Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та виселення його із даної квартири. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити, оскільки відповідач свої договірні зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого договором іпотеки, умовами якого передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену вимогу в один із передбачених договором способів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 13 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», найменування якого змінено на публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 67/16 за яким банк надав, а позичальник (відповідач по справі) отримав кредит в розмірі 30 000 гривень з терміном погашення до 12.08.2023 року. Відповідно до п. 1.3 договору плата за користування кредитними коштами становить 18 % річних (а.с.5-6). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання [PERSON] належно їх не виконував, у зв'язку із чим виникла заборгованість в розмірі 21 083 грн. 30 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 19 166 грн. 67 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 1 818 грн. 78 коп., пеня 97 грн. 85 коп. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 67/16 від 13 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» та відповідачем укладено договір іпотеки (а.с.11-13), згідно п. 2 якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. За згодою сторін предмет іпотеки оцінений в розмірі 72 000 грн. (п.7 договору іпотеки). Відповідно до вимог ст. ст. 3, 4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України позивач обрав способом судового захисту свого права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру яка належить іпотекодавцю. Однак, суд вважає цю вимогу позивача такою, що задоволенню не підлягає виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» п.41 зазначає, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Як слідує з умов договору іпотеки, вартість всієї квартири за згодою сторін 72 000 грн., а сума заборгованості визначена судом 21 083 грн. 30 коп. Тому, сума заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна є не співмірними. Разом з тим, позивач не довів суду, що порушення зобов'язання по кредитному договору позичальником завдає збитків іпотекодержателю і змінює обсяг його прав. Окрім того, рішенням від 21 січня 2015 року задоволено позовні вимоги публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про стягнення з [PERSON] 21 083 грн. 30 коп. за кредитним договором № 67/16 від 13 червня 2008 року, яке в разі набрання ним законної сили підлягає примусовому виконанню на всій території України. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає та є передчасною. Однак це не є перешкодою позивачу для подальшого звернення до суду із такою вимогою, в тому разі коли боржник відмовиться виконувати рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з нього кредитної заборгованості, за умови співмірності заборгованості по кредитному договору вартості іпотечного майна. В задоволенні вимоги про виселення відповідача із квартири слід відмовити, як похідної від вимоги про звернення стягнення. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 526, 527 ч. 1, 530, 546 ч. 1, 548 ч. 1, 589, 590, 591, 610, 611, 612, 1050 ч. 2, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 33, 38, 39 ч. 2, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: dismissed