Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду до суд з позовом в якому просить визнати за нею право власності на 8/100 частки квартири [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.2018 року. За умовами якого останні зобов`язались в строк до 02.07.2018 року укласти договір купівлі-продажу кімнати №8 за ціною у розмірі 5500 доларів США. [PERSON] передала забезпечувальний платіж у розмірі 111800 грн, що є еквівалентом суми 4300 доларів США, проте відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав. Фактично не отримав ні правовстановлюючих документів на нерухоме майно, ні довідки про осіб зареєстрованих в даній кімнаті, ні звіту про оцінку майна, що в свою чергу унеможливлює державну реєстрацію та нотаріальне посвідчення договору, обґрунтовуючи це тим, що на майно накладено арешт та заборону відчуження. В підтвердження свого наміру продати кімнату відповідач передав позивачу ключи від кімнати та [PERSON] фактично рік проживає в кімнаті. На момент пред`явлення позову сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 260066,05 грн та складається з суми основного боргу - 111800 грн, процентів - 21438,03 грн, штрафу - 111800 грн, збитків від інфляції - 11068,20 грн, 3 % - - 3959,82 грн. Позивач фактично отримав право володіння та користування майном, проте відповідач ухилився від укладення основного договору. Сторони у судове засідання не з`явились, позивач надала заяву про слухання справи за її відсутності з проханням задовольнити позовні вимоги, не заперечував проти ухвалення заочного рішення, представник третьої особи надав заяву про слухання справи за їх відсутності, відповідач причин неявки не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. 12.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу. За умовами договору відповідач зобов`язується продати позивачу кімнату [ADDRESS] за 5500 дол.США за договором купівлі-продажу, який повинен бути укладений до 02.07.2018 року до 16 год. 00 хв. В забезпечення виконання зобов`язання позивачем видано забезпечувальний платіж у розмірі 111 800 грн, що еквівалентно 4300 дол. США, решту грошей передаватиметься при укладенні договору купівлі-продажу. Відповідач зобов`язується, що на час укладення договору купівлі-продажу підготовить документи, що підтверджують право власності, звіт про оцінку майна, в іншому випадку позивач має право відмовитись від укладення договору купівлі-продажу. За відомостями інформаційної довідки з реєстру речових прав 8/100 частки квартира [ADDRESS] на праві спільної власності належить з 16.05.2018 року [PERSON] та 27.04.2012 року накладено арешт на нерухоме майно боржника Червонозаводським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. З огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тобто підлягають з`ясуванню, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Згідно ч.1. ст. 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (стаття 525 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Тобто, попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, оскільки укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмета продажу, а покупець не набуває права власності на це майно. Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. Статтею 328 ЦК України закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності. Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов`язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку. Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК, згідно з якою зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України. Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року в справа № 6-226цс14. Щодо вимог позивача про звільнення майна з-під арешту суд зазначає наступне. Згідно ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права. Відповідач має довести свої заперечення проти покладених у підставу позову фактів, тому що для боржника, що має в справі відповідну юридичну зацікавленість, має значення вирішення судом питання про належність йому спірного майна, оскільки звільнення його з-під арешту потягне за собою вилучення іншого майна для повного задоволення вимог стягувача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить принципу вільного волевиявлення учасника правочину та вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором, а попередній договір не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності на майно. Позивач звернувся до суду з вимогою про звільнення майна з-під арешту, так як вважає, що набув право власності на 8/100 частки квартири, проте, оскільки судом відмовлено у вимозі про визнання права власності, вимоги про звільнення майна з-під арешту не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed