Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У травні 2021 року НАЗК звернулось до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про визнання договору недійсним. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що договір про надання цивільно-правових послуг від 01.04.2020 № 12, що укладений між відповідачами, на момент його укладення суперечив положенням п. 2,3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції». Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.05.2021 року було відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження (а.с. 55-56). 03.09.2021 року Територіальний центр соціального обслуговування Святошинського району м. Києва надав до суду відзив у якому відповідачем не заперечувались обставини, що викладені у позовній заяві, проте зазначалось, що в діях Територіального центру відсутня будь-яка вина, а тому всі судові витрати мають бути покладені на [PERSON] та [PERSON] . Крім цього Територіальний центр просив залучити [PERSON] у якості співвідповідача (а.с. 61-63). 20.09.2021 року відповідач [PERSON] також подав до суду відзив, у якому той заперечував проти задоволення позову у зв`язку із його необґрунтованістю, оскільки оскаржуваний договір є фактично припиненим з підстав закінчення строку його дії та повним фактичним виконанням (а.с. 82-84). 08.10.2021 року позивач подав відповідь на відзив Територіального центру соціального обслуговування у якому заперечувалось проти залучення [PERSON] у якості співвідповідача, оскільки вона не є стороною оскаржуваного договору, а діяла від імені Територіального центру (а.с. 90-92). 25.10.2021 року позивач надав відповідь на відзив [PERSON] у якому зазначалось, що укладений договір було вчинено в умовах реального конфлікту інтересів, з порушенням вимог Закону України «Про запобігання корупції», у зв`язку з чим зазначений договір підлягає визнанню недійсним за приписами статтей 203, 215 ЦК України (а.с. 110-112). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2021 року було залучено [PERSON] у якості третьої особи (а.с. 134-135). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 141-142). У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м. Києва проти задоволення позову не заперечував. Відповідач [PERSON] , його представник та третя особа заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, вислухавши думку сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.04.2011 № 110-к [PERSON] призначено на посаду директора Територіального центру з 20.04.2011 року (а.с. 12). Згідно з п. 2 Положення про Територіальний центр соціального обслуговування Святошинського району м. Києва, затвердженого Розпорядженням Святошинського районної державної адміністрації від 14.01.2019 року № 8, територіальний центр є юридичною особою публічного права (а.с. 19-23). У Посадовій інструкції директора Територіального центру, затвердженій начальником управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації 06.03.2013 року, передбачено, що директор Територіального центру здійснює керівництво діяльністю територіального центру, визначає ступінь відповідальності керівників структурних підрозділів та контролює діяльність цих підрозділів, укладає договори, діє від імені Територіального центру і представляє його інтереси (а.с. 14-17). 01.04.2020 року між Територіальним центром соціального обслуговування Святошинського району м. Києва в особі директора [PERSON] і громадянином [PERSON] був укладений Цивільно-правовий договір № 12, відповідно до якого останній взяв на себе виконання робіт по наданню соціальних послуг одиноким непрацездатним громадянам, які перебувають на соціальному обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома № 1 Територіального центру, а той в свою чергу зобов`язується оплатити винагороду за виконані роботи у розмірі 42 850 грн. Термін дії договору з 01 квітня 2020 року по 31 травня 2020 року (а.с. 24-25). 24.04.2020 року та 22.05.2020 року сторонами даного договору було підписано Акти прийому виконаних робіт до цивільно-правового договору № 12 від 01.04.2020 року, відповідно до яких замовних - Територіальний центр соціального обслуговування Святошинського району м. Києва прийняв у виконавця [PERSON] передбачені договором роботи (перелік наводиться) (а.с. 26.27). За виконані роботи Територіальним центром було виплачено відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 004, 25 грн. та 14 490 грн. (а.с. 28-29). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 03.03.2021 року № 00029795212 вбачається, що підписант оскаржуваного договору відповідач [PERSON] , [INFO] є сином іншого підписанта - директорки Територіального центру [PERSON] (а.с. 30-33). Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2021 року [PERSON] , у зв`язку з порушенням вимог п. 2,3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП (а.с. 35,37). Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Закон України «Про запобігання корупції» визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення недоліків корупційних правопорушень. Відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» надано значення термінів, які у ньому вживаються: близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта; потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень . Статтею 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено суб`єктів, на які поширюється дія цього Закону, згідно з пунктами 1 та 2 частини першої якої передбачені особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Зокрема, згідно з підпунктом «в» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування. Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вживати заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів. Згідно з частиною 1 статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема НАЗК, органу місцевого самоврядування. Частиною 1 статті 5 Конвенції ООН проти корупції від 31.10.2003, яка набрала чинності для України з 01.01.2010, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція ООН проти корупції) передбачено, що кожна Держава-учасниця, згідно з основоположними принципами своєї правової системи, розробляє й здійснює або проводить ефективну скоординовану політику протидії корупції, яка сприяє участі суспільства і яка відображає принципи правопорядку, належного управління державними справами й державним майном, чесності й непідкупності, прозорості й відповідальності. Кожна Держава-учасниця прагне, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, створювати, підтримувати й зміцнювати такі системи, які сприяють прозорості й запобігають виникненню конфлікту інтересів (частина четверта статті 7 Конвенції ООН проти корупції). Згідно із частиною 4 статті 8 Конвенції ООН проти корупції кожна Держава-учасниця розглядає, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, можливість запровадження заходів і систем, які сприяють тому, щоб державні посадові особи повідомляли відповідним органам про корупційні діяння, про які їм стало відомо під час виконання ними своїх функцій. Статтею 19 Конвенції ООН проти корупції встановлено, що кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочином умисного зловживання службовими повноваженнями або службовим становищем, тобто, здійснення будь-якої дії чи утриманні від здійснення дій, що є порушенням законодавства, державною посадовою особою під час виконання своїх функцій з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи. Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано щодо наслідків корупційних діянь, а саме: з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося. Саме ці вимоги Конвенції ООН проти корупції знайшли своє відображення та уточнення у відповідних нормах Закону № 1700-VII. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати у судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У розумінні наведених норм, оспорювати правочин може також особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що цивільно-правовий договір № 12 від 01.04.2020 року не відповідає вимогам Закону України «Про запобігання корупції», зокрема, ст.ст. 28, 67 зазначеного закону, що є порушенням частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, і вказана обставина згідно з статтею 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним, що кореспондується із зобов`язаннями України за Конвенцією ООН проти корупції. При цьому, вимоги заінтересованої особи - позивача як уповноваженого державною органу, що здійснює діяльність із запобігання корупції, про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, тобто, відсутності договірних відносин, що виникли за існування конфлікту інтересів та пов`язаною із цим невизначеністю щодо укладення спірного Договору на конкурентних засадах. Зважаючи на неприпустимість існування правовідносин, умови яких визначені за вказаних умов, суд дійшов висновку, що, у даному випадку, визнання договору недійсним являється належним способом захисту порушеного права територіального громади Святошинського району м. Києва на розпорядження бюджетними коштами відповідно до вимог законодавства, зокрема, з дотриманням конкурентних процедур та контролем посадовими особами органу місцевого самоврядування можливих випадків наявності конфлікту інтересів при прийнятті управлінських рішень, порушення якого встановлено судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі, «Руїз Торіха проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Оцінюючи подані до матеріалів справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Судовий збір за подання позовної заяви, в порядку ст. 141 ЦПК України, покладається на відповідачів у рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved