Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, посилався на необхідність виселення відповідачів з будинку [ADDRESS] , на який, як на предмет іпотеки, звернуто стягнення рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 березня 2014 року. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому посилалася на те, що в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при підписанні кредитного договору банк ввів її в оману, не повідомив її про всі умови кредитування, не надав інформації про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку за договором, розрахунок абсолютного значення подорожчання кредиту, які є істотними умовами договору. В цьому зв`язку, просила визнати недійсними кредитний договір №КІY0GA00000041 від 05 лютого 2008 року та договір іпотеки № КІY0GA00000041 від 05 березня 2008 року. Представник позивача за первісним позовом в суді просив про задоволення первісного позову з викладених у ньому підстав. Проти задоволення зустрічного позовної заяви заперечив, посилаючись на те, що [PERSON] при укладанні кредитного договору у письмовому вигляді надано всю необхідну інформацію про умови кредитування, з якими вона ознайомилася та погодилася, шляхом підписання додатку №1 до кредитного договору (загальна вартість кредиту) та додатку №2 до договору (графік погашення заборгованості), результатом чого став сам факт підписання кредитного договору. Волевиявлення [PERSON] на укладання кредитного договору було вільним та відповідало її внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання відповідних правових наслідків, про що свідчить те, що боржник після отримання кредитних коштів тривалий час сплачувала чергові платежі по кредиту згідно графіку погашення заборгованості та обумовлений розмір відсотків за користування кредитом. Крім того, просив про застосування в цій справі строків позовної давності, оскільки про можливе порушення своїх прав [PERSON] мала б дізнатися під час укладання кредитного договору, тобто 05 лютого 2008 року, однак із позовом про визнання його недійсним звернулася лише у 2017 році, тобто з порушенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку. Представник відповідачів за первісним позовом в суді проти задоволення первісної позовної заяви заперечив, посилаючись на те, що банком в порушення вимог ст. 109 ЖК України відповідачам не запропоновано іншого постійного жилого приміщення, яке має бути їм надано одночасно з виселенням. Крім того зазначив, що повідомлення про виселення в добровільному порядку відповідачі за первісним позовом не отримували. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного Так, 05 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №КІY0GA00000041 (далі кредитний договір), відповідно до особливих умов якого, Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі з каси на строк з 05.03.02008р. по 06.03.2028р. включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 99 500,00дол. США на наступні цілі: на ремонт будинку у розмірі 80 000дол. США, а також у розмірі 19 500,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту/щомісяця у період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 договору (п. 8 Кредитного договору). Згідно п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУК на момент укладання даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Відповідно до п. 3.3 кредитного договору нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п. 7.2 та 8.1 договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену п. 8.1, при ньому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом -360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми Кредиту. Як передбачено п. 3.6 кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п. 8.1 даного Договору. Згідно п. 7.2 кредитного договору при невиконанні Позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні, У випадку якщо кредит видається в іноземній валют, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальникам за даним договором є відсотками в розумінні ЦК України (п. 7.3 кредитного договору). Відповідно до п. 7.4 кредитного договору розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у Додатку №1 до цього договору (п. 7.5 кредитного договору). 05 березня 2008 року на забезпечення виконання вказаного між позивачем та відповідачкою [PERSON] зобов`язання укладено договір іпотеки. Згідно п. 33.3 договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. 08 грудня 2006 року за №16706, зареєстрованого у Вишгородському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №3, номер запису 651 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 4698445. 26 березня 2014 року через невиконання відповідачкою [PERSON] , своїх зобов`язань за кредитним договором рішенням Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на вказаний житловий будинок, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правоустановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 26 січня 2015 року на адресу [PERSON] банком направлено вимогу про добровільне звільнення житлового будинку [ADDRESS] з усіма зареєстрованими та незареєстрованими в ньому особами в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Як вбачається з листа Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області №647/02-31 від 18 серпня 2016 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року № 61-688св17, 14 березня 2018 року № 61-2816св18, 30 травня 2018 року № 61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що предмет іпотеки набуто [PERSON] на підставі договору дарування від 08 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №134322430 від 14 серпня 2018 року право власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано 14 грудня 2006 року. Відтак, судом встановлено, що в іпотеку переданий житловий будинок, який є власністю [PERSON] на підставі договору дарування, який набуто задовго до отримання кредитних коштів. Відтак виселення відповідачів з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів, без надання їм іншого постійного житла є неможливим. Відтак первісна позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Що стосується зустрічної позовної заяви, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 1054 ЦК України, в редакції чинній на момент укладання кредитного договору, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором . Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обов`язок боржника в разі порушення зобов`язання передати кредиторові грошову суму штрафу у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання . Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Як передбачено ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 і 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 і 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на момент укладання кредитного договору перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Висновком експерта за результатами проведення судової економічної експертизи №14406/19-71 від 23 вересня 2019 року встановлено, що згідно п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: -значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно- правових актів Національного банку; -перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; -перелік і розмір інших фінансових зобов`язань, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовам і кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета заставі життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожнім платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (п.3.2 Правил). Згідно п. 3.3. Правил банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Згідно Додатку до Правил, розрахунок реальної процентної ставки рекомендується здійснювати з використанням функції ЧИСТВНДОХ програмного продукту Microsoft Excel за даними, зазначеними в колонках 1, 2 таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки. Згідно п. 2.1 Правил орієнтовна сукупна вартість кредиту визначається з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів, тощо. Пунктом 3.8. Правил визначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Серед наданих на дослідження документів наявна підписана від імені [PERSON] заява на ім`я Начальника Вишгородського Відділення Київського ГРУ Приватбанку [PERSON] від 03.03.2008р. про отримання споживчого кредиту на споживчі цілі у сумі 99 500,00 дол. США, з них: 80 000,00 дол. США - на споживчі цілі та 19 500,00 дол. США - на оплату страхових платежів. На дослідження надано Графік погашення до Договору №KIY0GA00000041, який значиться підписаним Позичальником та представником Банку. Дані, які містяться у Графіку погашення заборгованості, досить узагальнені, що не відповідає вимогам Правил, а саме: в ньому не міститься будь-яких посилань на те, що це саме Додаток №2 до договору, наданий графік складається з чотирьох стовпців без назв, також в ньому не зазначено загальну суму наданого кредиту, розмір відсоткової ставки, залишок заборгованості кредиту по періодах, будь-яких кінцевих підсумків по відсотках та тілу кредиту. Окрім того, у Графіку платежів не розписана докладно сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. також за методом нарахування відсотків, що прописаний у договорі (факт/360), не можливо визначити, як саме Банком розраховувався розмір відсотків, що зазначений в Графіку погашення (графа 3 Графіку). За даними Графіку погашення кредиту вбачається, що погашення за Кредитним договором здійснюється однаковою щомісячною сумою платежу в розмірі 917.57 дол. США, тобто, ануїтетами платежами, за якими розмір щомісячного платежу залишається постійним, протягом всього періоду кредитування. Розмір платежу, передбачений Графіком погашення кредиту в частині визначення методу нарахування процентів за користування кредитом («факт/360»), не відповідає математичній природі ануїтетних платежів, а саме в тому, що вони мають бути рівними в кожному платіжному періоді протягом дії кредитного договору. Тобто, при ануїтетних платежах для нарахування відсотків повинен застосовуватися метод "30/360", який передбачає умовну кількість днів у році - 360, у місяці - 30. Таким чином, експерт прийшов до висновку, що вимогами Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007р., не передбачені методи нарахування банком процентів, а лише прописано інформацію для споживачів щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту. На момент укладання кредитного договору №KIY0GA00000041 від 05.02.2008р. на підставі даних, що містяться в Додатку №1 до кредитного договору та Графіку погашення та відповідно до вимог Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р., реальна відсоткова ставка становить 15,53%, абсолютне значення подорожчання кредиту - 162 691,65 дол. США. Визначити чи відповідають розраховані Банком реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту даним, що наведені в договорі №KIY0GA00000041 від 05.02.2008р. та додатках до нього, не видається за можливе, оскільки відсутній розрахунок вказаних платежів. Вирішуючи вказану справу, суд приймає до уваги та погоджується із вказаним висновком судово-економічної експертизи, який є вмотивованим, належно обґрунтованим та узгоджується з матеріалами справи. Відтак, доводи представника позивача про те, що [PERSON] в письмовій формі повідомлена про всі умови споживчого кредиту та орієнтовну сукупну вартість кредиту є безпідставними. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, в матеріалах справи відсутній окремий письмовий документ з підписом позичальника з якого б вбачалось, що останній ознайомлений з усіма Умовами кредитування. Сам по собі факт підписання позичальником графіку погашення заборгованості, складеного з порушенням умов кредитного договору, із закладеним в його основу збільшеним розміром відсоткової ставки, яка буде мати місце при погашенні позичальником кредитної заборгованості, що призвело до погіршення становища позичальника, не свідчить про його ознайомлення з усіма умовами кредитного договору, а навпаки прямо йому суперечить. Не свідчить про ці обставини й додаток №1 до кредитного договору (загальна вартість кредиту), в якому в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Відтак суд доходить висновку, що вказані документи, на які посилається позивач як на підтвердження своїх заперечень проти зустрічного позову, не відповідають вимогам згаданих вище норм законодавства України, прямо суперечать умовам згаданого кредитного договору, що стало передумовою порушення прав позичальника. При цьому будь-яких доказів щодо правомірності нарахування вказаної суми в рахунок кредитної заборгованості [PERSON] суду не представлено та законних підстав для цього під час розгляду справи судом не встановлено, що свідчить про недоведеність та необґрунтованість розрахунку заборгованості за кредитним договором. Згідно ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд доходить висновку, що банк на момент укладання кредитного договору, протиправно включив до його істотних умов фактично завищену процентну ставку по кредиту в розмірі 15.53% річних, яка не відповідає підписаним умовам договору та за відсутності даних про абсолютне подорожчання кредиту, щодо яких сторони домовленості не дійшли, що суперечить Правилам надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р. та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином судом встановлено підстави для визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів. Разом з тим, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У вказаній справі представником ПАТ КБ «Приват Банк» заявлено про застосування строків позовної давності. Судом встановлено, що у [PERSON] була об`єктивна можливість знати про можливе порушення її прав ще під час укладання оспорюваного кредитного договору, тобто з 05 лютого 2008 року, однак до суду з позовом про визнання його недійсним, остання звернулася лише 19 вересня 2017 році, тобто після спливу строків давності у вказаній справі. У той же час у зустрічному позові не обґрунтовано і в суді не встановлено існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності. Позивачка за зустрічним позовом в суді не довела, що не могла дізнатися про порушення свого цивільного права протягом 3 років з моменту укладання договорів і отримання кредитних коштів. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд доходить висновку, про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку [PERSON] пропустила без поважних причин. Відтак в задоволенні зустрічного позову, слід відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed