Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 19 липня 2004 року передала кошти відповідача за житловий будинок, який належить [PERSON], яка на даний час померла. З 2004 року вона проживає у будинку, отже є добросовісним набувачем права власності на цей будинок. У судовому засідання позивач позов підтримала, суду пояснила, що фактично між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Братський район, с. Миколаївка, вул. Ветеринарна, 6. Однак, оскільки відповідач не є власником житлового будинку посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу вона не може, тому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок за набувальною давністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності та в якій зазначив, що позовні вимоги визнає. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, право власності на житловий будинок 6 по вул. Ветеринарній в с. Миколаївська Братського району Миколаївської області зареєстроване за [PERSON] 19 липня 2004 року [PERSON] продав [PERSON] зазначений житловий будинок за 3200,00 грн. про що сторони уклали простий письмовий договір (розписку) (арк.с. 9). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст..328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону( ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України). Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. другому п. 9 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до довідки сільської ради № 402 від 07.08.2017 року, власник житлового будинку [PERSON], померла 19.11.1989 року, до сільської ради заяв від спадкоємців про прийняття спадщини не надходило, скарг щодо проживання [PERSON] також не надходило. Як пояснила позивач у судовому засіданні, вона знала, що передає кошти за житловий будинок не законному володільцю майна. Під час судового засідання позивача роз'яснювалися наслідки пред'явлення позову до неналежного відповідача, проте позивач зазначала, що будинок вона придбала у особи, яка в ньому проживала, який на її думку придбав житловий будинок у законного володільця. Проте, статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210,640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Отже, договір купівлі-продажу земельної ділянки в силу ст. 657 ЦК України підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, стверджує про досягнення з відповідачем домовленостей щодо укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки та його виконання, хоча обставин, які б перешкоджали його нотаріальному посвідченню, не навів. Виходячи з того, що позивач не надав переконливих доказів щодо ухилення відповідача від обов'язкового нотаріального посвідчення договору, враховуючи той факт, що можливість нотаріального посвідчення договору на теперішній час не втрачена, так як сторони правочину наявні, майно не змінило своїх властивостей та правовстановлюючі документи на майно є, нічого не перешкоджало та перешкоджає на даний час, відповідно до вимог ст.657 ЦК України, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки. Зазначене вказує на безпідставність позову, а тому він підлягає відмові в задоволенні. Питання судових витрати вирішене відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed