Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

В лютому 2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача [PERSON] такими, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому, окрім неї, також проживає її син [PERSON], дочка [PERSON], а також зареєстрований, але не проживає колишній чоловік [PERSON] Дана обставина заважає їй в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не проживає в належному їй на праві власності будинку з вересня 2013 року, не несе витрат по його утриманню, тому, посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, просила захистити її право власності та позбавити його права користування житловим будинком. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засідання позов не визнали та заперечували проти його задоволення, вказуючи, що він вимушено, під тиском дружити та сварок з нею залишив будинок, фактично ж вона викинула його з нього. Також зазначали, що будинок був наданий їм під час їх знаходження у шлюбі, але потім будинок був сумнівно приватизований позивачкою особисто, тому відповідач має повне право на нарівні з колишньою дружиною володіти та користуватися спірним будинком. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, прийшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного. Сторони перебували у шлюбі до 2 березня 1995 року, але після його розірвання вони продовжили проживати разом в будинку [ADDRESS]. Цей будинок позивачка зареєструвала на праві приватної власності на своє ім'я в 1998 році на підставі свідоцтва про право власності від 26 червня 1998 року, виданого Миколаївською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. Її колишній чоловік [PERSON] також зареєстрований у будинку. Наявність такої реєстрації позбавляє позивачку як власника будинку, відповідно до її вимог, належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК україни особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 41 Конституцій України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст. 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири або ж будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Враховуючи, що позивачка просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування її будинком з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, тому доказуванню підлягає факт його відсутності у жилому приміщенні, строк, на протязі якого він був відсутній, а також поважність причин такої відсутності. Такі поважні причини підлягають перевірці та визначенню у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів. За правилами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Правила ч. 2 ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: член власника житла відсутній за місцем проживання понад один рік та причини його відсутності не є поважними. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначила, що відповідач був відсутній за місцем свого проживання понад один рік, і залишив місце проживання самостійно та добровільно. В той же час, під час судового розгляду було встановлено, що між сторонами існували постійні конфлікти і сварки, відповідач навіть був засуджений за нанесення тілесних ушкоджень колишній дружині за ч. 1 ст. 122 КК України, а в серпні 2013 року вчинив спробу суїциду. Після повернення з лікарні у вересні 2013 року через такі обставини він залишив будинок і мешкає на чужій квартирі. З наданих позивачкою письмових доказів також не вбачається, що [PERSON] добровільно залишив будинок і переїхав у інше місце постійного проживання: ні в довідках місцевої сільської ради, ні в акті обстеження будинку не зазначено підстави та причини його непроживання. Пояснення з цього приводу свідків про те, що він добровільно залишив житло, не можуть бути достовірно підтверджуючим цьому факту доказом, оскільки вони також підтвердили, що він перестав проживати у будинку після повернення з лікарні, де він лікувався через спробу самогубства, що навряд чи можна визнати ознакою добровільного залишення помешкання. Тобто перелічені обставини у сукупності свідчать про поважність причин не проживання [PERSON] у зазначеному будинку. За положеннями ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, з відповідача не стягуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed