Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

03.11.2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Вознесенський РВ УДМС України в Миколаївській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. В 1996 році вона на прохання своєї доньки - [PERSON] прописала (зареєструвала) її чоловіка [PERSON] у належній їй квартирі. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.07.2013 року шлюб між її донькою та відповідачем розірвано, з 01.10.2013 року останній забрав свої речі та оселився за іншою адресою, де зараз і проживає, з того часу витрати по утриманню квартири не несе. На підставі викладеного просила суд, усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник позивача, який діяв на підставі договору про надання правової допомоги, [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності та повне підтримання позовних вимог ( а.с. 21-23). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав на адрес у суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує ( а.с. 20). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Вознесенський РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечують ( а.с. 19). Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням від 25.12.1997 року та технічним паспортом на квартиру (а.с.6, 7-8 ). [PERSON] є донькою позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.04.1979 року ( а.с. 6 ). Відповідач є колишнім чоловіком доньки позивача, що підтверджується рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 24.07.2013 року, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], позивачу присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.11). Відповідно до будинкової книги [PERSON] зареєстрований з 25.07.1996 року за адресою [ADDRESS]. Крім відповідача в квартирі зареєстрована власник квартири - позивач, та її донька [PERSON] (а.с. 9-10). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97 -ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло -житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірній квартирі , за місцем реєстрації більше десяти років з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 звільнення членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи вказане суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved