Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Класикбанк» про визнання звільнення згідно наказу № 2-к від 18.08.2016 р. «Про звільнення працівників у зв»язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк» незаконним, стягнення відшкодування за вимушений прогул по причині затримки розрахунку при звільненні за 80 робочих днів в сумі 52573,60 гривень, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за серпень 2016 року в сумі 1135,05 гривень. В ході судового розгляду позивач та її представник уточнили предмет позову та просили визнати звільнення згідно наказу № 2-к від 18.08.2016 р. «Про звільнення працівників у зв»язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк» незаконним, стягнення середнього заробітку в зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні за 80 робочих днів в сумі 52573,60 гривень, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за серпень 2016 року в сумі 1135,05 гривень. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 19.08.2016 р. позивач була звільнена на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України в зв»язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк». Зазначене звільнення вона вважає незаконним, оскільки, на думку позивача, Северин Ю.П., як тимчасовий адміністратор ПАТ «Класикбанк», перевищив свої повноваження при видачі наказу № 31 «Про скорочення штату працівників». В повідомленні Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів про наступне звільнення з 19.08.2016 р. було зазначено, що звільнення відбудетьс в зв»язку з запровадженням тимчасової адміністрації на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, однак, така підстава, як запровадження тимчасової адміністрації, не є підставою для розірвання договору з ініціатиуви власника Позивач зазначає, що після запровадження процедури ліцквідації ПАТ «Класикбанк» з 12.08.2016 р. всі накази тимчасового адміністратора втратили чинність, а тому звільнення працівників в зв»язку з ліквідацією Банку, як зазначено в наказі про звільнення, повинно було бути проведено ліквідатором Банку з дотриманням процедури звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Оскільки така процедура не була дотримана, позивач вважає своє звільнення незаконним. Крім того, в обгрунтування позову позивач зазначає, що при звільненні вона не отримала всі належні їй до виплати суми, у т.ч. заробітну плату за серпень 2016 р. в зв»язку з чим просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини заробітку. В ході судового розгляду позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просили їх задовольнити, з врахуванням уточнення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на порушення порядку звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Представник відповідача, яка також є представником третьої особи, заперечувала проти задоволення позовних вимог, подала заяву про застосування строків позовної давності до вимог про визнання звільнення позивача незаконним, а також зазначила, що при вирішенні питання щодо стягнення грошових коштів з Банку, в якому розпочата процедура ліквідації, необхідно керуватися спеціальним законом, а саме Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 14.06.2016 р. № 67-рш\\БТ «Про віднесення ПАТ «Класикбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.06.2016 р. № 1004 щодо запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Класикбанк» на один місяць з 15.06.2916 р. до 14.07.2016 р. включно та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку Северин Юрію Петровичу. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.07.2016 р. № 1206 продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «Класикбанк» з 15.07.2016 р. до 14.08.2016 р. включно. Також, відповідно до зазначеного рішення було продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Класикбанк» Северин Ю.П. з 15.07.2016 р. до 14.08.2016 р. включно Згідно рішення Правління Національного банку України від 11.08.2016 р. № 209-рш, а також рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.08.2016 р. № 1493 відкликано банківську ліцензію в ПАТ «Класикбанк» та розпочато процедуру ліквідації Банку уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк», яким призначено Северин Ю.П. В ході розгляду справи встановлено, що 17.06.2016 р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Класикбанк» Северин Ю.П. видав наказ № 31 про скорочення штату працівників в зв»язку з запровадженням тимчасової адміністрації у ПАТ «Класикбанк», відповідно до якого начальнику відділу по роботі з персоналом [PERSON] доручено забезпечити попередження працівників про наступне звільнення в зв»язку з скороченням чисельності штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, за два місяці до терміну звільнення; провести необхідні дії щодо вивільнення працівників ПАТ «Класикбанк» з 19.08.2016 р. з виплатою вихідної допомоги та відповідних грошових компенсацій. 17.06.2016 р. позивач була повідомлена про наступне звільнення в зв»язку з запровадженням тимчасової адміністрації ПАТ «Класикбанк» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 19.08.2016 р. 18.08.2016 р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» Северин Ю.П. був виданий наказ № 2-к про звільнення працівників в зв»язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк», відповідно до якого [PERSON] була звільнена з посади заступника начальника Відділу статистичної та фінансової звітності з 19.08.2016 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в зв»язку з ліквідацією. Як зазначено в наказі, підставою є попереднення працівників про вивільнення та наказ № 31 від 17.06.2016 р. Відповідно до ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виведення неплатоспроможного банку з ринку - заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 цього Закону; ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Згідно з положеннями ст.36 зазначеного Закону з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. До повноважень Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на час дії тимчасової адміністрації в силу ст.37 Закону віднесено у т.ч. прийняття на роботу, звільнення з роботи чи переведення на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, перегляд їх службих обов'язків, зміна розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю. Згідно з ст.46 Закону з дня початку процедури ліквідації Банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку. Після введення процедури ліквідації Банку уповноважена особа Фонду звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; Як зазначалось судом вище, позивач була звільнена на підставі положень п.1 ст.40 КЗпП України в зв»язку з ліквідацією Банку. Відповідно до ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з роз»ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов»язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності бао штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При проведенні звільнення працівників в зв»язку зі скороченням чисельності або штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України керівниками підприємства повинні бути дотримані вимоги ст.42 та ст.49-2 КЗпП України. Відповідно до ст.42 КЗпП України при скореченні чисельності чи штату працівників у зв»язку з змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. У письмовому попередженні щодо наступного звільнення [PERSON] була повідомлена про майбутнє звільнення з 19.08.2016 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в зв»язку з запровадженням тимчасової адміністрації. Однак, запровадження тимчасової адміністрації не є підставою, визначеною п.1 ст.40 КЗпП України для звільнення працівників з ініціативи власника підприємства. В наказі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації № 31 від 17.06.2016 р. підставою для попередження працівників про наступне звільнення з 19.08.2016 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України є скорочення штату працівників. Однак, ліквідація, реорганізація, скорочення штату або чисельності працівників є самостійними підставами для звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та не є тотожними. Отже, на думку суду, при звільненні позивача в зв»язку з ліквідацією підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України не були дотримані вимоги ст.49-2 КЗпП України, оскільки в попередженні визначені інші підстави для подальшого звільнення ніж в наказі про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовними вимогами про визнання звільнення незаконним 15.03.2017 р. Відповідно до положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач була звільнена на підставі наказу від 18.08.2016 р. з 19.08.2016 р. При зверненні до суду не посилалась на порушення строку видачі їй трудової книжки у день звільнення. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. В ході розгляду справи представник відповідача подала відповідну заяву і просила застосувати наслідки пропуску позивачем строків звернення до суду. Позивач в обгрунтування поважності пропуску строків звернення до суду посилається на те, що 18.11.2016 р. вона звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Фонду гарантування влкадів фізичних осіб про визнання звільнення незаконним, однак, їй було відмовлено у задоволенні позову, в зв»язку з пред»явленням вимог не до належного відповідача, після чого вона звернулась до ПАТ «Класикбанк». Однак, звернення з позовом не до належного відповідача не є підставою для поновлення строків звернення до суду, в зв»язку з чим суд вважає за необхідне застосувати положення ст.267 ЦК України та відмовити у задоволенні вимог позивача про визнання звільнення незаконним в зв»язку з пропуском нею строків звернення до суду з даними вимогами. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати за серпень 2016 р. з наступних підстав. При вирішенні зазначених вимог пріоритетними при застосуванні норм чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, є норми спеціального закону, а саме Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Судом встановлено, і це не заперечується відповідачем, що, дійсно, в день звільнення позивачу не були виплачені всі належні при звільненні до виплати суми, враховуючи частину заробітної плати, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Кошти, належні позивачі при звільненні перераховані ПАТ «Класикбанк» на рахунок позивача 27.10.2016 р., 10.11.2016 р., 30.11.2016 р. Відповідно до ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. В силу положень ст.52 Закону оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом, до яких зокрема належать витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам Банку. Відповідно до виписки з рахунку ПАТ «Класикбанк» в зв»язку з ліквідацією Банку на спеціальний рахунок 09.08.2016 р. було перераховано залишок коштів в розмірі 14948,70 гривень. Відповідно до полоежнь ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникогві сум у строки, зазначені в ст116 цього Кодексу, при відстуності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатти працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Тобто, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця. Частина заробітної плати за серпень місяць 2016 р. входила до сум, належних до виплати при звільненні. Однак, в силу положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що застосовується до правовідносин, що виникли між сторонами, така відповідальність при здійсненні заходів в зв»язку з ліквідацією Банку не може бути застосована. З цих же підстав на відповідача не може бути покладено обов»язок компенсувати частину втраченого заробітку. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, грунтуючись на положеннях чинного законодавства, яке регулює даний вид правовідносин, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed