Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить: розтлумачити п. 5.2 іпотечного договору № 216/23-2007 від 14.08.2007; визнати право [PERSON] на стягнення предмету іпотеки за Іпотечним договором № 216/23-2007 від 14.08.2007 в позасудовому порядку, шляхом прийняття предмету іпотеки у власність. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. Так, 10 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (далі - Банк), як кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Самшит» (далі - Позичальник, Боржник, Відповідач), як позичальником, було укладено кредитний договір № 42/3-07. На забезпечення виконання умов Кредитного договору між сторонами було укладено Іпотечний договір № 216/23-2007 від 14.08.2007, за яким ТОВ «Самшит» передало в Іпотеку Банку нерухоме майно - готель « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, шляхом укладання договору відступлення права вимоги № 39/348 від 25.10.2017 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стронг», право вимоги за вищевказаними договорами перейшло до ТОВ «ФК «Стронг». 25 жовтня 2017 року між ТОВ «ФК «Стронг», як первісним кредитором, та громадянами України [PERSON] та [PERSON] , як новими кредиторами, були укладені: Договір відступлення права вимоги № 25-10/17 та Договір відступлення права вимоги № 25-10/17-2. Таким чином, починаючи із 25 жовтня 2017 року громадяни України [PERSON] та [PERSON] набули право вимоги до ТОВ «Самшит» за Кредитним договором та Іпотечним договором № 216/23-2007. 26.10.2017 [PERSON] та [PERSON] було здійснено позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки - готель « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . в рахунок погашення заборгованості Відповідача перед Кредиторами. Правовою підставою для вчинення вищевказаних дій та набуття права власності на об`єкт іпотеки є відповідне іпотечне застереження, що міститься у розділі 5 Іпотечного договору № 216/23-2007 від 14.08.2007. Так пунктом 1.1. Іпотечного договору встановлено, що даний договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору № 42/3-07 від 10.08.2007, укладеного між Іпотекодержателем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Самшит». Положеннями пункту 5.2. Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися будь-яким із наступних способів на вибір іпотекодержателя, зокрема позасудовим способом врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 5.2.1.) шляхом: -продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку"; -продажу Іпотекодавцем (або за його дорученням, оформленим відповідною довіреністю Іпотекодержателем) Предмету іпотеки третій особі на користь Іпотекодержателя; -прийняття Предмету іпотеки у власність Іпотекодержателем (із погашенням Іпотекодавцем за рахунок коштів, отриманих від іпотекодержателя внаслідок такого прийняття, зобов`язань за Кредитним договором, або без проведення погашення у такий спосіб); - шляхом продажу Предмету іпотеки на біржі (з аукціону, публічних торгів); -іншим способом, що не суперечить чинному на момент реалізації Предмету іпотеки законодавству. Зазначене свідчить про досягнення письмової згоди сторін договору, визначене у тексті договору на застосування договірних (позасудових) способів звернення стягнення на предмет іпотеки одним із способів передбачених п. 5.2.1. Іпотечного договору, та відповідне право Іпотекодержателя на здійснення позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, із вищевказаними положеннями Іпотечного договору Відповідач не погоджується та стверджує про те, що зазначені пункти Іпотечного договору не є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, рівно як і не є відповідним застереженням в іпотечному договорі, реалізація ж права на позасудове звернення стягнення передбачає обов`язкову згоду Іпотекодавця, а тому заперечує можливість реалізації відповідного права Позивача. Дана позиція висловлена Відповідачем у позовній заяві від 14.12.2017, поданій ТОВ «Самшит» до Окружного адміністративного суду міста Києва (справа №826/15958/17). Зазначене свідчить про різне тлумачення сторонами договору його положень та наявність спору між ними. А тому, позивач користуючись правом наданим статтею 213 Цивільного кодексу України, звертається суду із даним позовом про Тлумачення пунктів 5.2, 5.2.1 та 5.2.2 Іпотечного договору № 216/23-2007 від 14.08.2007 та визнання за [PERSON] права на позасудове звернення стягнення Предмету іпотеки, шляхом його прийняття у власність. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялися. В матеріалах справи наявна заява представника позивача - адвоката Соловей Ю.А. про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі. У судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялися. Через канцелярію суду представником відповідача - адвокатом Маркусь М.