Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що позивач з відповідачем, [PERSON] , з 22.09.1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 04 вересня 2003 року шлюб між ними було розірвано. Під час перебування в шлюбі, 06.07.1991 року разом з відповідачем [PERSON] вони придбали будинок [ADDRESS] , який зараз належить їм на праві спільної сумісної власності. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] в Жовтоводському бюро технічної інвентаризації 23.07.1991 року. Вартість будинку, згідно оцінки, складає 150000 грн.00 коп. Позивач з відповідачем у 2003 році розлучилися і поділили рухоме майно придбане ними в шлюбі, а будинок домовилися поділити пізніше. На прохання позивача визначити частки у спільному будинку без звернення до суду, відповідач відповідав відмовою, мотивуючи відмову відсутністю коштів. В березні 2019 року позивач дізналася, що відповідач шукає покупця на будинок, який ними придбано в шлюбі та належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а для цього хоче виселити позивача з їх будинку і з цими намірами він звернувся до Софіївського районного суду із позовною заявою «Про визнання особи такою, що втратила право користування жиловим приміщенням». Продаж будинку, придбаного ними в шлюбі з відповідачем суперечить її інтересам . Відповідач на добровільний поділ нерухомого майна не згоден, а тому позивач вирішила звернутися до суду з позовною заявою про поділ спільно набутого нерухомого майна за час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а саме будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення клопотання. Просить відмовити. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з слідуючих підстав. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем, [PERSON] , 22 березня 1988 року уклали шлюб(а.с.5). 04 вересня 2003 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] (а.с.7). Згідно договору купівлі-продажу від 06 липня 1991 року [PERSON] придбав у [PERSON] будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Вартість будинку, згідно оцінки, складає 150000 грн.00 коп.(а.с.14-20). Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.3 ст.368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лишеза його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Судом враховується правові позиції ВС з аналогічних спорів, та роз`яснення ВС про те, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. В свою чергу, ст.256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно якої це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давністьне застосовується до вимогпро поділмайна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. У відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. 04 вересня 2003 року шлюб між сторонами було розірвано, тобто на момент звернення позивачем [PERSON] до суду 19.09.2019 року сплив строк звернення до суду з позовом про поділ майна. Згідно ч.1 ст.12 СК України строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.1 ст.251ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Згідно з ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд зобов`язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, при чому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Представник відповідача заявив в судовому засіданні клопотання про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просить відмовити з цих підстав у позові. Враховуючи вищевикладене, суд приходить вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed