Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в інтересах малолітнього [PERSON], до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Кремінської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19 червня 2010 року по 23 грудня 2011 року. Від шлюбу вона має з відповідачем сина - [PERSON], [INFO]. Після розлучення та по теперішній час дитина проживає з нею. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді дитини не бере, розвитком дитини не цікавиться, тільки присилає аліменти. У травні 2014 року [PERSON] виїхав до Російської Федерації, з цього моменту сина не провідує. Також, у позовній заяві позивач зазначила, що її син часто хворіє застудним захворюванням, а саме: рецидивним бронхітом, для профілактики та лікування якого за рекомендаціями лікарів, необхідно періодичне перебування дитини у санаторно - курортних закладах на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала заяву в якій просила розгляд справи здійснити без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву якій зазначив, що у зв'язку з тим, що позивач, відповідач та дитина, щодо якої розглядається питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька, зареєстровані та знаходяться на території м. Кіровськ, Луганської області, надати свої висновки щодо доцільності надання відповідного дозволу вони не мають можливості. Також, просив суд здійснити розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 19 червня 2010 року було зареєстровано шлюб поміж [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після шлюбу - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 19.06.2010р. (а.с. 6). Як вбачається з свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 21.12.2012р., [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с. 7). Протягом шлюбу позивачки та відповідача, [INFO] у них народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 06.11.2010р. (а.с. 8). Рішенням Кіровського міського суду Луганської області від 13.12.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.10). Згідно до Рішення Кіровського міського суду Луганської області від 06.10.2011 року, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягуються аліменти у розмірі ? частки з усіх видів доходу, щомісячно, але не менше 30% від розміру прожиткового мінімуму, починаючи з 16 вересня 2011 року і до повноліття дитини (а.с. 9). Малолітній [PERSON] [INFO] проживає з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов від 27.02.2017р., який складений комісією адміністрації міста Кіровська так званої ЛНР. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Кіровської міської ради Луганської області №20 від 06.09.2012р., призначено [PERSON] [INFO], час побачень з його малолітнім сином, [PERSON] [INFO], два рази на тиждень: середа та субота, тривалість зустрічей за домовленістю обох сторін. (а.с. 14). Відповідно до рекомендації лікаря від 01.03.2017 року, [PERSON] надана довідка в тому, що він страждає рецидивіруючим бронхітом до 13 раз на рік, дитині рекомендовано санаторно - курортне лікування для хворих з захворюванням дихательних шляхів. Цей документ видано ГУ «Луганська міська дитяча поліклініка №1» так званої ЛНР. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015р., визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких, відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16 вересня 2014 року N 1680-VII, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Місто Кровськ, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015р. №1275-р, є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII, встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів суд враховує висновки Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), які відповідно до українського законодавства мають застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ суд розуміє в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів наданих позивачкою, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території є обмеженими. Відповідно до положень ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. У підпункті 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Однак, позивачем у позовній заяві не зазначено, в яку конкретно державу необхідно здійснити виїзд дитини та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій жержаві. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України, визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, не зазначення позивачем конкретної держави, до якої необхідне дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, та періоду перебування в цій державі, а також звернення до суду з позовними вимогами про надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та не відповідає п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, який передбачає надання та отримання саме дозволу на разовий виїзд до конкретної країни в конкретний проміжок часу. Також, позивачем не надано суду жодних доказів ухиляння батька дитини від надання згоди на виїзд за кордон. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed