Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до дошкільного закладу комбінованого типу «Сонечко» Білогірської селищної ради Хмельницької області (надалі відповідач 1) та до директора дошкільного закладу комбінованого типу «Сонечко» Білогірської селищної ради Хмельницької області Рачок Тетяни Олександрівни (надалі відповідач 2) про поновлення на роботі, зобов'язання сплатити середньомісячний заробіток та відшкодування шкоди в сумі 6000 грн., зазначивши, що 12.08.2008 року була прийнята директором вказаного дитячого садка на посаду вихователя дитячого садка. В період з 14.10.2008 року по 15.01.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дітьми. 14 січня 2014 року вона прийшла до садка забирати своїх дітей і директор дитячого садка, Рачок Т.О. запропонувала їй написати заяву про звільнення та вказати дату звільнення -15.01.2014 року. Вона просила залишити її на роботі, оскільки виховує двох неповнолітніх дітей, проте відповідачка не реагувала на її вмовляння та сказала не виходити на роботу. Наказом директора закладу №2 від 15 січня 2014 року її звільнено з займаної посади згідно поданої заяви з 15.01.2014 року. Вважає, що звільнення відбулося всупереч вимогам діючого законодавства України, оскільки заява нею написана під тиском та під диктовку директора закладу. Крім того, вважає що у зв'язку із неправомірним звільненням має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що становить шість місяців, та стягнення моральної шкоди. В судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, [PERSON] вимоги позивачки підтримав, суду пояснив, що позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням під тиском керівника дошкільного закладу. В період перебування в декретній відпустці позивачка здобула вищу освіту, тому, не маючи необхідної дошкільної освіти, могла працювати вихователем. Крім того, при звільненні позивачки з роботи, відповідачем не було дотримано вимог трудового законодавства щодо видачі їй трудової книжки. Трудову книжку позивачка отримала від директора дитячого садка у липні місяці 2014 року, напередодні зверненням до суду з позовом про поновлення на роботі, під час випадкової зустрічі з директором дитячого садка на площі перед Білогірською райдержадміністрацією, Просив вимоги позивачки задовольнити. Представник відповідача 1, Рачок Т.О. та вона ж, як відповідачка 2 проти позову заперечила. Суду пояснила, що у 2008 році [PERSON] дійсно була прийнята на роботу на посаду підмінного вихователя на 0.5 ставки. Вона не мала необхідної освіти, тому між ними було погоджено, що якщо вона буде мати бажання працювати у дитячому садку, вона повинна здобути необхідну для займання такої посади вищу дошкільну освіту. Крім того, була вагітна, мала іти у відпустку, тому вона вважала за можливе прийняти її на роботу без спеціальної освіти. Позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років спочатку за одною дитиною, а потім за другою. 14 січня 2015 року вона, зустрівши [PERSON], сказала їй, щоб та написала заяву про вихід на роботу після закінчення відпустки, оскільки їй потрібно було провести кадрові перестановки. Вона поспішала на сесію селищної ради, тому ознайомилася із заявою [PERSON] на наступний день. Із заяви неможливо було встановити бажання позивачки щодо продовження роботи на посаді вихователя, тому вона зустрілася з [PERSON] 15.01.2014 року. В розмові з нею та повідомила її що дошкільної освіти немає, працювати не зможе і написала заяву про звільнення. Оскільки позивачка вказала дату її звільнення, -15 січня 2014 року, вона при ній винесла наказ про звільнення [PERSON] з посади підмінного вихователя. [PERSON] поставила їй підпис про ознайомлення з наказом і вона видала їй трудову книжку з записом про звільнення. [PERSON] була спокійна, будь-яких негативних емоцій не проявляла. Оскільки у штаті дитячого садка немає особи, яка відповідала б за роботу з кадрами, книгу наказів та журнал руху трудових книжок веде вона особисто. Видавши їй трудову книжку вона помилково не дала їй розписати за її одержання. 22.05.2014 року віддаючи трудову книжку іншій особі виявила, що не дала [PERSON] розписатися про отриману трудову книжку. Після 15.01.2014 року з [PERSON] не зустрічалася, і та розмови про продовження роботи на посаді вихователя з нею не вела. Представник відповідачів проти позову заперечив, вказав, що [PERSON] була прийнята на роботу на посаду вихователя дитячого садка з грубим порушенням трудового законодавства, без відповідної освіти. Оскільки позивачка мала бажання звільнитися з 15.01.2014 року дії відповідача відповідали чинному законодавству, що передбачено ст. 38 КЗпП України. Будь-яких доказів про написання заяви під примусом позивачка не представила. Після написання заяви про звільнення заходила у групи де перебували її діти, спілкувалася з вихователями дитячого садка, яким повідомляла, що немає дошкільної освіти, тому написала заяву про звільнення. Крім того, позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки навіть у відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці у Хмельницькій області 17 лютого 2014 року їй повідомлено, про можливість відновлення своїх прав шляхом звернення до суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників , дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] наказом керівника дошкільного закладу комбінованого типу «Сонечко» Білогірської селищної ради Хмельницької області №42 від 12.08.2008 року була прийнята на посаду підмінного вихователя на 0.5 ставки з 12.08.2008 року. З 14.10.2008 по 15 .01.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-х річного віку (а.с. а.с. 30,31,32) Наказом керівника №2 від 15 січня 2014 року [PERSON], згідно поданої заяви, була звільнена з посади вихователя 0.5 ставки з 15.01.2014 року (а.с. 33). У позовні заяві позивачка вказує, що написала заяву про звільнення під примусом, проте будь яких доказів того, що написала заяву не за власним бажанням суду не надала. З 16.01.2014 року на роботу не вийшла. Заяву про звільнення за власним бажанням, не відкликала. Покази свідка [PERSON] суд оцінює критично і не приймає як доказ у справі, оскільки в судовому свідок визнала, що перебуває з відповідачкою та її сестрою у особистих неприязних відносинах, при цьому пояснити у чому полягали неправомірні дії відповідачки при звільнені [PERSON] не змогла. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово а два тижзні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Тобто обов'язок попередити адміністрацію про звільнення за два тижні покладено на працівника, проте законодавець не забороняє, а навіть зобов'язує роботодавця звільнити працівника раніше цього строку, якщо це зумовлено неможливістю продовжити роботу. Позивачка фактично не працювала, посаду підмінного вихователя займала інша особа. У разі відпрацювання позивачкою, вказаних у ч.1 цієї статті двох тижнів, вказана особа підлягала звільненню, тому суд вважає, що дану причину можна визнати поважною, яка давала право відповідачу звільнити позивачку з дати, з якої вона просила - з 15.01.2014 року. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачка звільнена з роботи 15.01.2014 року. Із пояснення відповідача вбачається, що у цей же день вона видала [PERSON] трудову книжку. Незважаючи на небажання позивачки, враховуючи навіть ухвали суду про обов'язкову явку в судове засідання, пояснити яким чином їй була вручена трудова книжка, твердження відповідача про видачу трудової книжки в день звільнення підтверджується і іншими доказами. Так, із оглянутої в судовому засідання трудової книжки [PERSON], серія [NUMBER], виданої ТОВ «Жовтнева нива» с. Гулівці Білогірського району Хмельницької області 20 червня 2006 року, вбачається, що позивачка записами № 5 від 12.08.2008 року прийнята на посаду підмінного вихователя дитячого садка №1 на 0.5 ставки та №6 від 15.01.2014 року звільнена цієї посади. 12.02.2014 року [PERSON] звернулася до Білогірського районного центру зайнятості у пошуках роботи і представила цю ж трудову книжку [NUMBER], де останнім записом був запис про звільнення з роботи з посади вихователя з 15.01.2014 року. 14.02.2014 року їй була підібрана вакансія і нею був укладений трудовий договір з підприємцем [PERSON], про що також внесений запис у трудову книжку [NUMBER]. 24.02.2014 року [PERSON] вдруге звернулася до Білогірського центру зайнятості у пошуках роботи і знову представила цю ж трудову книжку серія [NUMBER], що підтверджується записами в трудовій книжці та повідомленням Білогірського районного центру зайнятості (а.с.94). Таким чином факт отримання [PERSON] трудової книжки підтверджується наявною у [PERSON] трудовою книжкою, копію якої вона додала і до позовної заяви, з записом про звільнення з посади підмінного вихователя Білогірського ДНЗ №1 з 0.5 ставки та працевлаштування через Білогірський центр зайнятості на посаду менеджера за трудовим договором до ФОП [PERSON] з 14.02.2014 року. Ч.1 ст. 233 КЗпП України, визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист права. Відповідно до загального правила, строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Стосовно звільнення законодавець конкретизував це правило та вказав, що в цьому разі строк обчислюється з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто, має значення чи був ознайомлений працівник з порушення своїх трудових прав та чи отримав трудову книжку. Оскільки факт наявності у [PERSON] трудової книжки підтверджено доказами, які суд вважає належними, висновок експерта №3046/14-26 Хмельницького відділення КНДІСЕ щодо належності підпису від імені [PERSON] у книзі наказів керівника ДНЗ №1 оцінюється судом у взаємному зв'язку всіх доказів у їх сукупності. При цьому суд приходить до переконання, що висновок експерта не заперечує той факт, що трудова книжка була видана [PERSON] при звільненні. Звернулася до суду з позовом про поновлення своїх прав 23.07.2014 року. Таким чином строк звернення до суду про вирішення трудового спору [PERSON] пропущений. Клопотання про поновлення строку не заявлено. Доказів поважних причин пропуску звернення до суду також не надано. П.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" закріплено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оцінюючи докази у справі суд також враховує, що позовні вимоги позивача є безпідставними й необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а позовна давність згідно ст. 233 КЗпП України захищає лише порушене право працівника, чого не було у даному випадку, тому застосування судом позовної давності, про що також просить відповідач та його представник не є необхідним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed