Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

02.06.2015 року позивач звернувся до суду та уточнивши вимоги просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 13266,29 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7492, 69 грн., компенсацію витрат на службові відрядження у розмірі 16550, 97 грн., компенсацію за затримку в розрахунку при звільненні за період з 16.05.2014 по день ухвалення рішення та компенсацію втрати заробітної плати у розмірі 19 529,10 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 12.11.2012 року позивач працював у ДП «Держекоінвест» . 15.10.2014 року він був звільнений з посади за угодою сторін. Посилається, що при звільненні відповідачем не було здійснено повного розрахунку з позивачем на виконання вимог ст. 116 КЗпП України, а тому враховуючи надані заперечення відповідача та додані довідки щодо наявної заборгованості з підтвердженням розміру заборгованості перед позивачем, позивач з урахуванням уточнення позовних вимог просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений. До суду від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. За згодою позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, у відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.10.2014 року позивача було звільнено з займаної посади начальника відділу Виробничо-технічного відділу Управління капітального будівництва та проектів цільових економічних інвестицій у відповідності з п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін згідно наказу № 74-к від 15.10.2014 року (а.с.22). Також, встановлено, що у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 13266,29 грн. (а.с.63). Разом з тим, судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що позивачу при звільненні заборгованість по заробітній платі виплачена не була. При цьому встановлено, що на підставі судового наказу за №761/25538/14-ц від 05.09.2014 року на користь позивача було стягнуто 18 454, 62 грн. ( а.с. 65) Дані обставини також визнані сторонами по справі. Також встановлено, що при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7492, 69 грн. та заборгованість по відрядженню у розмірі 16550,97 грн., що підтверджується довідками наданими відповідачем по справі (а.с. 62,63). Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.21 ЗУ "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 13266,29 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7492, 69 грн., компенсацію витрат на службові відрядження у розмірі 16550, 97 грн., підлягає задоволенню. Крім того, ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи. Відповідно до абзацу першого пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. N 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. З довідки про середню заробітну плату позивача від 10.07.2015 року вбачається, що середньоденна заробітна плата останнього становить 360, 35 грн.( а.с.64). З урахуванням вимог чинного законодавства, компенсація за затримку розрахунку при звільнення за період з 16.10.2014 року по день ухвалення рішення у справі становить 89 006, 45 грн. ( 360,35 грн. х247 роб. днів =89 006, 45 грн.). При цьому, період нарахування такої компенсації, має обчислюватися не з дати затримки виплати заробітної плати працівнику, а з дати невиплати належних сум роботодавцем саме при звільненні працівника, що відповідає вимогам ст. 116-117 КЗпП України. Разом з тим, суд вважає правильним застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Така правова позиція викладена у постанові Верхового Суду України від 21.11.2011 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. З урахуванням розміру спірної суми, суд вважає, що виходячи з принципу розумності та справедливості розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача має становити 31720, 91 грн., що дорівнює загальній заборгованості відповідача по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі ( а.с. 63). Таким чином, з відповідача на користь позивача в порядку ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за затримку в розрахунку при звільненні в розмірі 31720, 91 грн. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх норм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць(після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159, компенсації підлягаює, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Виходячи з наведених положень законодавства, зважаючи на те, що відповідачем порушенно терміни виплати заробітної плати позивачу, суд приходить до висновку про наявність підстав для компенсації відповідачем на користь позивача втрати частини заробітної плати. Як вбачається з проведеного позивачем розрахунку розмір компенсації втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з травня 2014-жовтень 2014 р.р. складає 19 529,10 грн. З вказаним розрахунком суд погоджується, вважаючи, що розрахунок проведено вірно. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про стягнення компенсації втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у повному обсязі. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разу порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося відповідачем, з позивачем не було здійснено повного розрахунку при звільненні, як і на час розгляду справи по суті. З огляду на викладене, підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд не вбачає. Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 885,59 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial