Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

виконуючий обов'язки прокурора Галицького району м. Львова Ковальчук М.В. звернувся до суду з цивільним позовом в інтересах Львівської міської ради (далі - ЛМР) до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Свої вимоги мотивував тим, що 19.11.2012 року, у період коли [PERSON] перебувала в інфарктному відділенні ДЗ Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» у важкому стані та не розуміла значення своїх дій, [PERSON] прибув до неї в лікарню з нотаріусом та оформив від її імені довіреність на користування та розпорядження її майном на своє ім'я. В цей же день від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] був оформлений заповіт на все спадкове майно останньої. Діючи від імені [PERSON], [PERSON] 03.12.2012 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на праві приватної власності. [INFO] [PERSON] померла. Прокурор, посилається у позові на акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 124, проведеної у межах кримінального провадження № 12012150050000195, відповідно до якого [PERSON] в період підписання довіреності та заповіту - 19.11.2012 року страждала стійким хронічним психічним розладом: судинною деменцією, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, позивачеві стало відомо про наявність також заповітів [PERSON] від 13.12.2012 року та від 04.01.2013 року на ім'я [PERSON] У зв'язку з викладеним, з урахуванням доповнення (збільшення) позовних вимог Львівською міською радою, просить суд: - визнати недійсною довіреність [PERSON] від 19.11.2012 pоку, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Забродською О.С. та зареєстрованою в реєстрі за № 823; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.12.2012 pоку, укладений між [PERSON], від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. та зареєстрований в реєстрі за №1431; - визнати недійсним заповіт [PERSON] від 19.11.2012 p., зареєстрований в реєстрі за №822; - визнати недійсним заповіт [PERSON] від 13.12.2012 року складений на [PERSON]; - визнати недійсним заповіт [PERSON] від 04.01.2013 року складений на [PERSON] Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник Львівської міської ради під час розгляду справи, в попередніх судових засіданнях, позов прокурора підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - адвокат [PERSON] проти задоволення позову прокурора заперечили. Зазначили, що проведеною експертизою в межах даної цивільної справи було встановлено, що [PERSON] на момент підписання заповіту та довіреності перебувала у стані, коли могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги прокурора підтримали, просили позов задовольнити. Пояснили, що [PERSON] не мала наміру відчужувати квартиру, проте була психічно нормальною, уклала заповіт на [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус ЛМНО Забродська О.С. суду пояснила, що на момент укладення заповіту та довіреності [PERSON] була фізично ослабленою, проте адекватною. Речення у документах писала самостійно. Дієздатність [PERSON] була перевірена шляхом розповіді [PERSON] про себе. Остання розуміла, що квартира може бути продана. Інші учасники справи в судове засідання не з'являлися. Суд слухає справу у відсутності вказаних осіб, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та обовязки сторін, їх взаємовідносини, достатньо необхідних доказів для розгляду справи по суті та постановлення рішення. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 19.11.2012 року [PERSON] була складена довіреність на ім'я [PERSON] на право користування та розпорядження всім її майном, зокрема, квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (ЛМНО) Збродською О.С. та зареєстрована у реєстрі за № 823 (т.1,а.с.10). Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 ЦК України). Крім того, 19.11.2012 року [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого у випадку смерті заповідача все належне їй майно остання заповіла [PERSON] (т.1,а.с.8,9). 04.01.2013 року [PERSON] був складений заповіт, яким все належне їй майно на момент смерті заповіла [PERSON] (т.1,а.с.76-77). Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності відповідно до дубліката свідоцтва про право власності [NUMBER] від 15.04.2004 року, виданого ЛМР (т.1,а.с.7). 03.12.2012 року на підставі вказаної довіреності [PERSON] від імені [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1,а.с.11-14). Право власності [PERSON] було зареєстроване у встановленому законом порядку (т.1,а.с.16). Згідно з актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи №124, проведеної у рамках кримінального провадження № 12012150050000195, [PERSON] в період підписання довіреності 19.11.2012 року страждала стійким хронічним психічним розладом - судинною деменцією та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1,а.с.19-33). Відповідно до свідоцтва про смерть від 15.01.2013 року серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З протоколу допиту [PERSON] від 06.12.2012 року у кримінальному провадженні № 12012150050000195 від 05.12.2012 року вбачається, що на час допиту у [PERSON] хворобливий стан, інколи забуває слова, розмови та події. На початку листопада 2012 року у неї погіршився стан здоров'я та вона була шпиталізована до дорожньої лікарні. Вказує, що наміру продавати квартиру вона не мала (т.1,а.с. 35-38). У заяві від 19.12.2012 року [PERSON] у присутності приватного нотаріуса ЛМНО Ярош О.В. надала заяву про відкликання довіреності на ім'я [PERSON] (т.2,а.с.190). Експерти [PERSON] та [PERSON], які були членами комісії при проведенні судово-психіатричної експертизи [PERSON] у 2013 році, суду пояснили, що висновок вона підтверджує, [PERSON] мала судинне захворювання, внаслідок чого психічний розлад. Не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Допитана у якості свідка лікар-кардіолог [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що [PERSON] була психічно здоровою, сама себе обслуговувала. Свідок [PERSON] суду показала, що вона як сімейний лікар оглядала [PERSON] 08.11.2012 року та направила її на госпіталізацію, на момент огляду [PERSON] була в адекватному стані. Свідок [PERSON], який є сусідом [PERSON], показав, що останню він знає з 1995 року. [PERSON] була до останнього доброзичливою, культурною та психічно здоровою. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він був представником [PERSON] у справі про визнання довіреності недійсною. В цей час [PERSON] була пасивною, стан здоров'я - поганий. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є лікарем та лікувала [PERSON] Остання виконувала всі рекомендації, поводила себе адекватно, переймалася за своє здоров'я. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. На підставі ухвали суду 06.09.2017 року, Київським міським центром судово-психіатричної експертизи була проведена комісійна посмертна судово-психіатрична експертиза № 587 [PERSON], відповідно до висновку якої [PERSON], [INFO], 19.11.2012 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з психоорганічним синдромом - згідно з МКХ-10: F07.9» і за своїм психічним станом 19.11.2012 року [PERSON] в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т.3,а.с.58-69). Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 12 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Відповідно до ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 N 5, у пункту 17 зазначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу" (4038-12), і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Оцінюючи наданий позивачем акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 124, проведеної у рамках кримінального провадження № 12012150050000195, суд приймає даний документ в якості письмового доказу, що має відомості про обставини, які мають значення для справи в порядку ст.ст. 76-78 ЦПК України. Натомість, суд вважає належним та допустимим доказом висновок комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 587, проведеної КМЦСПЕ. Даний висновок узгоджується з іншими доказами по справі, зокрема: з показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили психічну адекватність [PERSON] у листопаді 2012 року, можливість керувати своїми діями, розуміти їх, здатність до самообслуговування. Не суперечать встановленим судом обставинам і показання допитаної при житті у межах кримінального провадження [PERSON], яка показала слідчому, що в той час вона мала проблеми з пам'яттю та здоров'ям. Враховуючи висновок комісійної експертизи від 06.09.2017 року, суд вважає, що [PERSON] 19.11.2012 року під час складання заповіту та укладення довіреності на ім'я [PERSON] могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. А тому, відсутні законні підстави, передбачені цивільним законодавством України, для визнання даних правочинів недійсними. Так само відсутні підстави для задоволення вимог прокурора та ЛМР про визнання недійсними заповітів [PERSON] від 13.12.2012 року та від 04.01.2013 року, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів вчинення даних правочинів у момент, коли [PERSON] не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Outcome: dismissed