Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 27 листопада 2013 року відділом ДВС Ямпільського РУЮ у Вінницькій області було проведено опис та арешт майна боржника [PERSON] [ADDRESS], та було складено акт опису та арешту майна на підставі ухвали суду по справі №153/2417/13-ц. У даний акт було включено майно, яке належить йому та його дружині [PERSON] на праві спільної власності, а саме: меблева стінка, кольоровий телевізор чорного кольору LG діагональ 51 CF- 20F60K, музикальний центр PIONEER. Це речі, які були придбані ними за роки їхнього подружнього життя. Загальна вартість майна складає приблизно 2000 гривень. Боржник [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає, лише зареєстрований, не має майна, яке належить йому на праві приватної власності у даному приміщенні. Він окремо проживає зі своєю сім'єю. Позивач просить суд виключити із акту опису та арешту майна від 27 листопада 2013 року майно, яке описане та на яке накладено арешт, а саме - кольоровий телевізор, меблеву стінку та музикальний центр. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі ордеру серії ВН №024660 на надання правової допомоги від 29.01.2014 року та договору №10 про надання правової допомоги від 28.01.2014 року позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, по скільки державний виконавець не мав права накладати арешт на майно, яке не належить боржнику. Державним виконавцем при складанні акту опису та арешту майна, не було встановлено власника арештованого та описаного майна, а також не надано доказів, які підтверджували б право власності боржника на арештоване майно. На момент придбання позивачем арештованого майна, боржник [PERSON] був неповнолітнім і не міг самостійно придбати вказане майно. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою з рекомендованим повідомлення. На адресу Ямпільського районного суду Вінницької області повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №2450003971883 від 29.01.2014 року з із відміткою про отримання повістки 05 лютого 2014 року. Клопотань про відкладення розгляду справи 13 лютого 2014 року чи розгляд справи у його відсутність до суду не надійшло. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву від 28 січня 2014 року з клопотанням справу розглянути у його відсутність у зв'язку із поганим станом здоров'я, позовні вимоги визнає і не заперечує проти їх задоволення, оскільки описане майно не є його власністю, а належить його батькам. Представник третьої особи ВДВС Ямпільського РУЮ головний державний виконавець Старжевський В.В. щодо вирішення справи по суті покладається на розгляд суду. Суду пояснив, що відповідно до ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області про накладення арешту на майно боржника [PERSON] він склав акт опису та арешту майна. При описі майна боржником не було надано документів, які б підтверджували той факт, що описане майно не є в його власності. [PERSON] лише усно вказував що описане майно не його. Іншого майна, на яке могло бути накладено арешт не було. Описане майно є у хорошому стані, і його можна було придбати і рік тому, і два. Ним було роз'яснено, що власник майна має право звернутися до суду із позовом про виключення майна із акту опису та арешту. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Із досліджених судом письмових доказів - акту опису й арешту майна від 27 листопада 2013 року (а.с.6-7) встановлено, що державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ямпільського РУЮ на підставі ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області №153/2417/13-ц від 20 листопада 2013 року про накладення арешту на кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить [PERSON] проведено опис майна, що належить боржнику, а саме: меблева стінка, кольоровий телевізор чорного кольору LG діагональ 51 CF- 20F60K, музикальний центр PIONEER. Із договору купівлі - продажу квартири від 19 червня 1992 року (а.с.8) встановлено, що [PERSON] купив квартиру, в якій на даний час згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Вінницькій області від 18.12.2013 року (а.с.16) зареєстрований боржник [PERSON] У свою чергу згідно ксерокопії паспортів (а.с.4, 5) позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] зареєстровані у [ADDRESS]. Із ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2013 року встановлено, що накладено арешт на кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить [PERSON] Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 24 травня 1980 року встановлено, що [PERSON] народився [INFO], його батьками є [PERSON] та [PERSON] Що стосується поданих представником позивача копій фотокарток від 08.08.1998 року, то суд звертає увагу, що вони неналежної якості, і з них неможливо встановити, що саме стінка, яка на них зображена була описана державним виконавцем. Що стосується квитанції (а.с.11) прийнятої в ремонт радіотелевізійної апаратури від 10.10.2010 року, то суд не бере її до уваги, оскільки визнає її неналежним доказом, так як квитанцій без номера, на ній відсутня печать установи, яка можливо проводила ремонт музикального центру. Теж саме стосується і ксерокопії листка (а.с.11), на якому стоїть дата 13.10.2006 року із написом «тел.. LG20F60K, гарантія 6 місяців» із печаткою суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON] Тобто, ні фотокартки, ні квитанція, ні аркуш листа із написам та пояснення [PERSON] (а.с.12) та [PERSON] (а.с.13) зовсім не підтверджують права власності [PERSON] на описане майно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] слід відмовити виходячи із наступного: Звертаючись з даним позовом до суду позивач [PERSON] взагалі не обґрунтував на захист яких порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача пред'явлені вимоги позову. (ст.3 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.1995 року за №20, судовий захист права здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про виключення майна з опису. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивачем же лише у прохальній частині (що й було підтверджено у ході розгляду справи по суті у судовому засіданні представником позивача) було заявлено вимогу про виключення майна з акту опису й арешту від27 листопада 2013 року. Відповідно до п.п.5.6.11. п.5.6. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року, державний виконавець роз'яснює сторонам та зацікавленим особам, які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, що вони мають право оскаржити дії державного виконавця, а також звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з під арешту, що й було зроблено державним виконавцем Старжевським В.В. під час опису й арешту майна 27.11.2013 року. Суд вважає, що державний виконавець ВДВС Ямпільського РУЮ Вінницької області Старжевський В.В. діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року, та не допустив порушень прав та законних інтересів інших осіб при здійсненні виконавчого провадження. Все майно, що було описано та оцінено державним виконавцем на підставі спірного акту опису й арешту майна, на думку суду ним було описано та оцінено правомірно. Так, згідно п.4-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», при розгляді справи суд зобов'язаний звертати увагу, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис майна, зокрема, чи перелічено у акті опису інше майно, в тому числі те, що знаходиться у власності боржника з іншими особами, яке не описувалося, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчим документами або може бути звернене лише у передбачених законом випадках. Встановивши що майно, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами або за даними вимогами, суд виключає це майно з опису незалежно від заявлених позивачем вимог. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували той факт, що описане майно належить позивачеві та його дружині на праві спільної сумісної власності, окрім того, не встановлено, що у акті опису й арешту майна описаного майна, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчим документами або може бути звернене лише у передбачених законом випадках, як це зазначено п.4-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису». Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, позивач не виконав вимоги ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, на підставі чого, на думку суду, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд, вважає, що діями державного виконавця не порушені законні права і інтереси позивача, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що майно яке описано є особистою власністю позивача. На підставі викладеного, суд відмовляє позивачеві у задоволенні позову.

Outcome: dismissed