Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому після подання заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41316,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що його при звільненні з роботи з ДП ЛНДРТІ 22.10.2013 року не виплатили належні суми при звільненні з 23 жовтня 2013 року і до 26.11.2015 року у сумі 41316,00 грн. З порушенням термінів виплати сум при звільненні він має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а тому він змушений звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що законних підстав звернення позивача до суду немає щодо отримання невиплачених сум, посилаючись на те, що з заявою працівник мав право звернутися з заявою до суду в трьохмісячний термін, а такий строк звернення до суду з позовом позивачем пропущений, поважності причин пропуску строку звернення до суду не встановлено та просив такий застосувати. Крім цього, вважає, що сам позов позивача є безпідставний. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини даної справи та справи №465/1623/15-ц, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст.7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7\~ст. 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст. 2 КЗпП України\~право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічно дане питання врегульовано і ЗУ "Про оплату праці", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці. Судом встановлено, що 19.10.1973 року позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, працював на посаді начальника відділу обслуговування ремонту та МТ)(940),а 22.10.2013 року звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, відповідно до частини третьої ст.38 КЗпП України(а.с.21). У звязку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, позивач звертався до суду про стягнення заборгованості. Зокрема, 27.09.2012 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н/1326/1325/15 про стягнення з ДП ЛНДРТІ в користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 9575,00 грн. Крім цього, 14.10.2013 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 465/7792/13-ц про стягнення з ДП ЛНДРТІ в користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 15314,00 грн. Крім цього, 18.11.2013 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 465/10770/13-ц про стягнення з ДП ЛНДРТІ в користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 11\~064,00 грн. Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість по заробітній платі відповідно до судового наказу від 27.09.2012 року виплачена позивачу 04.02.2014 року (постанова про закінчення виконавчого провадження від 06.02.2014року(а.с.34). В свою чергу, заборгованість по заробітній платі відповідно до судового наказу від 14.10.2013 року виплачена позивачу 12.06.2014 року (постанова про закінчення виконавчого провадження від 12.06.2014 року(а.с.35). В свою чергу, заборгованість по заробітній платі відповідно до судового наказу від 18.11.2013 року виплачена позивачу 23.06.2014 року (постанова про закінчення виконавчого провадження від 23.06.2014 року(а.с.36). Відповідно до ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В свою чергу, у ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено. що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Із п.20. постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що суди вирішуючи питання щодо підстав та розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно їм врахувати усі обставини справи, які стали передумовою такої невиплати, а саме зясування того чи була у відповідача можливість виплатити належні позивачу суми вже після його звільнення, термін звернення позивача до суду та інші. Надаючи офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року розтлумачив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З матеріалів справи встановлено, що належні позивачу при звільненні суми заробітної плати, виплачені позивачу [PERSON], 04.02.2014 року, 12.06.2014 року та 23.06.2014 року. З позовною заявою до суду позивач [PERSON] звернувся 14.09.2015 року, відтак пропустив місячний строк, перебіг якого розпочався 24.06.2014 року. В силу положень, передбачених у ст. 224 КЗпП України, з клопотанням про поновлення пропущеного з поважних причин строку звернення до суду позивач не звертався, судом таких не встановлено. Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідачем подано заяву від 02.11.2015 року(а.с.29), в якому він просить при винесенні рішення в даній справі застосувати положення ч.1 ст.233 ЦК України та заявлено у судовому засіданні щодо застосування строків позовної давності по вказаному спорі. Як вбачається із довідки ДП ЛНДРТІ №179 від 28.10.2015 року, що заборгована заробітна плата на день звільнення [PERSON] становила 35953,43 грн., а дані кошти були виплачені згідно виконавчих проваджень, а саме: ВП №35077482 на сум 9575,00 грн.(виплачено 04.02.2014р.); ВП №40637498 на суму 15314,00 грн. виплачено 12.06.2014р.); ВП №41444078 на суму 11064,43 грн.( виплачено 23.06.2014р.). Отже, сума заборгованості зарплати, яка належала [PERSON] на день звільнення 21.10.2013р. повністю погашена 23.06.2014 року. Відповідальність у виді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно із ст. 117 КЗпП України, наступає у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум на день звільнення. Крім цього, що стосується доводів позивача про те, що йому відповідач не виплатило належних сум при звільненні в розмір 2019,51 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, а тому вважає, що строк звернення до суду не пропущений, суд вважає, що такі покликання є безпідставні, оскільки така компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати нарахована та стала належною до виплати [PERSON] після виплати заборгованості по заробітній платі, а саме в червні 2014 року, що підтверджується довідкою №24 від 21.01.2015 року, яка міститься у матеріалах справи №465/1623/15-ц, на підставі якої було судом видано 11.03.2015 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ №465/1623/15-ц ц про стягнення з ДП ЛНДРТІ в користь [PERSON] таких коштів в розмірі 2019,51 грн. Оскільки відповідач ДП ЛНДРТІ розрахувалося повністю з позивачем 23.06.2014 року, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 24.06.2014 року, закінчення тримісячного терміну закінчується 24.09.2014 року. Позивач звернувся 14.09.2015 до суду з даною позовною заявою, тому пропустив тримісячний строк звернення до суду з даних правовідносин, поважних причин у відновленні пропущений строку позивач суду не навів, а тому суд з врахуванням того, що ним пропущений, передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за вирішенням питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає, що такий слід застосувати по даній справі. Будь яких інших належних та допустимих доказів для підтвердження позовних вимог суду [PERSON] не представлено, а судом не здобуто. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed