Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Об'єднаних Арабських Еміратів (далі ОАЕ), з метою продовження та закінчення навчання в початковій школі малолітній доньці [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька в період з дати набрання рішення суду законної сили по 31 грудня 2021 року; визначити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO] на час її навчання у початковій школі за межами України, шляхом особистого контакту з дитиною засобами електронного аудіовізуального зв'язку із застосуванням погодженого, сторонами, спору мережевого (програмного) контакту кожного вівторка тижня з 18 години 00 хвилин до 19 годин 00 хвилин та кожної п'ятниці тижня з 11 години 00 хвилин по 12 годину 00 хвилин за Київським часом. Мотивуючи свої вимоги тим, що малолітня дитина з народження проживає в ОАЕ, перебувала на вихованні в дитячих дошкільних закладах міста Шарджа й наразі навчається в початковій школі в місті Шарджа в першому класі зі строком на чотири роки. Дитина перебуває на повному утриманні позивача та проживають в м. Шарджа Об'єднаних Арабських Еміратів, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам. На даний час дитина має посвідчення постійного жителя ОАЕ з терміном до 10 січня 2019 року. вона має постійне місце роботи на посаді старшого інженера в ЗАТ Сайпем Контрактінг Нідерланди, Філія Шарджа з 13 квітня 2009 року. вона орендує житло протягом чотирьох років та дитина проживає разом з нею. Відповідач заперечував проти позову, зазначив, що позивач вивезла дитину за письмової згоди батька на певний період, однак не повернула дитину до України. Зазначив, що він намагався повернути дитину, однак це ускладнюється тим, що ОАЕ не ратифікували Гаазьку конвенцію про повернення викрадених дітей. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2008 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], свідчення чого є свідоцтва про народження з реєстраційним [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] має посвідчення особи постійного жителя Об'єднаних Арабських Еміратів. Рішенням суду від 22.08.2013, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 04.11.2013 шлюб між сторонами у справі розірвано. Відповідно до рішення суду від 20.11.2013 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з матір'ю [PERSON]. Відповідно до довідки дитячого дошкільного закладу філії «Британська Раза» [PERSON] відвідувала клас FS1 вищевказаного дитячого закладу з квітня 2015 року по червень 2016 року. Довідкою Міжнародної академії Сколарз від 25.11.2017 підтверджується, що [PERSON] у 2016-2017 навчальному році навчається у Міжнародної академії Сколарз. Термін початкового навчання становить від одного року до чотирьох років за відповідним розкладом навчального закладу. Між позивачем та ЗАТ "Сайпем контрактінг нідерланди", філія Шарджа укладено трудовий договір від 01.05.2012. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.06.2013 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] у розмірі ? частки з усіх видів доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, щомісячно починаючи з 23.05.2013 року і до досягнення нею повноліття. Згідно розрахунку заборгованості наданого державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 14.03.2018 року за вих. № 15229, заборгованість по аліментам станом на 01.02.2018 року становить 50241,23 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2017 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд для тимчасового проживання за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16.03.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2017 року залишено без змін. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При цьому, відповідно до приписів ст. 157 СК той з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати такому вихованню та спілкуванню, якщо воно не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У той же час, ст. ст. 141, 150, 153, 157 СК України встановлено, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини і зобов'язані виховувати її в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини повинно вирішуватись батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, чинне законодавство України передбачає можливість надання судом дозволу на разовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та на короткий проміжок часу. Надання за рішенням суду дозволу на майбутні постійні виїзди дитини за кордон, чи постійне проживання там без згоди батька суперечить указаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Порядок виїзду за кордон дітей визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі - Правила). Пунктом 3 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. За змістом п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на ті обставини, що дитина з народження перебуває в ОАЕ, там навчається тощо, оскільки повноцінна участь обох батьків у вихованні дитини має перевагу над умовами проживання, побутом тощо. Заборгованість відповідача по аліментах на користь доньки, на що вказує позивачка, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки не має правового значення при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд за кордон для тимчасового проживання неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed