Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою до відповідача, в якій зазначив, що у грудні 2018 року у нього погіршилось здоров`я, та через маленьку пенсію у нього не вистачало грошей на покупку продуктів харчування та ліків. В цей час його дочка, [PERSON] вмовила його скласти на її користь договір дарування належної йому квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 14 грудня 2018 року він уклав зазначений договір дарування на користь відповідачки, який був посвідчений приватним нотаріусом Геращенко М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1062. Разом з цим зазначає, що збирався укласти з відповідачкою договір довічного утримання, та не розумів дійсною правової природи підписаного договору дарування, оскільки вважав його ідентичним договору довічного утримання. Зазначений факт позивач обґрунтовує тим, що залишився проживати у спірній квартирі, сплачувати комунальні платежі. Приблизно через півроки після укладення договору дарування, відповідач перестала його відвідувати та допомагати, не цікавиться його здоров`ям та зазначила, що проживати разом з ним не буде та має намір продати спірку квартиру, яка є єдиним його житлом. З урахуванням наведеного, просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та відповідачкою і посвідчений приватним нотаріусом Геращенко М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1062. Ухвалами Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2019 року та 05 листопада 2019 року цивільним позов було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 08 листопада 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. 12 листопада 2019 року відповідачкою [PERSON] подано відзив на позов, в якому остання не погоджується із позовом та зазначає, що ніякої помилки у природі укладеного правочину з боку позивача не було, та останній мав намір укласти саме договір дарування. Так, позивач самостійно збирав усі документи, необхідні для оформлення договору дарування, підписував виготовлений нотаріусом договір та заяву про те, що усвідомлює природу правочину, йому зрозумілі наслідки та істотні умови договору. Крім цього зазначає, що позивач не є особою похилого віку, оскільки йому 57 років. Позивач працює слюсарем по ремонту мостових кранів, та ця робота пов`язана з висотою та підвищеними ризиками, у зв`язку із чим, позивач щороку проходить медичну комісію, яка допускає його до роботи, що спростовує його доводи про поганий стан здоров`я. Також зазначила, що ніколи не мала наміру укладати договір довічного утримання, оскільки не мала можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, оскільки має дуже низький дохід, при цьому сукупний дохід позивача в рази перевищує її доходи. Також зазначила, що подарувати їй квартиру батьки вирішили самостійно, що до смерті матері, а після її смерті батько стримав своє слово та оформив договір дарування. Після укладення договору сталась юридична та фактична передача квартири, оскільки відповідач зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, та продовжила користуватись нею, оскільки досі в ній проживає та не має ніякого наміру її продавати, оскільки для не ї вона також є єдиним наявним житлом. 14 січня 2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що під час оформлення договору дарування його ввели в оману, оскільки він юридично не обізнана людина і всіх нюансів стосовно правової природи договору дарування не знав. Донька з 2015 року до 2018 року у спірній квартині не проживала, оскільки проживала та працювала у місті Києві. Позивач був впевнений, що переоформити квартиру не можливо, оскільки в квартирі необхідно було перенести газову трубу на прибудинковий балкон. Щодо стану його здоров`я зазначив, що йому була проведена операція у місті Донецьку, підтвердженням чого слугує виписки з історії хвороби за 2014 та 2017 роки. 28 січня 2020 року відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що під час укладення договору дарування нотаріус роз`яснювала позивачу наслідки укладення такого договору, позивач особисто прочитав заяву, перед тим, як її підписати, та нотаріус додатково роз`яснила її зміст російською мовою. Також зазначила, що позивач дійсно має хворобу судин, однак зазначена хвороба не заважає йому працювати. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 січня 2020 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, з підстав зазначених у ньому. Крім того, позивач додатково пояснив, що рішення щодо передання квартири у власність доньки він обговорював у колі родини, окрім доньки він має сина, який має багато кредитів, у зв`язку з чим, після смерті позивача квартира може бути відчужена за борги. Під час укладання договору дарування позивач думав, що укладає договір довічного утримання, нотаріусом не було роз`яснено наслідки укладання договору дарування, він є юридично не обізнаною особою, не розуміє української мови. Після укладання договору дарування позивач продовжував мешкати разом з відповідачкою, сплачував комунальні послуги, допомогав доньці фінансово, документи на квартиру були передані формально, зберігались у спільній шухляді. У літку 2019 року між сторонами виникла сварка, внаслідок чого, позивач вирішив, що квартира має залишитись у його власності, тому просить визнати договір дарування недійсним. Відповідачка та її представник. у судовому засіданні проти задоволенні позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві. Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Геращенко М.В. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, крім того надала письмові пояснення за якими, на початку грудня 2018 року до неї в приміщення нотаріальної контори звернулись [PERSON] та [PERSON] за консультацією з питань посвідчення договору дарування квартири. Нею були встановлені їх особи за пред`явленими паспортами, оглянуто правовстановлюючі документи на квартиру, надана правова консультація з поставлених питань щодо дарування квартири, роз`яснена нотаріальна процедура та правові наслідки укладання та посвідчення договору дарування нерухомого майна ,а також роз`яснені випадки розірвання договору дарування та їх правові наслідки. З метою виключення можливості стороннього впливу на волевиявлення особи нею було проведена бесіда з кожною особою почергово. В співбесіді сторони наполягали на те, що між ними дуже гарні відносини, та стверджували, що з боку [PERSON] не має ніякого примусу батька подарувати їй зазначену квартиру. Після отримання консультації власнику квартири був наданий вичерпний перелік документів, необхідних для посвідчення договору дарування квартири. 14.12.2018 [PERSON] та [PERSON] в другий раз звернулись до неї в приміщення офісу вже з наміром вчинити договір дарування квартири. Після огляду наданих документів ,встановлення осіб сторін правочину, їх дієздатності, до підписання договору дарування нею було повторно роз`яснено правові наслідки укладання, посвідчення договору дарування нерухомого майна, випадки розірвання договору дарування та їх правові наслідки, повторно звернуто увагу сторін договору на безоплатність і безкорисність договору дарування. На виконання вимог ст.44 Закону «Про нотаріат» до вчинення правочину нею був встановлений дійсний намір та волевиявлення щодо укладання договору дарування. Сторони однаково розуміли значення умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Перед підписанням договору сторонами були врегульовані та схвалені всі умови цього договору ,про що зазначено у його тексті. Крім цього, нею був зроблений усний переклад тексту договору та заяви [PERSON] до договору з української мови на російську мову. На запитання щодо наявності вад слуху або зору учасників правочину, сторони відповіли запереченнями. Під час підписання договору дарування квартири [PERSON] тримався спокійно та впевнено. Поведінка дарувальника за договором [PERSON] під час вчинення нотаріальної дії не викликала в неї сумніві щодо його дієздатності та розуміння ним правових наслідків вчинюваних дій, його волевиявлення та дійсних намірів. [PERSON] та [PERSON] підписували зазначений договір власноручно. Оскільки договір був підписаний в приміщенні нотаріуса, це є свідченням того, що усі учасники цього договору не страждали на фізичну ваду або хворобу, що унеможливлювало їх з`явитися в зазначене приміщення. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що він є сином позивача та братом відповідачки, раніше мав неприязнені стосунки з відповідачкою. Спірна квартира оформлена на батька. Десь у вересні 2019 року на дні народженні, батько сказав, що оформив квартиру на доньку з умовою, що остання буде його доглядати. Про все це він дізнався зі слів батька. Також у вересні він дізнався, що сестра хоче продати квартиру, та залишити батька без житла. Сестра з батьком дуже часто сварилась, однак свідком сварки він був лише один раз восени 2018 року, оскільки в подальшому мешкав окремо, та про сварки дізнавався зі слів батька. У спірній квартирі прописаний, проте з 2011 року не мешкає. Раніше укладав кредитні договори, які до хвороби матері допомагали погашати батьки. Станом на грудень 2018 року батько працював, до нього за допомогою не звертався. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою матері відповідачки. Вона ображена на позивача, оскільки той ображає відповідачку. За життя її сестра казала, що квартира має бути оформлена на відповідачку, бо син мав багато боргів, про що приходили листи з погрозами про відчуження квартири. Коли сестра померла, позивач сказав їй, що знову прийшли листи з погрозами та спитав у неї, що робити. Вона порадила оформити квартиру на відповідачку, а він продовжував там мешкати, щоб квартира не пішла за борги. На той час позивач не хворів, матеріальної допомоги не потребував. Достовірно знає, що її сестра хотіла, щоб квартиру подарували відповідачці, позивач чітко знав, що мова йде про договір дарування, про договір довічного утримання мова не йшла. З метою укладання договору дарування він хотів звернутись до неї за допомогою з приводу оформлення договору. Сторони приходили по нотаріуса десь 2-3 рази на консультацію та добровільно уклали даний договір, позивач все розумів та знав юридичні наслідки укладання даного договору. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона знає, що сторони уклали договір дарування, але потім між ними щось трапилось, і позивач почав все скасовувати. Після смерті дружини позивач особисто казав їй, що має намір укласти договір дарування квартири на свою доньку. Будь-яких слів від позивача щодо договору довічного утримання не чула, тільки знала про договір дарування. Під час укладання договору дарування не була присутня. Про укладання даного договору їй сказав сам позивач. Про причини судових тяжб позивач їй пояснив, що сторони посварились і на той час між сторонами погіршились стосунки. По стану здоров`я та матеріальному стану позивач не потребував будь-якої допомоги на час укладання угоди. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши надані до суду докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до договору дарування від 14 грудня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , подарував, а [PERSON] , [INFO] , прийняла в дар безоплатно та без жодних умов квартиру [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Геращенко М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1062 (а.с.5). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 149550604 від 14 грудня 2018 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири № 1062, посвідченого приватним нотаріусом Геращенко М.В. (а.с.8). Як вбачається із заяви [PERSON] від 14 грудня 2018 року, адресованої приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Геращенко М.В., [PERSON] зазначив, що йому зрозумілі правові наслідки укладення договору дарування кватири, та що після реєстрація права власності на підставі договору, його право власності на квартиру припиниться (а.с.96). Зазначена заява підписана [PERSON] та засвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Геращенко М.В. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним\~позивач зазначив, що не знав про дійсну правову природу укладеного договору, та вважав, що укладає договір довічного утримання. Крім цього, у відповіді на відзив позивач зазначав, що під час укладення договору його ввели в оману. Разом з цим, позивач не зазначає, яким саме чином відповідач ввела його в оману. Крім цього, будь-яких належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, позивачем до суду не надано. Так, надані позивачем медичні документи, стосуються його лікування, яке останній проходив у 2014 та 2017 роках, тобто останній раз за більше ніж за рік до укладення спірного договору (а.с.91-94). Крім цього, як вбачається з копії трудової книжки позивача та довідки ТОВ «Метінвест-Маріупольський ремонтно-механічний завод», останній працює на зазначеному підприємстві та займає посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування (а.с.72-77). Його дохід за основним місцем роботи, за період з 01 вересня 2019 року по 30 листопада 2019 року склав 49\~829,27 грн. Також, з довідки Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 грудня 2019 року вбачається, що позивач отримує пенсію у розмірі 4145,74 грн. (а.с.55). Зазначені обставини, на думку суду, спростовують пояснення позивача в тій частині, що на момент укладення спірного договору, він знаходився у скрутному матеріальному становищі та потребував стороннього догляду та фінансової підтримки з боку відповідача. Щодо посилання позивача на той факт, що під час укладення спірного договору його було введено в оману, то будь-яких доказів на підтвердження таких обставин позивачем до суду надано не було. Крім цього, первісній позовній заяві позивач не зазначав, що на момент укладення спірного договору йому було не зрозуміло його правову природу, та навіть в уточненій позовній заяві позивач зазначає, що донька його вмовляла скласти саме договір дарування, що на думку суду свідчить про те, що позивач усвідомлював дійсну природу укладеного договору. Також неспроможними є доводи позивача про те, що він не розумів правових наслідків укладення договору дарування через свою юридичну необізнаність, оскільки при цьому, виходячи з його пояснень, гарно розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Крім цього, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Той факт, що позивач продовжував оплачувати комунальні послуги за квартиру не свідчить про те, що він не розумів значення укладеного ним правочину, оскільки продовжував користуватись такими послугами, та після укладення договору сторони продовжували спільно проживати у квартирі.\~ Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачами в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. На підставі ст.129 Конституції України, ст. 203, 229, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed