Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою до Ужгородської міської ради про визнання права власності на житлове приміщення. Позов обґрунтовує тим, що 05 вересня 2011 року у віці 65 років померла його мати [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області і зроблено відповідний актовий запис № 880, серія І-ФМ № 200508. Зазначає, що протягом всього життя його мати разом з ним проживала за адресою: [INFO] «а». За своє життя його мати не виготовила на своє імя правовстановлюючих документів. Після смерті матері в управління житловим приміщенням (квартирою) вступив він, і почав його добросовісно відкрито, безперервно та відповідно до свого цільового призначення використовувати. Для підтвердження факту використання даного житлового приміщення він отримав технічний паспорт від 12 січня 2017 року, виготовлений ФОП [PERSON] Також двома свідками підтверджено той факт, що він дійсно добросовісно, безперервно доглядає за житловим приміщенням (квартирою), яка знаходиться в м. Ужгород, пл. Ш.Петефі, 8 «а», кв. 8. тобто фактично вступив в управління та розпорядження даним майном. На підставі викладеного та посилаючись на положення ст. ст. 328, 344 ЦК України позивач просить суд визнати за [PERSON], [INFO], право власності на житлове приміщення (квартиру), яке знаходяться в м. Ужгород № 8 «а»[ADDRESS]. У судове засідання позивач не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому представник позивача 10.05.2017 року подав до суду клопотання, згідно з яким просить розглянути справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник Ужгородської міської ради в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2017 року на імя позивача [PERSON] було виготовлено ФОП [PERSON] технічний паспорт на обєкт нерухомого майна житлове приміщення (квартиру) загальною площею 16,8 кв.м. за адресою: пл. Ш. Петефі, 8-8 «а» в м. Ужгород Закарпатської області. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що після смерті своєї матері він вступив в управління житловим приміщенням (квартирою) за вищезазначеною адресою та почав його добросовісно відкрито, безперервно та відповідно до цільового призначення використовувати. В якості доказів на підтвердження факту використання вищезазначеного житлового приміщення позивач надав суду технічний паспорт від 12.01.2017 року, виготовлений ФОП [PERSON], письмову заяву [PERSON] та [PERSON] від 13.01.2017 року, справжність підпису яких у заяві засвідчена приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 18, 19. Крім того, з долученого до матеріалів справи паспорта позивача ВР 621550 встановлено, що місце проживання за адресою [INFO] "А" ареєстровано 31.03.2016 року. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, на яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у звязку з чим ст. 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. У ЦК України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (шахрайство тощо). Як розяснено у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Проте, в матеріалах справи відсутні та суду не надано жодних належних і допустимих доказів того, що позивач добросовісно заволодів спірним житловим приміщенням і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років. Позивачем в ході судового розгляду не було доведено суду наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що визначено\~ст. 344 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За приписами ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме документів які підтвердили б факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Водночас, не є належними доказом в обґрунтування підстав заявленого позову письмова заява [PERSON] та [PERSON] від 13.01.2017 року, справжність підпису яких у заяві засвідчена приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON], оскільки вказані особи безпосередньо у судовому засіданні в якості свідків у порядку, визначеному ст. 180 ЦПК України, не допитувалися. Таким чином, обравши спосіб захисту права, передбачений\~ст. 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ним права власності на спірне житлове приміщення (квартиру) за набувальною давністю. Крім того, суд констатує, що у прохальній частині позову позивачем не конкретизовано позовні вимоги, зокрема, не вказано вулицю, по якій знаходиться спірний обєкт нерухомості. З урахуванням викладеного, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Ужгородської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю через їх недоведеність. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed