Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

В мотивуванні вимог позивачка вказала, [INFO] [PERSON] народила дитину на ім'я [PERSON], [INFO]., батьком якої є [PERSON]. 13 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Враховуючи те, що [PERSON], [INFO], має ослаблений імунітет, позивачка хоче влаштувати для нього відпочинок на морі за кордоном. Позивачка має можливість організувати такий відпочинок для дитини, але відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, чим шкодить її інтересам та інтересам їхньої дитини. Тому позивачка вимагає: - визнати відмову батька дитини - [PERSON] щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO]„, - неправомірною; - дозволити [PERSON], без згоди батька [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України та на його в'їзд до Туреччини та Єгипту. Відповідач не погодився з позовними вимогами та надав суду заперечення в яких вказав: Відповідач категорично заперечує проти надання дозволу [PERSON] на сові виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, оскільки відповідачка у продовж тривалого часу не надає можливості бачитися з сумісною дитиною, але і більше того фактично звертається до суду з позовними заявами про позбавлення відповідача батьківських прав то про оспорювання батьківства. Важливим буде зазначити про ті обставини, відповідача на сьогоднішній час маються всі підстави вважати, що позивачка черговий раз й спосіб намагається позбавити його права бачитись з дитиною залишившись назавжди з дитиною за кордоном. Тому відповідач вимагає: Відмовити в задоволені позовних вимог. Представник позивачки на позові наполягав. В пояснені вказав, обставини викладені в мотивуванні позову. Відповідач, представник відповідача. позовні вимоги не визнали. В поясненнях наданих суду вказали обставини викладені в письмових запереченнях проти надання дозволу про виїзд дітей за кордон. З урахування правової позиції сторін, дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, судом встановлені наступні факти та обставини: [INFO] [PERSON] народила дитину, про що складено відповідний запис № 86 та видано 03.05.2012 року Пісочинською селищною радою Харківського району Харківської області Свідоцтво про народження серія [NUMBER], на ім'я [PERSON], [INFO] Згідно вказаного свідоцтва батьком вказаної дитини є відповідач. 13 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 289 Жовтневим районним у м. Харкові відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Позивач зверталась то відповідача про надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України для відпочинку та оздоровлення, на морські курорти Туреччини та Єгипту. Означені факти визнає відповідач. Крім того, суд вважає доведеним обставини, що відповідач категорично заперечує проти надання дозволу [PERSON] на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, оскільки відповідачка у продовж тривалого часу не надає можливості бачитися з сумісною дитиною. Статтею 141 СК України передбачені рівні права батьків, що до виховання дітей. Згідно ч. 2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно з ст.ст. 150, 157 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Згідно ст.8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначається, що кожна дитина має-право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч. 1 ст.3, ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 р. (ратифікована постановою ВРУ від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від їх порушень. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України (СК України). Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом, зокрема, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч.ч. 7. 8. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України": За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей-громадян України визначено законодавчими га нормативними актами, основними з них є: Закон України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України» від 21січня 1994 року № 3857-Х1І; Постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до п.н. 3. 4. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Статтями 10 ч.3, 11 ЦПК України визначено: Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає позовні вимоги на підставі наданих доказів в межах заявлених вимог. Проте, статтями 57, 60 ч.1, 3, 4 ЦПК України визначено: Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вимоги означених норм закону, позивачка вимагає надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дитини за межі України без згоди батька, а саме: до Туреччини або Єгипту. Однак в межах доказування заявлених позовних вимог, позивачкою, представником позивача суду не надано не яких доказів, в яку конкретну державу та на який період часу потрібен дозвіл для виїзду позивачки з дитиною. Крім того, не надано доказів, що виїзд з дитиною дійсно пов'язаний з оздоровленням дитини. Отже, виїзд з дитиною до іншої держави в інтересах дитини не знайшла свого підтвердження в судовому засідання. А відтак виїзд безпосередньо порушить право відповідача, щодо прийняття участі в вихованні дитини, спілкуванні та інше, що в свою чергу не відповідає вищеозначеним нормам Закону.

Outcome: dismissed