Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на наступні обставини. У квітні 2002 року позивач придбала будинок у [PERSON], належний останній на підставі свідоцтва про право на спадщину, за адресою [ADDRESS], Іванівського району Одеської області. Угода купівлі-продажу відбулася між ними в домашніх умовах, без нотаріального посвідчення. 24 лютого 2003 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS]. З 26 червня 2006 року по теперішній час позивач проживає в даному будинку разом зі своєю сім'єю. Власниця будинку після його продажу переїхала в іншу місцевість, долею будинку не цікавилася, на зв'язок щодо подальшого оформлення договору купівлі-продажу з позивачкою не виходила. У зв'язку з тим, що позивач більше 10 років проживає в спірному будинку разом зі своєю сім'єю, доглядає за будинком, користується земельною ділянкою, на підставі чого просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], Іванівського району Одеської області, на земельну ділянку прощею 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та на земельну ділянку площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що в матеріалах справи на її думку наявні всі докази для задоволення позову, додатково пояснила, що розписку про передачу грошових коштів вона з [PERSON] укладали в сільській раді в присутності свідків, однак прізвища та імена свідків вона не пам'ятає. Надала до суду також фотокартки, які на її думку підтверджують факт смерті [PERSON] Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Однак, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, заслухавши пояснення позивача, з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів, суд не знаходить законних підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON] належить житловий будинок під [ADDRESS] загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 45,3 кв. м., що також підтверджується копією технічного паспорту на будинок від 20.09.1999 року. [PERSON] також належить земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та земельна ділянка площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копіями державних актів на право власності на землю. Відповідно до довідки, виданою виконавчим комітетом Баранівської сільської ради, [PERSON] з 24 лютого 2003 року знята з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS]. Відповідно до виписки з погосподарської книги, станом на 01.05.2017 року, спірний житловий будинок належить [PERSON], яка з 24.02.2033 року вибула до м. Одеси, в даному будинку на даний час, як квартиранти проживають без реєстрації [PERSON], тобто позивач, [PERSON], а також проживають як квартиранти та зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та [PERSON], які є членами сім'ї позивача, що також підтверджується довідкою, виданою виконкомом Баранівської сільської ради. В матеріалах справи також наявна розписка, відповідно до якої [PERSON] отримала цілком всі кошти за будинок від [PERSON], претензій до неї не має, однак дана розписка не містить реквізитів, які б свідчили про об'єкт, за який передавалися кошти, не зазначено суму коштів. За клопотанням позивача суд витребував з Іванівського РВ ДРАЦС копію актового запису про смерть [PERSON], однак до суду надійшла відповідь, про відсутність у Іванівському РВ ДРАЦС такого актового запису, разом з тим, долучені до матеріалів справи фотокартки з надгробного пам'ятника, відповідно до яких [PERSON] померла [INFO] не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не являються офіційним підтвердженням факту смерті. Інших заяв чи клопотань про витребування доказів позивач не заявляла. Згідно ч.1 ст.3, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ч.2,3 ст.10, ч.1,2 ст.11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст.ст.57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За ст.ст.131,179 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1,2 ст.321, ст.328 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.335, ст.344 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За змістом ст.344 ЦК України визначаються ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння мусить бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним та володіння повинно бути безперервним протягом зазначених строків, перебіг строку набувальної давності на нерухоме майно починається з моменту виникнення володіння. П.8 Прикінцевих і перехідних положень цього Кодексу правиластатті 344Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 9,11,13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 3ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2ст. 344 ЦК України). Виходячи з системного аналізу законодавства визнання права власності на чуже майно на підставі набувальної давності можливо коли особа заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах. При цьому вона не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужою річчю, інакше кажучи, не знала про обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю і які не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна . Таким чином, ст.334 ЦК України вимагає від позивача надання суду доказів щодо: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння майном. Відповідно до ч.4 ст49 ЦК України, реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Зазначених обставин позивач не довів, чим не виконав ст.10 ЦПК України, оскільки не доведено факт смерті [PERSON], відсутність спадкоємців у разі смерті останньої, отже нерухоме майна не може визнатися безтитульним, оскільки належить іншій особі на праві власності. Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для застосування ст. 344 ЦК України і у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed