Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ПАТ КБ «Надра» в якому просив визнати недійсним кредитний договір №16/2007/2112ФЖК від 06.09.2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» в особі відділення ПАТ КБ «Надра» Запорізьке регіональне управління. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №16/2007/2112ФЖК від 06.09.2007 року на суму 60300 доларів США зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 12,49% з кінцевим погашенням заборгованості до 03.09.2027 року. 30.09.2009 року до кредитного договору була укладена додаткова угода №1, згідно якої кредитний договір був викладений в новій редакції. Договором передбачена сплата суми кредиту та процентів у доларах США. Позивач вважає, що видача кредиту у валюті та подальші розрахунки є порушенням законодавства України, що на ряду з відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії відносять укладений кредитний договір в категорію оспорюваних. Підставою недійсності правочину зазначає його суперечність чинному законодавству, моральним засадам суспільства. В уточненнях посилається неможливості подальшого виконання кредитних зобовязань із суттєвим збільшенням курсу іноземної валюти, вважає що при укладанні договору порушено принцип рівності, оскільки умови договору не містять умов, які б регулювали відповідальність Банку. Представник відповідача в останнє судове засідання не зявився, подав до суду заперечення на позовну заяву, згідно якої просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Як на підставу зазначає на тому, що банк на підставі отриманої від НБУ ліцензії має право на здійснення операцій з валютними цінностями. Вважає що договір укладений з дотриманням чинного законодавства України, підстави для визнання його недійсним відсутні, а звернення з таким позовом є намаганням позивача уникнути від виконання фінансових зобовязань. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Заслухавши пояснення позивача, зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, 06.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №16/2007/2112ФЖК від 06.09.2007 року на суму 60300 доларів США зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 12,49% з кінцевим погашенням заборгованості до 03.09.2027 року. Відповідно п.1.1 Кредитного договору відповідач надав позивачу кредит в сумі 60300 доларів США на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умов, викладених в договорі. На виконання умов кредитного договору відповідачем були надані кошти в іноземній валюті. Судом встановлено, що 23.08.2002 року НБУ надано відповідачу банківську ліцензію №21 на право здійснювати операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий дозвіл №21 від 23.08.2002 року, додаток до цього дозволу, отримано 28.03.2006 року письмовий Дозвіл №24/2-1-2002 на право здійснювати операції з валютними цінностями (а.с.40-46). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу\~(ч.1\~ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є\~Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦКУ\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Пункт 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а\~статтею 192 ЦК\~передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,\~47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»\~є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2\~статті 5 Декрету\~про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту " в " пункту 4 статті 5\~цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України «Про Національний банк України»\~в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483\~(зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року №1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним\~\~ банком\~\~ України відповідних ліцензій\~\~на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»\~генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.11 зазначеної постанови). Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання кредитного договору, а тому оскільки позовні вимоги в цій частині не ґрунтуються на законі, тому вони не можуть бути задоволені. Оскільки судом встановлено в судовому засіданні безпідставність заявлених вимог позивача, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у своїх вимогах, як на підставу для задоволення заявленого позову, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. А тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed