Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Усерпні 2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який, після усунення недоліків, мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з 01.08.1970 року. На даний час відносини між ними погіршились, шлюбні відносини фактично припинені, вирішується питання про розірвання шлюбу. В період шлюбу в 1972 році [PERSON] був прийнятий до ЖБК«Феросплавник-2» і йому була виділена квартира [ADDRESS]. В період з 16.03.1972 року по травень 1988 року вони за спільні кошти повністю сплатили пай за цю квартиру і вона перейшла у їх спільну сумісну власність, хоча і була зареєстрована за відповідачем. Вважає, що вона має право на 1/2 частку цієї квартири і, враховуючи, що квартира є неподільною річчю, просить здійснити поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Крім того вказала, що відповідач перешкоджає їй в користуванні квартирою, змінив замки, до квартири не пускає,. Вказані дії відповідача є підставою для звернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення позивача до квартири [ADDRESS] та про зобовязання відповідача не чинити позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою та передати ключі від квартири. Ухвалою суду від 20.09.2018 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 10.01.2019 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву на позов або зустрічний позов не подав, про слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню. Так, відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд встановив, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 01.08.1970 року (арк.12). На даний час шлюб не розірвано, але шлюбні відносини погіршились і фактично припинені. Згідно з довідкою ОСББ «Барвінок-2016» №19 від 13.07.2018 року,[PERSON] був членом ЖБК «Феросплавник-2», який 05.10.2016 року перетворений на ОСББ «Барвінок-2016»,та йому ЖБК була виділена 2-хкімнатна квартира [ADDRESS], яка на даний час належить йому на праві власності, оскільки у період з 16.03.1972 року по травень 1988 року він повністю сплатив пай за вказану кооперативну квартиру в розмірі 4928 карбованців 90 копійок (арк. 13). 30.10.2015 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 768226723101 та 05.11.2015 року Запорізьким міським управлінням юстиції видано свідоцтво про право власності №47012563 (арк.14). Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] з 27.07.1973 року по теперішній час (арк.10). В судовому засіданні свідки [PERSON] донька позивачки, та [PERSON] зять позивачки, кожний окремо, повідомили, що з 08.07.2018 року позивачка [PERSON] не має можливості потрапити до спірної квартири, оскільки її чоловік відповідач [PERSON] змінив замки на вхідних дверях та не пускає її до квартири, не бажає мешкати разом з нею, де вона буде мешкати його не цікавить. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартиру як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень\~Сімейного кодексу\~України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спільне сумісне майно подружжя виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР1963\~року,\~Закону України\~від 07.02.1991\~№ 697-XII\~«Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в\~Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом\~України\~\~ "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15\~Закону України\~«Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, суд враховує, що діюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст.16\~Закону України\~«Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього\~права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22\~КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28\~КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003р. та СК України. Так, згідно з ч.3 ст.368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.372\~ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ст.60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст.69-71\~Сімейного кодексу\~України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Зясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її остаточного викупу в ЖБК в 1988 році в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу, тому позивачка має право вимагати поділу такого майна. При цьому, суд враховує, що відповідач обґрунтованого заперечення та відзиву на позов не подав, в судове засідання не прибув і жодним чином позовні вимоги не спростував. Належних та допустимих доказів того, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та/або частка співвласника повинна бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення, суду не надав. Таким чином, враховуючи те, що позивач довела, що спірна квартира набута в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а також враховуючи те,що підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не знаходить, суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку спірної квартири, залишивши квартиру у спільній частковій власності сторін. При вирішенні позовних вимог про вселення позивача у спірну квартиру, то суд враховує вимоги статті 41 Конституції України, яка гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319\~ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321\~ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386\~ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, в ст.150,156\~ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства тазясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення у спірну квартиру, оскільки судом встановлено та знайшло своє належне підтвердження, що позивач будучи співвласником спірної квартири та маючи гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час обмежена в здійсненні такого права, доступу до квартири не має, оскільки відповідач відмовляється допустити її до квартири та надати ключі від квартири, посилаючись на неможливість сумісного проживання. При вирішенні даної справи в частині вселення позивача до спірного помешкання суд вважає достатніми підставами для задоволення п озову неспростовні доводи позивача щодо наявності створених відповідачем перешкод для доступу до належного йому житла. Також суд враховує, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, зокрема, що позивач немає права займати квартиру для власного проживання, відповідач не надав. Отже, на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України, суд вважає необхідним захистити порушене право власності позивача і усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом її вселення у спірне житло. На підставі вказаного, позов [PERSON]слід задовольнити повністю. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позову в розмірі 2999 грн. 80 коп.

Outcome: approved