Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що в березні 1999 року вона вселилася та зареєстровалвся в кімнаті [ADDRESS]. З жовтня 2000 року була тимчасово відсутня за місцем проживання у зв'язку з проходженням навчання у м.Бериславі та після повернення у гуртожиток дізналася, що в її кімнаті проживає [PERSON] Оскільки відповідач вселився в спірну кімнату гуртожитку незаконно та без будь-яких правових підстав, за місцем проживання в адресно-довідковому секторі не значиться, постійно чинить перешкоди їй та її неповнолітньому синові в користуванні житловим приміщенням, позивачка просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування кімнатою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача з наданням йому іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, просив в позові відмовити. Представник КП«Таврійський» повідомив по відсутність відомостей щодо підстав вселення сторін в спірну кімнату, послався на розсуд суду. Представник виконавчого комітету в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог, задля недопущення порушень прав дитини. Представник ХМР в судове засідання не зявився, повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що гуртожиток по [ADDRESS] та на час розгляду справи переданий на баланс Херсонської міської ради, що не заперечувалося сторонами. З матеріалів справи вбачається, що в кімнаті [NUMBER] зазначеного гуртожитку зареєстровані позивачка з 26.03.1999 року, її неповнолітній син [PERSON] з 19.07.2013 року та відповідач з 04.10.2000 року. Сторони по справі не споріднені родинними зв'язками, не є членами сімї один одного. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначав, що позивачка жодного дня, починаючи з 2000 року за місцем реєстрації не проживала, виплат за надання комунальних послуг не здійснювала. Факт відсутності позивачки за місцем реєстрації з 2000 року підтверджено також показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та не заперечується самою позивачкою. З долучених до матеріалів справи копій квитанцій вбачається, що внесення коштів на оплату комунальних послуг здійснювалось відповідачем. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові N 2 від 12.04.85р, з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», п 9. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Абз. 4 п 10 вказаної постанови передбачає, що наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Позивачем не доведено в судовому засіданні обставин, щодо правомірності вселення в спірну кімнату гуртожитку та обставин щодо збереження права користування кімнатою відповідно до ст. 71 ЖК України. В той час, як судом встановлено, що позивачка не була працівником підприємства, на балансі якого перебував гуртожиток, також позивачка не довела необхідність виїзду з вказаного гуртожитку на навчання, зокрема направлення на навчання підприємством, зазначивши при цьому про заочну форму навчання та незначний період виїзду. Разом з тим, відповідач на момент вселення в гуртожиток був працівником підприємства, та проживає постійно в спірній кімнаті, що не заперечувалося сторонами. Зважаючи на те, що позивачка в спірному помешканні не проживає вже понад тринадцять років, з огляду на те, що будь-яких належних та допустимих доказів, зокрема звернень до правоохоронних органів, на підтвердження того, що їй чинять перешкоди в користування спірною житловою площею позивачка не надала, а також доказів наявності в неї права користування спірним приміщенням, суд приходить до висновку про те, що відсутність позивачки за місцем реєстрації протягом тривалого проміжку часу не зумовлена поважними причинами. Крім того, відповідно до ст. 114 ЖК України з наданням іншого жилого приміщення може бути виселено:робітників і службовців (разом з проживаючими з ними особами), що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей народного господарства, які надали жиле приміщення, у зв'язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік списки таких підприємств, установ, організацій затверджуються Радою Міністрів РСР і Радою Міністрів Української РСР; громадяни, які одержали жилі приміщення в будинках колгоспів, якщо вони виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням; громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Позивач в судовому засіданні не довела своє право вимоги виселення особи з наданням цій особі іншого житлового приміщення, в той час як позивач не є власником гуртожитку або уповноваженою особою, отже суд також не може погодитися з належністю способу захисту порушеного права. Таким чином, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed