Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

01 червня 2017 року позивач звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним вказуючи на те, що 26 жовтня 1998 року він придбав у [PERSON] ціле домоволодіння, що знаходиться в с.Рівне Очаківського району Миколаївської області по вул.. Набережній, 17 на земельній ділянці загальною площею 2500 кв.м. Договір був посвідчений Очаківською філією Південної Товарної Біржі за № 0220. 10 лютого 1999 року на підставі вказаного договору він отримав реєстраційне посвідчення в Очаківській районній філії ММБТІ, цим реєстраційним посвідченням зареєстровано право власності на жилий будинок. Договір в подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, що є порушенням ст. 209 ЦК України. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним. У судове засідання позивач не з'явився, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена через засоби масової інформації. Представник третьої особи - Південної Товарної біржі у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, на підставі п. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 26 жовтня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 0220 нерухомого майна, на цілий жилий будинок по вул.. Набережній, 17 в с.Рівне Очаківського району Миколаївської області та розташований на земельній ділянці 2500 кв.м. Дана обставина підтверджується копією цього письмового договору (а.с.12). Згідно копії Реєстраційного посвідчення Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований в с.Рівне Очаківського району Миколаївської області по вул. Набережній, 17 зареєстрований за [PERSON] на праві приватної власності по договору купівлі-продажу від 26 жовтня 1998 року, який посвідчений Очаківською філією ПТБ за р.№ 0220. Однак, вказаний договір, в порушення ст. 227 ЦК України 1963 року, діючої на час укладення договору, яка передбачає його обов'язкове нотаріальне посвідчення, посвідчено Південною Товарною біржею. Та обставина, що позивач зареєстрував за собою право власності на придбаний будинок в Миколаївській філії ММБТІ, на теперішній час унеможливлює нотаріальне посвідчення даного договору. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК України (1963 р.) угода, укладена з порушенням вимог про її обов'язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963р.), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як вбачається з зазначеного вище договору сторони, під час укладення угоди, дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання одна перед однією за договором, а саме - продавці передали у власність позивачів нерухоме майно, а останні його прийняли та сплатили ціну цього майна, обумовлену договором. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 № 1956-XII\~\~(що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту від 14 червня 1994 р. № 18/5 та зареєстрованої в Мін'юсті 7 липня 1994 р. за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК (в редакції 1963р.), згідно якій договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Зважаючи на вивчені обставини справи суд вважає, що мало місце суперечність законодавства на той час, та враховуючи, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивачі після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином вимога позивача про визнання угоди дійсною є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved