Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

15.07.2020 позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення та поновити її на посаді провідного коректора ДДПУ ім. І. Франка. Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та понесені витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.09.2003 по 24.04.2020 та була звільнена з посади провідного редактора на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що при її звільненні їй не було надано жодного обґрунтування, внаслідок яких чинників та з врахуванням яких конкретних та вимірних параметрів було визначено необхідність скорочення штату працівників, як було визначено кількість працівників котрі підпадають під скорочення та конкретні посади в підрозділах, оскільки підприємство продовжує працювати, жодних змін, котрі б давали підстави для скорочення працівників, в його діяльності не визначено. Крім того, при її звільненні роботодавцем було порушено норми ст. 42 КЗпП України якою визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Зазначає, що її безперервний стаж роботи на підприємстві становить 17 років; наявність профільної освіти - вчитель початкових класів, українознавства та педагогіки та наявність посвідчення про закінчення курсів вивчення роботи з комп`ютером; наявність кваліфікації - ступінь магістра; відсутність дисциплінарних стягнень та зауважень від керівництва про неефективне чи не належне виконання посадових обов`язків; наявність у неї на одноособовому утриманні всієї сім`ї - чоловік не працює з 12.01.2018; на утриманні троє неповнолітніх дітей; наявність статусу багатодітної сім`ї; подання заяв про вказані вище фактори та заяви про згоду на переведення на іншу посаду. Також звертає увагу суду на те, що їй не було запропоновано жодної вакантної посади на підприємстві, включаючи всі відокремлені підрозділи та інші структурні одиниці. Також своє звільнення вважає незаконним з огляду і на те, що є членом первинної профспілкової організації працівників, однак відповідач не звертався до профспілки з письмовим поданням про надання згоди на її звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Станом на даний час їй стало відомо про те, що відповідач має вакантні посади, котрі відповідають її кваліфікації та здійснює добір працівників на них. Однак, всупереч вимогам ст. 42-1 КЗпП України їй не було запропоновано можливості повторного укладення трудового договору. Вважає, що порушені її трудові права підлягають захисту шляхом скасування незаконного наказу про її звільнення та поновлення на займаній посаді із стягненням заробітної плати за час вимушеного прогулу, а тому змушена звернутись до суду з даним позовом, який просить задовольнити. Крім того, звертає увагу суду на те, що нею не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки під час карантину, встановленого Урядом для запобігання поширенню COVID-19, строки, визначені Кодексом законів про працю, продовжуються на період його дії. Ухвалою від 15.07.2020 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Дана ухвала надсилалась сторонам по справі, і така позивачем отримана 19.07.2020, а відповідачем 21.07.2020. 03.08.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить в задоволені позовних вимоги позивача відмовити в повному обсязі, зазначаючи, що через об`єктивні причини (зміна з 01.01.2020 року принципів фінансування закладів вищої освіти державної форми власності, до числа яких відноситься Університет, шляхом впровадження Формули розподілу видатків державного бюджету на вищу освіту між закладами вищої освіти, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 №1146 «Про розподіл видатків державного бюджету між закладами вищої освіти на основі показників їх освітньої, наукової та міжнародної діяльності»; зростання з 01.01.2020 мінімальної заробітної плати з 4173 грн. до 4723 грн.) на початку 2020 року в Університеті виникла гостра необхідність скорочення витрат на його функціонування. Оскільки близько 70 % видатків за загальним фондом складають витрати на оплату праці працівників, скорочення їх штату було чи не єдиними способом досягти необхідної економії. Згідно з пунктом 1 наказу ректора Університету від 18 лютого 2020 р. № 64 «Про внесення змін до штатного розпису Університету» з 01.05.2020 сумарно було скорочено (виведено зі штатного розпису Університету) 114,5 ставок (з них 95,4 за загальним фондом та 19,1 за спеціальним фондом), серед яких і посада провідного редактора редакційно-видавничого відділу (загальний зонд), яку на той час обіймала позивач. Зазначені зміни відображені у затвердженому Міністерством освіти і науки України Штатному розписі Університету з 01.05.2020. Таким чином, вважає усі твердження позивача про відсутність скорочення штату та/або змін у Штатному розписі Університету з 01.05.2020, а отже і відсутність підстав для звільнення позивача з роботи відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, необґрунтованими. Звертає увагу суду на те, що задля організаційного забезпечення процедури скорочення працівників та оптимізації штатного розпису Університету, проведення порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників, посади яких скорочуються, врахування (у разі потреби) переважного права на залишення на роботі, а також неухильного додержання усіх інших вимог, встановлених чинним законодавством при проведенні скорочення штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, розпорядженням ректора від 10 лютого 2020 р. №6 було створено комісію, до складу якої крім представників адміністрації, був за згодою залучений також і керівник виборного органу (профспілкового комітету) первинної профспілкової організації працівників Університету. Зокрема, ця комісія брала участь у розробці проекту наказу від 18 лютого 2020 р. № 64 «Про внесення змін до штатного розпису університету», а під час визначення персональних кандидатур працівників, які підлягали звільненню у зв`язку зі скороченням штату, проводила порівняльний аналіз їх кваліфікації та продуктивності праці (із залученням для консультації керівників відповідних структурних підрозділів), вивчала документи, що підтверджували наявність або відсутність встановлених законодавством переважних прав на залишення на роботі, аналізувала вакансії, які з`являлися в Університеті у період скорочення, щодо можливості переведення на них вивільнюваних працівників (за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам до вакантної посади). Щодо скорочення у редакційно-видавничому відділі, до порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників цього підрозділу було додатково залучено також і начальника цього відділу [PERSON] , за пропозицією якої, з огляду на завдання, які буде виконувати редакційно-видавничий відділ в подальшому, знаходження у штаті підлеглого їй відділу серед інших також і 3 (трьох) ставок провідних редакторів виявилось обґрунтовано недоцільним та економічно невигідним. Крім того, [PERSON] зазначала також і те, що продуктивність праці та обсяг виконуваної роботи позивача на посаді редактора протягом останніх років постійно зменшувалися. Щодо застосування передбачених статтею 42 КЗпП України переважного прав на залишення на роботі, то таке не було перед ким застосувати, оскільки у редакційно-видавничому відділі скорочувалися усі посади повідних редакторів, а відтак звільнялися і усі працівники, які їх займали. Зазначає, що позивач була персонально попереджена про своє майбутнє звільнення 24.04.2020 р. у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. А тому, задля дотримання норм ст. 43 КЗпП України, 09.04.2020 ректор Університету звернулася до профспілкового комітету працівників Університету із поданням для отримання згоди на звільнення позивача, у відповідь на яке отримала згоду на звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Наказом ректора Університету від 23 квітня 2020 р. № 65-К «Про кадрові питання» позивача було звільнено 24.04.2020 з посади провідного редактора редакційно-видавничого відділу у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, проведено розрахунок (виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану відпустку), ознайомлено з наказом про звільнення з роботи та видано його копію. Щодо встановленого статтею 492 КЗпП України обов`язку Університету, як роботодавця, то у період з 24.02.2020 по 24.04.2020 в Університеті були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до її кваліфікаційних характеристик. Водночас, після звільнення позивача, 28.04.2020, в Університеті з`явилася вакансія редактора II категорії редакційно-видавничого відділу (0,6 ставки), яка відповідно до вимог законодавства була запропонована позивачу, однак остання не виявила бажання скористатися своїм переважним правом та повернутися на роботу в порядку поворотного прийняття і не звернулася до Університету з відповідною заявою. З огляду на зазначене просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 08.09.2020 позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, без доказів направлення такої відповідачу, що є порушенням вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, а тому суд не бере таку до уваги. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами ст. ст. 13, 76 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку від вільно обирає або на яку він вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до копії трудової книжки позивача [PERSON] серії [NUMBER] від 15.04.2002, остання в період з 01.09.2003 по 24.04.2020 перебувала у трудових відносинах з Дрогобицьким державним педагогічним університетом імені Івана Франка, працюючи зокрема на посаді провідного редактора редакційно - видавничого відділу, а.с. 6. Відповідно до ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно наказу №65-К від 23.04.2020 (витяг), [PERSON] звільнено з посади провідного редактора (1,0 ставки загальний фонд) редакційно-видавничого відділу у зв`язку зі скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Крім того, зазначено провести розрахунок (виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану відпустку), а.с. 7. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд приймає до уваги доводи позивачки з приводу дотримання нею процесуального строку звернення до суду з даним позовом, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» встановлено, що під час карантину, встановленого Урядом України для запобігання поширенню COVID-19, строки, визначені Кодексом законів про працю, продовжуються на період його дії. Згідно із ч. 1 ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), пунктами 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім визначених законом випадків. З приводу доводів позивача про те, що її звільнення є незаконним, оскільки відбулось без згоди профкому ДДПУ імені Івана Франка, членом якої вона була, то такі не заслуговують уваги, оскільки в матеріалах справи наявне подання ректора ДДПУ імені Івана Франка Скотної Н.В. №879 від 09.04.2020 про надання згоди на звільнення позивача [PERSON] у зв`язку із скороченням чисельності та штату та відсутністю переважного права на залишенні на роботі відповідно до вимог чинного трудового законодавства та, власне, згода профкому від 23.04.2020 на звільнення працівників у звязку зі скороченням чисельності та штату, в т.ч. і позивачки а.с. 37, 48 - 51. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 23.04.2020 на ім`я Голови профкому Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка з приводу її звільнення, наявності у неї трьох малолітніх дітей. Крім того, в заяві зазначає що на даний час є єдиним годувальником у сім`ї, а.с.10-зворот. Що стосується доводів позивачки з приводу того, що її не запрошували на засідання профкому, що його рішення є немотивованим, суд виходить з того, що стаття 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та ст. 43 КЗпП України зобов`язує профспілковий орган мотивувати відмову в наданні дозволу на звільнення працівника. Проте, суд не вправі обговорювати правомірність такого обґрунтування (чи його відсутність), оскільки таке лежить поза межами компетенції суду. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в у станові, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Так, 24 лютого 2020 позивача повідомлено про наступне вивільнення з 24.04.2020 та про відсутність вакантних посад, а.с. 38. Таким чином судом встановлено, що при звільненні позивача її належним чином, у визначений законом двохмісячний строк, повідомлено про майбутнє вивільнення та про відсутність вакантних посад для працевлаштування. Також, суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що у період з дня попередження позивача про наступне звільнення по власне дату звільнення (з 24.02.2020 по 24.04.2020) в ДДПУ імені Івана Франка були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу згідно її кваліфікації, продуктивності праці та ін., про що також свідчить подання профспілковому комітету, а тому надана нею згода згідно заяви від 23.04.2020 на переведення на посаду редактора ІІ категорії редакційно - видавничого відділу у зв`язку з скороченням її посади провідного редактора редакційно - видавничого відділу, не може бути взята до уваги судом. Суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на те, що оскільки всі посади провідних редакторів редакційно - видавничого відділу ДДПУ імені Івана Франка були скорочені, відтак у відповідача були відсутні підстави для застосування переваженого права на залишенні на роботі саме позивача. З огляду на зазначене, дослідження кваліфікації, продуктивності праці та інших чинників, які беруться до уваги при застосуванні ст. 42 КЗпП України та на які вказує позивач (10, 11-зворот, 12) за даних обставин є недоцільним. Також суд приймає до уваги доводи відповідача з приводу кваліфікації та професійних якостей позивача, зокрема наявності початкової освіти за спеціальністю «Початкове навчання» та кваліфікації магістра початкової освіти, викладача педагогіки і методики початкового навчання, яка не є профільною для редакційно-видавничого відділу. Крім того, пройдений курс вивчення роботи з комп`ютером не є визначальним, а є необхідним для роботи на посаді. З приводу доводів позивачки щодо недотримання процедури та належного обґрунтування необхідності проведення скорочення штату працівників ДДПУ імені Івана Франка, суд вважає за належне зазначити, що відповідач самостійно приймає рішення про скорочення чисельності та штату працівників. Крім того, законодавством не передбачено погодження цього рішення з профспілкою та не передбачена наявність будь якого техніко - економічного обґрунтування рішення про скорочення штату. А тому, враховуючи, що право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис також закріплено і у ч. 3 ст. 64 ГК України, відтак доводи позивача з даного приводу суд вважає голослівними та такими, що не підлягають обговоренню. Дане право відповідачем було належним чином закріплено у Наказі ректора ДДПУ імені Івана Франка №64 від 18.02.2020, яким внесено зміни до штатного розпису Університету та вирішено питання скорочення посад згідно Додатку 10 наказу. Даний наказ був прийнятий у зв`язку зі змінами в організації праці, з метою оптимізації структури і штату працівників ДДПУ імені Івана Франка, раціонального використання бюджетних коштів, а.с.29. Крім того, наказом про внесення змін до штатного розпису університету №64 від 18.02.2020 було встановлено, що зміни щодо штатного розпису університету, а саме скорочення (виведення) посад згідно Додатку 1 будуть внесені з 01 травня 2020. Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази на підтвердження доводів позивачки про те, що всупереч вимогам ст. 42-1 КЗпП України їй не було запропоновано можливості повторного укладення трудового договору з відповідачем, оскільки в матеріалах справи наявні пояснення старшого інспектора з кадрів відділу кадрів ДДПУ імені Івана Франка [PERSON] , згідно яких позивача було повідомлено про наявність посади редактора ІІ категорії редакційно - видавничого відділу (0,6ставки). З огляду на зазначене суд приходить до переконання, що позивачку було звільнено з роботи на законних підставах, без порушень встановленого порядку та не порушено її законних трудових прав, а тому немає і правових підстав для задоволення позову, стягнення в її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та понесених витрат на правову допомогу. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи те, що згідно вимог п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з даним позовом позивачка звільнялась від сплати судового збору, однак з врахуванням висновку Великої Палати Верховного суду висловленому в постанові від 30 січня 2019 року, в справі № 910/4518/16, який є обовязковим для застосування судами пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. А відтак, оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, в дохід держави підлягає стягненню з останньої судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed