Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач 21 жовтня 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, вимоги мотивував тим, що в період часу з червня 2000 року по листопад 2017 року проживав однією сім`єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В цей період, ані він, ані відповідачка у іншому шлюбі не перебували, разом виховували сина відповідачки від першого шлюбу. За час проживання однією сім`єю, по договору купівлі-продажу від 23 лютого 2009 року ними на ім`я відповідачки була придбана 1/9 частина трикімнатної квартири [ADDRESS] . Отже Ѕ частина від 1/9 частини становить по 1/18 частині кожному з подружжя. У цей же період проживання однією сім`єю, а саме 22 листопада 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ВРД 266484, ВРД 266485 посвідченого Білозерскою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-2012 за спільні кошти був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який був оформлений на відповідачку. Цей будинок купувався з метою ведення підприємницької діяльності, а конкретно для зайняття бджолярством, розведення бджіл та отримання в кінцевому результаті меду для подальшого його продажу. Під зазначеним спірним будинком фактично знаходиться 2500 кв.м. землі, що дає можливість розмістити на ній багато вуликів. Доказом того, що йому належала пасіка в кількості 40 бджолиних сімей саме за адресою знаходження спірного будинку, підтверджується копією ветеринарно-санітарного паспорту пасіки виданого на його ім`я з зазначенням адреси пасіки. Необхідність у купівлі спірного будинку виникла в першу чергу із-за прилеглої до нього земельної ділянки, а також тому що з 2000 по 2009 роки вони з відповідачкою тримали пасіку в іншому місті, а саме в [ADDRESS] . Власником земельної ділянки за цією адресою був батько відповідачки - [PERSON] , який помер в 2008-2009 роках та після його смерті його діти (відповідачка та її сестра [PERSON] ) між собою почали ділити будинок, а тому вони з відповідачкою змушені були шукати нове місце для пасіки. Після купівлі спірного будинку в період з 2010 року по 2015 рік він та відповідачка кожні вихідні їздили на пасіку, а також підтримували будинок у нормальному стані. Під час проживання однією сім`єю, єдиним джерелом для існування був продаж меду. Цей вид діяльності був фактично єдиним джерелом їх з відповідачкою доходу у період їх спільного проживання і саме за ці кошти і був придбаний житловий будинок та частина квартири. На теперішній час відповідачка не допускає його до спірного майна, не визнає факту наявності спільного майна та відмовляється навіть розглядати можливість поділу майна, а тому виникла необхідність захисту його прав у судовому порядку. Просив встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з червня 2000 року до листопада 2017 року без реєстрації шлюбу; визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та 1/9 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; визнати за ним [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/18 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою судді від 7 грудня 2020 року у справі відкрито провадження та справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. 5 січня 2021 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Руденко М.М. подав відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнає, просив у його задоволенні відмовити із підстав, зазначених у відзиві. Відповідно до ухвали суду від 26 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито, та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Руденко М.М. позовні вимоги не визнав, із підстав зазначених у відзиві. 12 квітня 2021 року на адресу суду надійшла заява від позивача [PERSON] про відмову від позовних вимог в частині визнання 1/9 частини трикімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним [PERSON] та [PERSON] права власності за кожним на 1/18 частині трикімнатної квартири [ADDRESS] , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та закриття провадження у справі в цій частині. Відповідно до ухвали суду від 23 липня 2021 року провадження у частині позовних вимог позивача про визнання 1/9 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним [PERSON] та [PERSON] права власності за кожним на 1/18 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, закрито. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи зі слідуючого: Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 5 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами 1 та 2 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Враховуючи зазначені норма закону слід зробити висновок, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Такий висновок зробив Верховний суд у постанові від 25 січня 2018 року у справі № 337-5266/15-ц. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. У судовому засіданні за клопотанням позивача був допитаний свідок [PERSON] , який суду пояснив, що в 2008 році він познайомився з [PERSON] так як вони разом працювали на будовах, а в період з 2013 по 2015 роки вони працювали на «вікнах» та підтримує з ним дружні стосунки. В тому ж році він познайомився з [PERSON] . Згодом [PERSON] почав допомагати [PERSON] займатися медом, вони їздили по селах з пасікою, у них був сімейний підряд. [PERSON] проживав з [PERSON] на квартирі в районі ХБК в місті Херсоні, куди він одного разу допомагав заносити бідони. В квартирі він був коли перемотував мотор, а загалом за п`ять років він був у [PERSON] три рази, коли йому щось підвозив. Зі слів [PERSON] , йому відомо що [PERSON] була його цивільною дружиною та вони разом тримали «пасіку». Також йому відомо, що у [PERSON] та [PERSON] є спільні діти, які називали [PERSON] «батя». Однак покази цього свідка не свідчать, що в період часу з червня 2000 року по листопад 2017 року сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, проживали разом як чоловік та дружина, надавали взаємну матеріальну допомогу та підтримку один одному, мали взаємні права і обов`язки. Свідок не підтвердив, що відносини між сторонами були сталі, притаманні подружжю та вони за спільні кошти придбали спірне майно. Свідку взагалі не відомо чи було придбане сторонами якесь майно в зазначений вище період. Одночасно, суд критично ставиться до показів свідка в тій частині, що у сторін були спільні діти, так як ці покази спростовуються поясненнями самого позивача, так і поясненнями представника відповідача. Суд вважає, що відносини позивача та відповідачки, які мали місце з червня 2000 року по листопад 2017 року самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. На підтвердження факту проживання однією сім`єю, позивачем надано фотокартку, однак хто зображений на ній та в який період часу позивач пояснень та доказів не надав. Звертаючись із позовом до суду позивач не надав будь-якої інформації про своє працевлаштування та щодо джерела отримання ним доходів на час придбання спірного майна в 2009 -2010 роках. При цьому, як доказ отримання ним доходу від пасіки надав ветеринарно-санітарний паспорт № 1 , який видано на його ім`я 26 квітня 2013 року, тобто через три роки після придбання спірного майна, а отже позивачем не надано належних доказів, що на день придбання спірного майна - 22 листопада 2010 року житлового будинку з надвірнии будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , це майно було придбане внаслідок спільної праці його та відповідачки, або ж у нього були наявні грошові кошти. Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд приймає до уваги і пояснення самого відповідача, який ствердив, що в 2010 році вони з відповідачкою придбали житловий будинок за 10 000 доларів (хоча в позовній заяві зазначив, що "старий" житловий будинок був придбаний за 80000 грн.), однак походження цих грошей він не знає, так як всіма фінансовими питання займалася [PERSON] , вона мабуть міняла гривні на долари, при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку він присутній не був. Також, відмовляючи у позові в частині визнання майна спільною сумісною власністю, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не намагався стати учасником (одним із покупців) у договорах купівлі-продажу, та усвідомлював (погоджувався), що спірне майно оформляється тільки на відповідачку, однак не ставив питання перед відповідачкою щодо оформлення цього майна, як на нього так і на відповідачку, не був присутній при укладенні угод, не читав договори, не вносив до них будь-яких поправок, пропозицій, застережень. Також не повідомив суд, яка була домовленість між ним та відповідачкою щодо подальшого розпорядження цим майно, якщо воно буде оформлено тільки на відповідачку. Крім того, відповідач так і не був зареєстрований ні за однією адресою нерухомого спірного майна. Заперечуючи проти позову, представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Руденком М.М. на підтвердження того, що спірні житловий будинок та 1/9 частина квартири були придбані виключно відповідачкою за її особисті кошти були надані: договір купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори 23 лютого 2009 року та зареєстрований у реєстрі за № 206, відповідно до якого [PERSON] купила у [PERSON] 1/9 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] за 2240 грн; договір купівлі-продажу від 22 листопада 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори 22 листопада 2010 року та зареєстрований у реєстрі за № 1-2012, відповідно до якого [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] за 79 363 грн. Щодо походження коштів на придбання спірного будинку представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Руденком М.М. було надано: договір купівлі-продажу житлового будинку від 7 серпня 2009 року, посвідчений нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу Херсонської області 7 серпня 2009 року та зареєстрований у реєстрі за № 1464, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] за 124 175 грн; витяг з Державного реєстру правочинів (номер витягу 7563666 від 31 липня 2009 року) з якого вбачається, що за договором купівлі продажу від 31 липня 2009 року [PERSON] продала [PERSON] 2- кімнатну квартиру [ADDRESS] ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 листопада 2008 року, відповідно до якого [PERSON] отримала у спадок після смерті батька [PERSON] грошові вклади на загальну суму 38 006 грн 53 коп. Отже надані відповідачкою докази підтверджують, що на день придбання нею 1/9 частини квартири та житлового будинку у неї були наявні гроші кошти в сумі значно більшій за яку придбане спірне нерухоме майно. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що вони з відповідачкою в період з червня 2000 року до листопада 2017 року проживали як чоловік та жінка однією сім`єю та в цей період за спільні кошти придбали спірне майно, а тому в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до приписів пункту 2 частини 1 статті 141 ЦПК України сплачений позивачами судовий збір у зв`язку із відмовою у задоволенні позову покладається на позивача.

Outcome: dismissed