І. подано заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, проти позову заперечує з мотивів і підстав, наведених у відзиві, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У поданому до суду відзиві представник відповідача вказує на те, що відсутні підстави для тлумачення договору іпотеки. Зазначає, що сторонами іпотечного договору є ТзОВ «Самшит» та Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк. Щодо [PERSON] та [PERSON] , не вважає їх сторонами Іпотечного договору, оскільки відповідно до положень статті 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення права за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Вказаний договір про відступлення прав за іпотечним договором був нотаріально посвідчений, проте державна реєстрація за договором проведена не була. А тому, на його думку, [PERSON] не є стороною договору, а відтак і не вправі звертатись із вказаним позовом. Щодо тлумачення окремих пунктів правочину, вважає, що умови п.5.2.1. Іпотечного договору є зрозумілими, викладеними чітко та не допускають різного трактування, ґрунтувались на положеннях матеріального закону, який діяв на той час. Вважає, що фактично позивач має намір змінити істотні умови договору, через нібито їх розширене тлумачення. Вважає, що жодних підстав для тлумачення окремих пунктів правочину не має. Щодо визнання за позивачем права на звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач вже здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору за собою, а тому в розумінні статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека є припиненою. Таким чином, підстав для задоволення позову не має. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Самшит», як позичальником, 10 серпня 2007 року було укладено кредитний договір № 42/3-07. 14.08.2007 на забезпечення виконання умов Кредитного договору між сторонами було укладено Іпотечний договір № 216/23-2007, за яким ТОВ «Самшит» передало в Іпотеку Банку нерухоме майно - готель « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 25.10.2017 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стронг» укладено договір відступлення права вимоги № 39/348, за яким право вимоги за вищевказаними договорами перейшло до ТОВ «ФК «Стронг». 25.10.2017 між ТОВ «ФК «Стронг», як первісним кредитором, та громадянами України [PERSON] та [PERSON] , як новими кредиторами, були укладені: Договір відступлення права вимоги № 25-10/17 та Договір відступлення права вимоги № 25-10/17-2. 26.10.2017 [PERSON] та [PERSON] було здійснено позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки - готель « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . в рахунок погашення заборгованості Відповідача перед Кредиторами. Позивач звернувся до суду з позовом для тлумачення змісту іпотечного договору № 216/23-2007, укладеного 14.08.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Самшит», а саме пункт 5.2 щодо того чи зазначене у вказаному пункті іпотечного договору застереження є необхідним та достатнім для звернення Іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки шляхом його прийняття у власність». Згідно з ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Суб`єктом тлумачення правочину насамперед є його сторона (сторони). Правила тлумачення правочину мають застосовуватися і в разі автентичного тлумачення правочину його сторонами, і в разі тлумачення правочину судом. Але якщо в разі автентичного тлумачення ця норма має рекомендаційний характер, то в разі випадку тлумачення змісту правочину судом застосування правил ч. 3 і ч. 4 ст. 213 ЦК України є обов`язковим. Відповідно до вказаних норм під час тлумачення змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо і в такий спосіб неможливо визначити справжню волю осіб, що вчинили правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, які мають істотне значення. В постанові Верховного Суду від 16.10.2019 р. у справі 266/3229/16-ц зазначено, що за змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що у «відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України». Аналіз положень статті 213 ЦК України свідчить, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту. З огляду на викладене, необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 ЦК України є незрозумілі слова, поняття терміни, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, тоді як пункт 5.2 іпотечного договору, який стосується задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку є чіткими, зрозумілими та не передбачає двозначного трактування. Зі змісту договору іпотеки не вбачається, що він носить суперечливий характер, що неможливо встановити волю і намір сторін, або є інші причини для його тлумачення. Суд приймає до уваги, що тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком. Відповідно до правил ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про тлумачення договору іпотеки, суд не вбачає. Щодо позовної вимоги про визнання права [PERSON] на стягнення предмету іпотеки за Іпотечним договором № 216/23-2007 від 14.08.2007 в позасудовому порядку, шляхом прийняття предмету іпотеки у власність, суд вважає її такою, що перебуває у правовому зв`язку з вимогою про тлумачення договору іпотеки. Крім того, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка міститься в матеріалах справи, право власності на готель «спорт» в [ADDRESS] зареєстровано за позивачем та [PERSON] по Ѕ частки. Враховуючи викладене, вказана вимога задоволенню не підлягає. Щодо посилання відповідача на той факт, що [PERSON] та [PERSON] не є сторонами Іпотечного договору, оскільки такий Іпотечний договір не підлягав державній реєстрації у встановленому законом порядку, вказані факти не знайшли свого підтвердження, а тому не заслуговують на увагу. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі та

Outcome: dismissed