Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

10.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким: поновити строк позовної давності. Визнати недійсними і скасувати: рішення Одеського міськвиконкому № 385 від 30.07.2003 року про визнання права власності на домоволодіння за адресою м. Одеса. 2-й Колгоспний провулок, 12-а та Свідоцтво про право власності на житлове будівництво під літ. К за адресою м. Одеса, пров. 2-й Колгоспний, 12 а від 24.09.2003 року на імя [PERSON]. Скасувати записи про реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі свідоцтва. Свої вимоги мотивував тим, що дії Виконавчого комітету Одеської міської ради та КП «Одеське МБТІ та РОН» щодо введення до експлуатації та видачі нового Свідоцтва реєстрації права власності на житлове будівництво під літ. К за адресою м. Одеса, пров. 2-й Колгоспний, 12 не відповідають вимогам закону та порушують його право, так як він особисто до вказаних органів з будь-якими заявами не звертався, правовстановчих документів не замовляв та не отримував, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність, а також вкали на пропуск позивачем строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов визнали, проти його задоволення не заперечували. Суд, вислухавши сторін, оглянувши матеріали по справі, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вирішуючи справу по суті суду суд враховує той факт, що статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, перш за все, зазначає, що під час розгляду справи позивач з клопотанням про витребування будь-яких доказів, проведення експертиз тощо до суду не звертався, а від так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, у зв'язку з тим, що суд позбавлений права витребувати будь-які докази з власносї ініціативи. У судовому засіданні встановлено, що 25 червня 1993 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Одесі по Другому Колхозному провулку під № 12 «а» та складається в цілому з одного камяного житлового будинку, загальна житлова площа якого становить 61,6 кв. м. та надвірних споруд «Б» літня кухня з льохом, «Е» сарай, «З» гараж, І-ІІ мостіння, № 1-3 огородження, розташованих на земельній ділянці площею 559 кв. м. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 30. 07. 2003 р. № 385 «Про прийняття в експлуатацію жилого будинку літ. «К» та надвірних споруд, що належать гр. [PERSON] за адресою: м. Одеса, пров. 2-й Колгоспний, 12 «а»» постановлено: затвердити акт міської міжвідомчої комісії від 03.07.2003 р. про прийняття в експлуатацію споруд; прийняти в експлуатацію жилий будинок літ. «К», жилою площею 31,1 кв. м., сараї літ. «И, Л», навіс літ. «М» за адресою: м. Одеса, пров. 2-й Колгоспний, 12 «а»; ОМБТІ та РОН внести зміни до технічного паспорта на домоволодіння за адресою: м. Одеса, пров. 2-й Колгоспний, 12 «а»; юридичному управлінню Одеської міської ради видати [PERSON] свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння за адресою: м. Одеса, пров. 2-й Колгоспний, 12 «а»; зобовязати [PERSON] переоформити, у встановленому законом порядку, документи на право користування земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, пров. 2-й Колгоспний, 12 «а». 24 вересня 2003 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння, згідно якого вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної власності домоволодіння по провулку 2-му Колгоспному за № 12 «а», що в цілому складається з двох жилих будинків літ. «А», «К» загальною площею 196,8 кв. м., житловою площею 92,7 кв. м., літньої кухні літ. «Б», гаражу літ. «З», сараїв літ. «И», «Л», навісу літ. «М», відображених у технічному паспорті від 10. 04. 2003 р. Згодом рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.03.2008 р., залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 05.11.2014 р., у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа з боку відповідача [PERSON] про розподіл спільного майна (подружжя) постановлено визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину жилого будинку літ. «К» загальною площею 111,3 кв. м., в тому числі жилою площею 31,1 кв. м., що розташований в м. Одесі по провулку 2-й Колгоспний, 12 «а». Вищевказаними рішеннями було встановлено, що жилий будинок літ. «А» з господарськими спорудами по 2-му Колгоспному провулку, 12 «а» у м. Одесі є особистою власністю [PERSON], а також суд встановив, що під час шлюбу сторони спільно збудували жилий будинок літ. «К» і тому суд визнає, що спільним майном подружжя [PERSON] є жилий будинок літ. «К» по 2-му Колгоспному провулку, 12 «а» у м. Одесі, який має загальну площу 111,3 кв. м., в тому числі жилу площу 31,1 кв. м. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звергнулась до [PERSON] з позовом про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майна. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2013 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини жилого будинку літ. «К», розташованого на земельній ділянці № 12-а по провулку 2-му Колгоспному в м. Одесі в розмірі 498623 грн., залишивши вказану частину будинку у власності [PERSON]. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в результаті чого рішенням апеляційного суду Одеської області від 15. 10. 2013 р. було змінено вказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 13. 03. 2013 р. в частині визначення розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] з визначенням, що підлягає стягненню компенсація у розмірі 278459,5 грн., а в іншій частині рішення суду залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказані обставини справи підтверджені матеріалами справи, і сторонами не спростовані. Слід зазначити, що з наведених судових рішень видно, що судами вже встановлювалися обставини, які мають значення у даній справі, і давалася їм відповідна оцінка з ухваленням відповідних рішень суду, які не спростовують висновок суду у даній справі. Крім того суд звертає увагу, що позивач вже звертався з відповідними позовними вимогами, проте з інших підстав, однак рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01,04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 07.07.2015 року у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності, визнання право власності та право користування земельною ділянкою відмовлено в повному обсязі. Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В порушення даних норм, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що його право порушено, так як у позивача [PERSON] відсутні будь-які належні документи та докази того, що саме він будував спірний будинок літ. «К» по 2-му Колгоспному провулку, 12 «а» у м. Одесі, більш того, в матеріалах справи навіить відсутня копія паспорту позивача, з якого можливо було б дізнатись, що він проживає та зареєстрований по спірній адресі, являється сином відповідача тощо. Отже, залишилось не зрозумілим, якісаме права захищає позивач, звертаючись до суду з даним позовом, так як жодного відношення до спірного нерухомого майна він не має. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог. Крім того при вирішенні спору по суті суд враховує той факт, що згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Так початок перебігу строку позовної давності, на думку суду, починається, що найменше з 27 березня 2008 року - дня ухвалення рішення по справі № 2-997/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, до участі в якій [PERSON] був залучений у якості третьої особи. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої повязано його початок. Тобто, починаючи з 27.03.2008 року позивач протягом 3-х років до 27.03.2011 року міг звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач належним чином не обґрунтовує причини його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed