Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

В грудні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного 27.11.2009 року [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Поліщуком А.О. Вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого, у встановлений строк до нотаріальної контори вона звернулася із заявою про прийняття спадщини та з`ясувалося, що 27.11.2009 року її батько на випадок смерті склав заповіт, яким заповів належний йому будинок [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Позивач вказує, що заповіт був складений і посвідчений під впливом насильства з боку заінтересованих осіб оскільки [PERSON] , який перебував в лікарні з тяжкою хворобою, був виписаний з лікарні, але ніхто його додому не забрав і [PERSON] нелегально перебував в медичному закладі, а потім знову був оформлений в лікарню та під впливом психологічного насильства склав заповіт на ім`я [PERSON] . Позивач, уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, просила суд виключити з кола спадкоємців [PERSON] та визнати недійсним заповіт [PERSON] від 27.11.2009 року на підставі ст. 231 ЦК України, також, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, послалася на ч.3 ст. 203, ч.2 ст. 1248, ч.1,2 ст. 1257 ЦК України. В судовому засіданні позивач підтримала уточнений позов. Відповідач позов не визнав, подав докази своїх заперечень, а також, подав заяву про застування строків позовної давності до позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Полішук А.О. позов не визнав. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщуком А.О. 27.11.2009 року та зареєстрованого в реєстрі №1517, на випадок смерті [PERSON] зробив розпорядження : житловий будинок [ADDRESS] заповів [PERSON] , [INFO] .. Зі змісту заповіту слідує, що [PERSON] вчинив даний заповіт, розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного та і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті. Заповіт прочитано вголос, зауважень до його змісту не має (Т.1 а.с. 73). Встановлено, що позивач [PERSON] неодноразово оскаржувала заповіт свого батька [PERSON] від 27.11.2009р. з підстав не усвідомлення спадкодавцем своїх дій під час складання заповіту (ст. 225 ЦК України); з підстав не підписання спадкодавцем заповіту (ст. 1247 ЦК України). А також, позивач подавала суду заяви про перегляд рішень Білоцерківського міськрайонного суду від 22.06.2012 р. і від 15.04.2013 р. за нововиявленими обставинами. Наведене підтверджується копіями рішень Білоцерківського міськрайонного суду у справах №2-204/11, № 2-730/11 та копіями рішень апеляційної, касаційної інстанцій за наслідками перегляду рішень першої судової інстанції (Т.1 38-40, 41, 42,43, 44-46, 47, 49,50, Т.2 а.с.15-28). В підтвердження своїх позовних вимог по даній справі позивач посилається на Висновок судово-психіатричного експерта №76 від 10.04.2019року, складеного психологом [PERSON] на виконання постанови слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області у кримінальному провадженні (Т.2 а.с.57-60). Так, згідно описової частини даного Висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №76 слідує, що [PERSON] був достатньо адаптований у соціумі, а саме, закінчив водійські курси проходив строкову службу в армії, мав дружину та доньку. Проте, він був схильний до кримінальної поведінки. З єдиною своєю донькою він не спілкувався. В 1985 році він переніс важку черепно-мозкову травму, що призвело до певного погіршення функціонування його життєвої діяльності, і через це був визнаний інвалідом спочатку 2-ї, а в подальшому 3-ї групи. Проте це не заважало йому певним чином адаптуватися у соціумі. Він займався приватнопідприємницькою діяльністю, інколи наймав робітників. Сумарний результат психологічного аналізу наданих на дослідження матеріалів кримінального провадження дозволив експерту визначити, що на тлі виснажливого соматичного захворювання під час складання заповіту (27.11.2009 р.) у [PERSON] мала місце значна астенія, яка здійснила суттєвий вплив на функціонування його когнітивних процеси, регулятивних механізмів та мотиваційних чинників, порушило його здатність до вільного волевиявлення та до здатності повною мірою усвідомлено реалізовувати його. Протягом життя [PERSON] виявляв низький рівень перебігу когнітивних процесів. В сфері особистості йому були притаманні - емоційно-вольова нестійкість, афективна ригідність, конфліктність, низький морально-етичний рівень особистості (схильність до кримінальної поведінки, залежність від алкоголю, відсутність батьківських почуттів). Емоційно-вольова нестійкість, залежність від алкоголю, схильність до агресивних форм поведінки та нестійкість мотиваційних чинників мали у нього яскраво виражений характер та здійснювали суттєвий вплив на його поведінку в поточному житті. Під час складання заповіту (27.11.2009 року) у [PERSON] внаслідок тривалого виснажливого захворювання значно погіршилося функціонування когнітивних процесів (уваги, мнестичної діяльності, мислення), а тому він не міг правильно сприйняти інформацію та оцінити її належним чином. У [PERSON] під час підписання заповіту (27.11.2009 року) мали місце вікові та індивідуально-психологічні особливості, які порушили його здатність до вільного волевиявлення та до здатності повною мірою усвідомлено реалізувати його. [PERSON] в період складання заповіту (27.11.2009 р.) перебував через тривале та виснажливе соматичне захворювання в залежному від близького оточення стані, а тому це здійснило суттєвий вплив на його здатність до вільного волевиявлення та до здатності повною мірою усвідомлено реалізувати його. [PERSON] перебуваючи в залежному стані до близького оточення через соматичне захворювання під час складання заповіту (27.11.2009 р.) не міг передбачати наслідки своїх дій. [PERSON] з урахуванням рівня функціонування його психічних процесів, вікових змін та емоційно-вольової сфери не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними. Із змісту наданого Висновку експерта №76 слідує, що в 2017 році, також, була проведена судово-психіатрична експертиза та згідно Висновку експертизи № 240 від 19.04.2017 року КМЦСПЕ відомо, що [PERSON] на час складання заповіту від 27.11.2009р. страждав на органічне ураження головного мозку травматично-судинно-інтоксикаційного ґенезу з психоорганічним синдромом, за своїм станом в цей період він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. [PERSON] під час складання заповіту на ім`я [PERSON] усвідомлював свої дії та міг ними керувати. Позивач, обґрунтовуючи позов, суду пояснила, що оскаржуваний заповіт було посвідчено в період коли її батько [PERSON] перебував в лікарні. [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 08.10.2009р. 20 діб, а потім був виписаний з лікарні, але до дому він не повертався, а з 16.11.2009 року було заведену ще одну історію хвороби [PERSON] та знову оформлено його в лікарню. Медичний заклад фальсифікував документацію, про що була проведена службова перевірка. Позивач стверджує, що її батьку [PERSON] були створені такі умови, які вплинули на його психологічний стан, а тому його волевиявлення під час складання заповіту не було вільним. [PERSON] не усвідомлював своїх дій, не міг скласти заповіт такого змісту. Відповідач [PERSON] не племінник, а далекий родич 6-ї черги спадкування. [PERSON] не підтримував дружніх родинних відносин з [PERSON] . Крім того, час та послідовність дій нотаріуса [PERSON] при посвідченні заповіту, вказує на порушення та неможливість посвідчення цього заповіту 27.11.2009року. Відповідач заперечуючи позов суду пояснив, що тривалий час перебував в доброзичливих родинних відносинах з [PERSON] , а позивача ніколи не було поряд її батька протягом всього його життя. [PERSON] був наполегливою, трудолюбивою, самодостатньою та незалежною особою. Він все робив по господарству самостійно, не потребував допомоги. [PERSON] мав власні статки та іноді, [PERSON] безкорисно допомагав сім`ї відповідача. Дізнавшись від сусідки про хворобу [PERSON] , відповідач почав навідувати його в лікарні, доглядав, купував ліки, простирадла. У [PERSON] було діагностовано гангрену обох нижніх кінцівок, але він відмовився від ампутації ніг. [PERSON] , перебуваючи в лікарні потребував допомоги, яку йому надавав відповідач, який щодня навідував хворого та купував ліки, необхідні речі. Відповідачу невідомо про документальне оформлення історії хвороби [PERSON] . Відповідач [PERSON] був обізнаний, що [PERSON] склав заповіт на [PERSON] , яка приходиться донькою його покійної співмешканки. Але в лікарні [PERSON] сам попросив зв`язатися з його адвокатом, викликати нотаріуса, бо вирішив скласти інший заповіт. Відповідач двічі їздив з нотаріусом з нотаріальної контори в лікарню до [PERSON] . Ніякого тиску на [PERSON] не чинилося. Він свідомо бажав скласти заповіт . При складанні і посвідченні заповіту відповідач перебував в коридорі лікарні. Після смерті [PERSON] з`ясувалося, що за заповітами його спадкоємцями на один із будинків та грошові вклади є донька його покійної співмешканки [PERSON] , а спадкоємцем на будинок [ADDRESS] є двоюрідний племінник [PERSON] , тобто відповідач по справі. Відповідач поніс витрати на лікування та поховання [PERSON] Третя особа по справі, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Полішук А.О, суду пояснив, що заповіт [PERSON] було посвідчено з дотриманням порядку та Закону України «Про нотаріат». До нотаріуса звернувся [PERSON] та попросив поїхати в лікарню до його хворого дядька, щоб посвідчити заповіт. Нотаріус їздив двічі в лікарню, спілкувався з [PERSON] , переконався в розумінні ним своїх дій, надав для ознайомлення проект заповіту, [PERSON] все прочитав, зауважень не мав та потім власноруч підписав свій заповіт. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який проживав по-сусідству з [PERSON] , суду показав, що [PERSON] був самостійним, працьовитим, не потребував опіки, обходив себе самостійно. Свідок знайомий з матір`ю відповідача, а [PERSON] з 2008 року не бачив. [PERSON] мало з ким спілкувався, про свої заповіти не повідомляв. Свідку відомо, що [PERSON] покусала собака, а тому він потрапив до лікарні. Свідок не навідував [PERSON] в лікарні, не був присутнім на його похоронах. Свідок [PERSON] , яка приходиться мамою відповідачу, суду показала, що покійний [PERSON] постійно працював, вмів заробити гроші, керував власним автомобілем, мав доглянуте домоволодіння, вирощував тюльпани на продаж, був самодостатнім. [PERSON] родався з сім`єю [PERSON] , приїздив в гості. Коли [PERSON] потрапив в лікарню, то почав потребувати сторонньої допомоги і свідок шукала його доньку, щоб та доглянула свого батька. Свідок зі своїм сином вимушені були доглядати в лікарні свого родича [PERSON] . Кожного дня потрібно було купувати йому ліки, годувати, водити в туалет, близько двох місяців [PERSON] перебував в лікарні. [PERSON] не спілкувався зі своєю донькою, яка, навіть, не змогла впізнати свого батька. [PERSON] казав, що не має в нього доньки. [PERSON] був впертий, характерним, на нього ніхто не міг тиснути. [PERSON] сам вирішив скласти заповіт на відповідача, просив [PERSON] не залишати його. Свідок [PERSON] яка проживала по-сусідству з [PERSON] , суду показала, що [PERSON] був трудяга, все робив самостійно, вирощував тюльпани, ніхто йому не допомагав. Його доглядала донька [PERSON] , яка й організувала поховання свого батька. Свідок тричі навідувала [PERSON] в лікарні. [PERSON] повідомляв свідку, що залишить своє майно доньці. [PERSON] ніхто не навідував в лікарні, де він і помер. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] , суду показала, що в 1997 році її матір найняв на роботу [PERSON] , а пізніше мама свідка почала проживати разом з [PERSON] однією сім`єю. В 2005 році мама свідка померла. [PERSON] підтримувала сімейні відносини з [PERSON] , провідувала його, іноді допомагала йому по господарству. Спочатку [PERSON] склав заповіт на [PERSON] , а потім виявилося, що є ще заповіт і на [PERSON] . За заповітами [PERSON] успадкувала старий будинок, а відповідач успадкував новий будинок. [PERSON] повідомляв свідку, що [PERSON] доглядає його в лікарні. Свідку не відомі факти вчинення тиску на [PERSON] . Від медичного персоналу лікарні свідку відомо, що відповідач з дружиною доглядали [PERSON] в лікарні. Свідок вперше зустріла позивача [PERSON] на похоронах її батька [PERSON] . Поховання та догляд могили здійснюють [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Частиною 3 ст.1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною 4 вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, відповідно до ч.1 ст.1248 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Судом встановлено, що [PERSON] за життя не визнавався недієздатним, та при посвідченні оскаржуваного заповіту приватним нотаріусом було додержано необхідних вимог законодавства: перевірено дієздатність заповідача, з`ясовано волевиявлення та складено заповіт з його слів, заповіт прочитано вголос, зауважень до його змісту не було. Крім того, суд звертає увагу, що позивач зверталася вже до суду з позовом про визнання заповіту недійсним на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України, тобто судом надано оцінку факту чи усвідомлював [PERSON] значення своїх дій під час складання заповіту. Позивач в уточненій позовній заяві та своїх поясненнях посилалася на ч.1 ст. 1257 ЦК України. Відповідно до положень частини 1 ст.1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності в силу закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням форми та посвідчення заповіту. На підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. В разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Разом з тим, звертаючись до суду, позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що спадкодавець на момент складання заповіту перебував в залежному стані та на нього чинився тиск, примушування з боку відповідача в змові з керівництвом лікарні і нотаріуса. Позивач просила визнати заповіт недійсним на підставі ст. 231 ЦК України. Стаття 13 ЦПК України визначає одним із принципів цивільного судочинства - принцип диспозитивності, а саме суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Матеріалами цивільної справи №2-204/11, в рамках якої було проведено судову почеркознавчу експертизу, підтверджено, що заповіт від 27.11.2009 року складено та підписано [PERSON] . Також, під час розгляду справи № 2-730/11 і справи №204/11 були досліджені обставини, на які вказувала позивач [PERSON] , щодо відсутності обсягу цивільної дієздатності у спадкодавця, перебування його в безпорадному стані. Зазначені обставини не знайшли свого підтвердження при розгляді вказаних справ. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд, оцінюючи наданий позивачем Висновок судово-психіатричного експерта №76 зазначає, що цей висновок складений в рамках іншої справи, а також містить дані про інші судово-психіатричні експертизи, які містять протилежні висновки. Крім того, позивач оскаржує заповіт [PERSON] з підстав вчинення цього правочину проти справжньої волі внаслідок застосування до [PERSON] психічного тиску, насильства. Висновок судово-психіатричного експерта №76 не містить підтвердження факту застосування до [PERSON] насильства. Дійсно, останні 2 місяці свого життя [PERSON] хворів, перебував в залежному стані до близького оточення, яким, як було встановлено, була сім`я відповідача [PERSON] , однак зазначене не вказує на насильство, чи тиск на заповідача при складанні заповіту. Суду не надано жодного доказу в підтвердження застосування до [PERSON] фізичного чи психічного тиску під час складання заповіту та не з його волі, а так само, відсутні пояснення стосовно того, в чому саме виразилося насильство, факти такого насильства. Невідповідність медичної документації при оформленні [PERSON] в лікарню не вказує на насильство, чи тиск, чи спонукання особи скласти правочин. Всі пояснення позивача з приводу складання й посвідчення заповіту є припущеннями та власним її баченням і трактуванням обставин складання заповіту. Показами допитаних в судовому засіданні свідків не підтверджено факту вчинення тиску, насильства на [PERSON] . Ніхто із свідків не спілкувався з [PERSON] 27.11.2009року. Також, ніхто із свідків не підтвердив неадекватну поведінку [PERSON] , чи його скарги на дії оточуючих. Свідок сторони позивача [PERSON] , яка провідувала [PERSON] в лікарні не повідомила суду фактів вчинення тиску чи примусу на [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка до листопада 2009 року була єдиним спадкоємцем за заповітом на все майно [PERSON] не підтвердила обставин позовних вимог. Натомість, свідок [PERSON] зазначила, що саме відповідач опікувався [PERSON] в останні місяці його життя та поніс витрати на поховання спадкодавця. Пунктом 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків, однак, не доведено, які ж негативні наслідки настали для [PERSON] в зв`язку з складанням заповіту 27.11.2009р. Оскільки в силу ч. 1, ч.2 ч. 5 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт, чи внести зміни до заповіту. Крім того, встановленим є те, що [PERSON] за життя тричі складав заповіти - 11.04.2000р. на користь гр. [PERSON] ; [INFO] на користь [PERSON] та 27.11.2009 р. на користь [PERSON] . Наведене підтверджує обізнаність [PERSON] з процесом складання заповіту, посвідченням свого особистого розпорядження. А також, не можна залишити поза увагою, той факт, що останній заповіт від 27.11.2009р. складено щодо частини спадщини, тобто заповідач визначив обсяг спадщини, та, фактично, розподілив її серед спадкоємців [PERSON] і [PERSON] . Таким чином, в суді не знайшов підтвердження факт тичку, спричинення [PERSON] фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Даючи оцінку зібраним доказам по справі, суд приходить до висновку, що даний позов не підлягає до задоволення. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист своїх прав та інтересів, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Одночасно, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом у даній справі. Згідно ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed