Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Зубаня О.О. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Приватного виконавця Турського О.В., Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. про визнання недійсною постанови приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, про визнання недійсним акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, про визнання недійсними рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позовна заява мотивована тим, що між [PERSON] і [PERSON] , 06.09.2006 р. був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2325. За час спільного проживання у них народились двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06.05.2016 р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. Під час перебування в шлюбі подружжя набуло спільне майно, а саме: земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0392 га., кадастровий номер: 0510137000:03:064:0406 (на даний час адреса: [ADDRESS] ). На зазначеній земельній ділянці вони спільно побудували садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво було видано на ім`я [PERSON] , оскільки земельна ділянка була оформлена на неї. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2018 р. у справі № 127/14517/16-ц спільне майно подружжя [PERSON] і [PERSON] було поділено між сторонами відповідно до 3-го варіанту розподілу, який міститься у додатках №14 та 15, висновку експерта № ОС-278 від 09.02.2018 року. Зазначене рішення набрало законної сили відповідно до Постанови Верховного суду від 06.04.2020 року. Позивач зазначає, що на момент винесення Верховним судом постанови від 06.04.2020 року в Україні діяв введений карантин та режим надзвичайної ситуації в зв`язку із коронавірусом, тому він не мав змоги звернутись до реєстратора та зареєструвати своє право власності на частину садового будинку та земельної ділянки, яку отримав за рішенням суду. Після послаблення карантину, 17.08.2020 р. представник [PERSON] за довіреністю звернулася до державного реєстратора щодо реєстрації права власності на виділене позивачу майно на підставі рішення суду і дізналася, що право власності на вищевказані земельну ділянку і садовий будинок зареєстровано ще 28.12.2019 р. за матір`ю [PERSON] - [PERSON] і для проведення реєстрації, спочатку потрібно скасувати запис про реєстрацію права власності за [PERSON] . Як зазначає позивач, [PERSON] та її мати - [PERSON] , маючи умисел на неправомірне заволодіння часткою садового будинку та земельної ділянки, яка належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вирішили здійснити перереєстрацію права власності на майно на [PERSON] , щоб унеможливити виконання рішення суду у справі № 127/14517/16-ц. На думку позивача, для цього було використано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2017 р. у справі № 127/18601/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 409 524 гривні 34 копійки. На стадії примусового виконання зазначеного судового рішення, приватним виконавцем Турським О.В. відкрито виконавче провадження і винесено постанову від 09.12.2019 р. про передачу стягувачу [PERSON] майна в рахунок погашення боргу, а саме садового будинку, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складено акт від 09.12.2019 р. про передачу майна стягувачу [PERSON] в рахунок погашення боргу. На підставі зазначених документів приватного виконавця Турського О.В. за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529335 та індексний номер 50529762 про реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок та земельну ділянку. Позивач вважає зазначені правочини (постанову приватного виконавця, акт і рішення приватного нотаріуса) незаконними та такими, що порушують його право власності на частку спільно нажитого майна подружжя, набутого ним за час шлюбу з [PERSON] . На думку, позивача приватний виконавець Турський О.В. не мав права приймати постанову і акт про примусову передачу майна стягувачу, оскільки у нього не було необхідних повноважень на розпорядження цілим об`єктом нерухомого майна, а позивач, у свою чергу, не надавав згоди на примусову реалізацію майна. Крім того, позивач зазначає, що при винесенні приватним виконавцем постанови та акту про передачу майна стягувачу та при винесенні приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на садовий будинок та земельну ділянку за [PERSON] була порушена процедура вчинення виконавчих дій щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані чи проживають неповнолітні діти, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить: -визнати недійсною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. від 09.12.2019 р. про передачу стягувачу [PERSON] майна в рахунок погашення боргу, а саме: садового будинку, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати недійсним та скасувати Акт приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. від 09.12.2019 р. про передачу стягувачу [PERSON] майна в рахунок погашення боргу, а саме: садового будинку, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529335, про реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В.; -скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 34925683 від 28.12.2019 р., вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. про реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529762, про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0393 га, кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В.; -скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 34926170 від 28.12.2019 р., вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати просив стягнути солідарно із відповідачів на його користь. Одночасно із позовною заявою, представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову і клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 20 серпня 2020 року заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Зубаня О.О. про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачем [PERSON] , а саме: на земельну ділянку, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та садовий будинок, загальною площею 147,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 28.09.2020 року до суду надійшов відзив приватного виконавця Турського О.В., який заперечив проти задоволення позову. Зазначив, що при виконанні виконавчого провадження № 57539216 ним були дотримані всі вимоги чинного законодавства України. Як зазначив відповідач, всі його дії та рішення щодо опису, арешту та передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу були правомірними. 01.10.2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] , яка заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вказала, що дії приватного виконавця Турського О.В. щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу є правомірними та такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому на її думку, твердження позивача про незаконність Постанови та Акта приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу є безпідставними. Просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 08.10.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Скржешевського М.С., який також заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою позицію мотивував тим, що приватний виконавець Турський О.В. не знав і не міг знати, що нерухоме майно, яке він передав стягувачу в рахунок погашення боргу є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки з отриманої ним інформації від компетентних державних органів та з державних реєстрів, цього не було встановлено, а тому на переконання представника відповідачів, постанова приватного виконавця та акт про передачу нерухомого майна стягувачу [PERSON] в рахунок погашення боргу є законними та не підлягають скасуванню. Також представник відповідача зазначав, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року, постановленою безпосередньо в підготовчому судовому засіданні, задоволено клопотання представника позивача - адвоката Зубаня О.О. про витребування доказів та витребувано у Приватного нотаріуса Рудик Л.В., належним чином засвідчені копії: - рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 28.12.2019 року, індексний номер 50529335, про реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок, загальною площею 147,6 м.кв., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та копії документів на підставі яких нотаріусом виносилося вказане рішення; - рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 28.12.2019 року, індексний номер 50529762, про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0393 га, кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та копії документів на підставі яких нотаріусом виносилося вказане рішення. 08.10.2020 року та 12.10.2020 року на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшли відповіді позивача на відзиви відповідачів, а 10.11.2020 року надійшло заперечення представника відповідача - адвоката Скржешевського М.С. на відповідь на відзив, в яких підтримано попередньо висловлені позиції сторін. При цьому, представник відповідача доповнив свою позицію твердженням, що право спільної сумісної власності на садовий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою - [ADDRESS] припинилося з 18.04.2019 р., а право власності позивача на виділену йому частку у цьому спільному майні у позивача по сьогоднішній день не виникло, адже він не зареєстрував за собою право власності на таку частку. Крім того, представник відповідача вважає, що документи, які є предметом даного спору не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 24 листопада 2020 року судом було продовжено строк підготовчого провадження у даній справі. 17.12.2020 року на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшли додаткові пояснення у справі, подані представником відповідача [PERSON] . Додаткові пояснення стосувались доповнення позиції відповідача щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав. 26.01.2021 р. на адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Зубаня О.О. про заміну статусу Приватного нотаріуса Рудик Л.В. по даній справі із відповідача на третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача. У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 27.01.2021 р. дана заява була задоволена. Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В., процесуальний статус якої в даній справі було змінено на третю особу, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - своїм правом подати пояснення не скористалася. 17.03.2021 р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі від представника відповідача [PERSON] - адвоката Скржешевського М.С., які стосувались питання неефективності обраного позивачем способу захисту порушених прав. 17 березня 2021 року було постановлено ухвалу, якою підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Зубань О.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзиви, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Скржешевський М.С., проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповіді на відзив та додаткових поясненнях, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 18 квітня 2019 року набрала законної сили постанова Вінницького апеляційного суду від 18.04.2019 р. у справі № 127/14517/16-ц, якою було залишено в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2018 р. про поділ майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою - [ADDRESS] . Дане спільне майно подружжя було поділено наступним чином: виділено в натурі [PERSON] : гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1-5 (1/2), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), земельну ділянку розміром 0,0162 га., позначену на плані жовтим кольором; виділено відповідачу [PERSON] : коридор 1-1, кухню 1-3, санвузол 1-4, частину ходу 1-5 (1/2), гардеробну 1-9, кімнату 1-10, кімнату 1-11, ганок, погріб «п/А», вхід в погріб «п/в», вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), земельну ділянку розміром 0,0162 га., позначену на плані-схемі синім кольором. Обов`язок по виконанню робіт влаштування перегородки проходу 1-5 та закладення прорізу між кімнатами 1-1 і 1-2 покладено на позивача [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5707 грн. 50 коп. грошової компенсації за відступ від рівності часток. Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження № 57539216, копії якого наявні в матеріалах справи, [PERSON] звернулась до Приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2017 р. у справі № 127/18601/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 409 524 (один мільйон чотириста дев`ять тисяч п`ятсот двадцять чотири) гривні 34 копійки. Приватним виконавцем Турським О.В. було відкрито виконавче провадження, в ході виконання якого виявлено майно боржника ( [PERSON] ), а саме: житловий будинок та розташовану під ним земельну ділянку (кадастровий номер 0510137000:03:064:0406), що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 29.11.2018 року приватним виконавцем проведено опис та арешт зазначеного нерухомого майна. 09.07.2019 року була складена та подана до ВФ ДП "СЕТАМ" заявка на реалізацію арештованого майна. 02.10.2019 року треті торги з реалізації майна боржника [PERSON] (лота № 374474) не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів (протокол № 434782 від 02.10.2019 року). 09.12.2019 року на підставі повідомлення стягувача [PERSON] про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника приватним виконавцем Турським О.В. винесена постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складений відповідний акт, які в цей же день рекомендованою поштовою кореспонденцією були направлені на адресу стягувача. На підставі вищезазначених документів приватного виконавця Турського О.В. за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В., винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529335 та індексний номер 50529762 про реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (копії зазначених рішень містяться в матеріалах справи). Визначаючись щодо заявлених позовних вимог із врахуванням встановлених обставин справи, надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам та наявним в справі доказам, суд виходить із наступного. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, виходячи зі змісту позовних вимог суд встановив, що позивачем обрано такий спосіб захисту порушених прав, як визнання правочину недійсним. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Визначаючи правову природу оспорюваних постанови та акта приватного виконавця, суд виходить з того, що Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване тричі на електронних торгах, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 61 Закону). У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. (ч.ч.7, 8, 9 ст. 61 Закону). З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону процедура передачі державним або приватним виконавцем стягувачу нереалізованого на електронних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним або приватним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (п.4 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою така процедура разом з відповідними постановою та актом державного або приватного виконавця не може бути ототожнена з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний або приватний виконавець також складає акт. Таким чином, передача виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята виконавцем у результаті цієї процедури, та складений виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-1655цс16. Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги аргументи позивача щодо відсутності його письмової згоди на примусову реалізацію майна та порушення у зв`язку з цим ч. ч. 1, 2, 4 ст. 369 ЦК України, оскільки на переконання суду, передача майна стягувачу в рахунок боргу і прийняті в результаті цього постанова і акт виконавця про передачу майна не може визнаватись правочином. Суд відхиляє аргументи позивача щодо порушення приватним виконавцем Турським О.В. при відчуженні майна [PERSON] в порядку виконання судових рішень вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України, що закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, враховуючи наступне. Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. На підставі ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Таким чином, з моменту набрання рішенням суду про поділ майна подружжя законної сили право спільної сумісної власності кожного з подружжя на це майно припинилося, а виділене в натурі [PERSON] та [PERSON] на підставі такого рішення майно - набуло статусу особистої приватної власності. Дана правова позиція узгоджується з позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.02.2020 р. у справі № 698/762/17-ц, відповідно до якої з моменту набрання законної сили рішенням суду щодо поділу майна подружжя таке майно втрачає статус спільної сумісної власності подружжя. Також заслуговує на увагу правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17, згідно з якою майно подружжя залишається їх спільною сумісною власністю після розірвання шлюбу і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що з набранням законної сили рішенням суду про поділ майна подружжя і виділення кожному з подружжя часток майна в натурі, право спільної сумісної власності припинилося, тобто у даному випадку з 18.04.2019 р. Крім того, суд погоджується з позицією представника відповідача [PERSON] про те, що приватний виконавець був позбавлений можливості встановити право власності на майно іншій особі, визначеної їй на підставі рішення суду, у зв`язку з тим, що виділена позивачеві на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2018 р. частка майна, не була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, як того вимагають норми ч. 1 ст. 182, абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Аргумент позивача про те, що при винесенні постанови і акту про передачу майна стягувачу в рахунок боргу приватним виконавцем була порушена процедура вчинення виконавчих дій щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані чи проживають неповнолітні діти спростовується наявністю в матеріалах справи копії дозволу органів опіки та піклування (рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1644 від 27.06.2019 року). Вирішуючи питання щодо належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушених прав суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 387, ч. ч. 1, 2 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019 р. у справі № 756/13683/16-ц: «Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Зважаючи на вищевикладене, суд не бере до уваги аргументи позивача щодо того, що [PERSON] є недобросовісним набувачем, оскільки позивач не ставив позовну вимогу щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, обравши інший спосіб захисту, а в межах заявлених позовних вимог питання добросовісності або недобросовісності набувача майна не може з`ясовуватися і виходить за межі позову. Щодо питання належності та ефективності обраного способу захисту порушених прав, суд також враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду висловлений у постанові від 22.10.2019 р. у справі № 923/876/16, відповідно до якого: «Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.». При цьому, вирішуючи питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту цивільних прав, суд виходить ще й з наступного: Згідно з ч.1,ч.2 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 16.02.2021 р. у справі № 910/2861/18, відповідно до якого у разі якщо об`єкти нерухомого майна не можуть бути витребувані від особи, яка незаконно заволоділа ними, зокрема, якщо вони відчужені добросовісному набувачу, який набув право власності на нього (стаття 330 ЦК України), то колишній власник нерухомого майна вправі вимагати відшкодування його вартості (п. 2 ч. 3 ст. 1212, ч. 2 ст. 1213 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту порушених прав, оскільки враховуючи характер і зміст спірних правовідносин належними і ефективними способом захисту порушеного права в даному випадку суд визначає наступні: витребування майна з чужого незаконного володіння, або відшкодування вартості незаконно набутого майна попереднім власником. Жодна із перелічених позовних вимог не була заявлена позивачем. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 р. у справі № 910/10011/19). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed