Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

10.08.2018 року [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. Поділ просить здійснити в рівних частках, а саме по 1/2 частині будинку кожному з подружжя. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в період перебування у шлюбі із відповідачем, [PERSON] придбала спірний житловий будинок. Про те, що вказаний житловий будинок було придбано саме за договором купівлі-продажу, позивачу відомо не було, оскільки відповідач вказувала, що будинок їй було подаровано. Тільки у 2018 році після звернення до адвоката, [PERSON] дізнався, що право власності на вказаний будинок 04.02.2005 року зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року. [PERSON] вважає, що вказаний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний в період перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя, крім того договір купівлі-продажу було укладено відповідачем саме в інтересах сім'ї, у зв'язку із чим вказаний житловий будинок підлягає поділу між сторонами з урахуванням рівності часток подружжя. Відповідач [PERSON] заперечує проти заявлених позивачем вимог, 20.09.2018 року надала до суду відзив на позовну заяву. У своєму відзові відповідач вказує, що нерухоме майно, яке є предметом спору не є спільним майном подружжя, оскільки було придбане [PERSON] за її особисті кошти. Так, відповідачем по справі 20.12.2004 року було продано належний їй на праві особистої приватної власності житловий будинок, розташований по [ADDRESS] та в цей же день за отримані від продажу будинку кошти, [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. Також відповідач звертає увагу на голослівність доводів позивача про те, що він не був обізнаний щодо правової природи набуття права власності на спірний житловий будинок, оскільки вказані твердження спростовуються письмовими доказами. Так, запис про реєстрацію місця проживання позивача в будинку за адресою: [ADDRESS] був зроблений в побудинковій книзі від 24.11.2004 року, на першій сторінці якої проставлений штамп про правовий статус цього житлового будинку, а саме власник майна - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.12.2004 року, що свідчить про обізнаність позивача щодо підстави та обставин набуття відповідачем права власності на спірний житловий будинок. Відповідач у своєму відзиві просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON] (а.с. 42-43). 10.08.2018 року провадження по справі було відкрите, визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження (а.с. 25-26). Ухвалою суду від 10.08.2018 року було повернуто [PERSON] заяву про забезпечення позову у зв'язку з тим, що заява була подана без додержання вимог статті 151 ЦПК України (а.с. 27-28). В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з 22.02.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 21.11.2013 року був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/8650/13-ц. Рішення суду набрало законної сили 02.12.2013 року (а.с. 7). 20.12.2004 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №4076 [PERSON] придбала житловий будинок, розташований в [ADDRESS] (а.с. 18), що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року (а.с. 18) та витягом з Державного реєстру правочинів від 20.12.2004 року (а.с. 19). Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване 04.02.2005 року за [PERSON], реєстраційний номер 8177301, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.02.2005 року (а.с. 19 зворотня сторона). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі (прізвище до реєстрації шлюбу) [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] від 04.04.1987 р, актовий запис про шлюб № 14, який був розірваний від 12.09.1995 р, актовий запис про розірвання шлюбу № 126. Прізвище після реєстрації розірвання шлюбу - [PERSON]. Зазначене підтверджується Витягом з реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 09.09.2010 р. (а.с. 48). Перебуваючи в шлюбі з [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.1991 р. відповідач [PERSON] купила житловий будинок вартістю 7362 руб, який розташований за адресою: [ADDRESS], на землях Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Цей договір купівлі-продажу посвідчений секретарем Петрівської сільської Ради народних депутатів, зареєстрований в реєстрі за № 264 (а.с 49-50). Рішенням Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 18.04.1995 року у справі 2-167 за позовом [PERSON] до [PERSON], про поділмайна житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] був розділений в рівних частках між [PERSON] та [PERSON] З 22.02.1997 року [PERSON] (прізвище до реєстрації шлюбу [PERSON]) перебувала в шлюбі з [PERSON], актовий запис №4, який був розірваний на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 21.11.2013 року у справі № 495/8650/13-ц, яке набрало законної сили від 02.12.2013 р. (а.с. 7). Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.07.1997 року [PERSON] купила 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на землях Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Вартість 1/2 частки 1900 грн. Цей договір посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., реєстровий № 1-1291 (а.с. 51). На підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року [PERSON] продала жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці Петрівської сільської ради, розміром 2500 кв.м. за 16592 грн. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., реєстровий № 4080. Факт купівлі-продажу житлового будинку підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року, реєстровий № 4080, копією Витягу з державного реєстру правочинів від 20.12.2004 року, копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2005 р. (а.с. 54-55 зворотня сторона). В цей же день на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року [PERSON], купила житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., реєстровий № 4076 (а.с. 56). Факт купівлі-продажу житлового будинку підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року, реєстровий № 4076, копією Витягу з державного реєстру правочинів від 20.12.2004 року, копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.02.2005 р. (а.с. 56-57 зворотня строна). Із наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що житловий будинок, який є предметом спору було придбано [PERSON] за власні кошти, отримані внаслідок продажу належного їй на праві особистої приватної власності житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються наявністю договорів про відчуження майна [PERSON], а саме договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року, відповідно до якого [PERSON] відчужила належний їй на праві власності житловий будинок за 16592 грн. та укладений в той же день договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого 20.12.2004 року [PERSON] купила житловий будинок по [ADDRESS] за 17 288 грн. Незначний проміжок часу між укладеними договорами, дає обґрунтовані підстави вважати, що житловий будинок, який є предметом спору був придбаний відповідачем саме за її власні кошти, наявні у останньої внаслідок продажу в той же день, належного їй на праві особистої приватної власності нерухомого майна. На час, коли відповідач купила зазначений будинок обидві сторони цивільної справи були офіційно працевлаштовані та отримували прибуток, однак це жодним чином не свідчить про купівлю спірного будинку саме за спільні кошти подржжя. Зазначені обставини не були спростовані позивачем. Наголошення [PERSON] про те, що спірний житловий будинок був придбаний [PERSON] за спільні кошти подружжя, здобуті внаслідок спільної праці сторін, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а є лише припущеннями позивача. Крім того, в своїй позовній заяві [PERSON] вказує на те, що до серпня 2018 року він взагалі не знав про правову природу набуття права власності відповідачем на житловий будинок [ADDRESS], що свідчить про відсутність будь-якої участі позивача у придбанні вказаного будинку, тим більш спростовує доводи позивача, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя. Крім того, суд звертає увагу, що сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 20.12.2004 року були: продавець - [PERSON] та покупець - [PERSON], аналіз змісту договору купівлі-продажу не містить будь-яких відомостей про наявність згоди другого з подружжя- [PERSON] на укладення вказаного договору. Вказані обставини також є підтвердженням того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке є предметом спору, було укладено відповідачем за її особисті кошти та у її власних інтересах, та свідчить про те, що на житловий будинок [ADDRESS] не поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя. Таким чином позивач не надав доказів того, що джерелом набуття нерухомого майна, яке він просив поділити, є спільні кошти подружжя або їх спільна праця. Натомість відповідачем презумпція спільності майна подружжя спростована належними та допустими доказами. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Суд відхиляє доводи позивача про те, що його реєстрація та проживання у житловому будинку, який є предметом спору свідчить про укладення відповідачем договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна саме в інтересах сім'ї, оскільки вони є хибними. Сама по собі реєстрація члена сім'ї у житловому будинку, не може свідчити про набуття особою права власності на вказане нерухоме майно саме в інтересах сім'ї, а не у власних, не пов'язаних з сім'єю інтересах одного з подружжя. Судом під час розгляду справи були заслухані пояснення свідка, а саме дочки сторін по справі - [PERSON], однак суд не бере їх до уваги, оскільки вони не стосуються предмета спору. Так, [PERSON] повідомила, що матеріальним забезпеченням сім'ї займається мати, батько [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. З огляду на викладені обставини та надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, у зв'язку із чим вони підлягають залишенню без задоволення. Щодо заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON], то згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи із недоведеності позовних вимог [PERSON], суд вважає, що підстав для застосування строку позовної давності у суду немає.

Outcome: dismissed