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України.\~ Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. \~ \~ \~ \~ Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. \~ \~ \~ \~Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. \~ \~ \~ \~Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. \~ \~ \~ \~Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. \~ \~ \~ \~Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. \~ \~ \~ \~Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. \~ \~ \~ \~Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Судом встановлено, що в період шлюбу 30.05.2017 року сторонами був придбаний легковий автомобіль марки ВАЗ 21070, зеленого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, легковий автомобіль марки ВАЗ 21070, зеленого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] . На даний час вказаний автомобіль знаходиться у відповідача в його користуванні.\~ Згідно звіту про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля марки ВАЗ 21070, зеленого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , ринкова вартість оцінки становить 39 215 гривень (а.с. 5-6) Відповідач у судовому засіданні не спростовував вартість оцінки транспортного засобу. Позивачка наполягає, що на придбання спірного автомобіля сторонами були витрачені спільні кошти. На підтвердження цих обставин позивачкою надано суду виписку з банку по її картковому рахунку за період з 15.03.2016 року по 01.02.2017 рік (а.с. 43 57). Згідно даної виписки вбачається, що на картковий рахунок було здійснено надходжень за період з 15.03.2016 року по 01.02.2017 рік у розмірі 79\~249,62 грн. Відповідач не спростовував у судовому засіданні той факт, що сторони разом працювали в Інтернеті та отримували за свою роботу грошові кошти. \~ \~ \~ \~Суд не приймає посилання відповідача на те, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем за особисті кошти його батьків, оскільки у судовому засіданні не доведено це належними та допустимими доказами. Даний факт не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами у судовому засіданні та спростовується матеріалами справи. Суд не бере до уваги і свідчення, допитаного у судовому засіданні свідка в тій частині, що він вирішив, що автомобіль придбаний за кошти батьків відповідача, оскільки такі свідчення є суб`єктивною думкою свідка. Крім того, свідок у судовому засіданні підтвердив, що це його суб`єктивна думка. Сторони у судовому засіданні не заперечували, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу сторонами по справі. Будь яких інших доказів стосовно придбання автомобіля за особисті кошти відповідачем суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, та джерелом його набуття були спільні кошти подружжя. \~ \~ \~ \~Разом з тим, вирішуючи питання в частині поділу зазначеного майна між сторонами, суд виходить з наступного. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. \~\~\~\~ Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Враховуючи те, що автомобіль було придбано у період шлюбу за спільні кошти подружжя, то необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль марки ВАЗ 21070, зеленого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Оскільки автомобіль є неподільною річчю, автомобілем користується відповідач по справі та автомобіль знаходиться у володінні відповідача, то суд приходить до висновку, що поділити майно необхідно наступним чином: виділити [PERSON] в натурі\~легковий автомобіль марки ВАЗ 21070, зеленого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартістю 39 215 гривен, визнавши за ним право власності на це майно. Крім того, враховуючи, що ринкова вартість оцінки автомобіля становить 39 215 гривень, то 1/2 спільної частки вартості автомобіля становить 19\~607,50 грн., а тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки вартість половини сумісного майна у розмірі 19\~607,50 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 п. 4 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що згідно квитанції від 10.09.2019 року за звернення до суду з зазначеним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с. 1) та згідно квитанції від 10.09.2019 року позивачка сплатила судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. за забезпечення позову (а.с. 7), а також витрати на проведення оцінки автомобіля у розмірі 500 грн. (а.с. 4). Відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 652 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved