Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач 11 вересня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень вказала, що 29 листопада 2003 року [PERSON] придбав на своє ім`я однокімнатну квартиру [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 2530. На час придбання квартири [PERSON] з 13 жовтня 2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Як вбачається з договору купівлі-продажу, продаж квартири було здійснено за 31 300 грн. Для придбання квартири позивач передала 15 000 грн. власних коштів, з метою придбання у свою власність 1/6 частини вказаної квартири, у [PERSON] від її імені була довіреність на право укладати різні договори. Після укладання договору купівлі-продажу [PERSON] запевнив позивачку, що все зробив згідно їх домовленості, позивач йому довіряла і не цікавилася правовстановлюючими документами на квартиру. Раптом, позивач дізналася, що спірна квартира була оформлена лише на ім`я [PERSON], про що їй стало відомо в грудні 2013 року, коли була призначена експертиза у справі про поділ майна подружжя. Позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 16 частини квартири [ADDRESS], укладений 29 листопада 2003 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 2530, в частині покупця [PERSON] і вважати його укладеним в цій частині з позивачем [PERSON] з переводом на її ім`я передбачених договором прав та обов'язків покупця; визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS]; зобов'язати відділ реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області скасувати право власності на 1/6 частину вказаної квартири, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Представник співвідповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день і час проведення слухання справи повідомлялися належним чином, від [PERSON] надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала. Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29 листопада 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2530(а.с.4). Як вказала в судовому засіданні позивач, нею на ім`я [PERSON] була видана довіреність на право укладати різні договори та надана грошова сума в розмірі 15 000 грн. на придбання спірної квартири та вона була впевнена, що позивач оформив на її ім`я частину квартири. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач видала довіреність на ім`я відповідача матеріали справи не містять. У відповідності до п.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2004 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.64 ЦК (в редакції 1963 року), довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Таким чином, за своєю юридичною природою довіреність являє собою односторонню угоду, яка визначає повноваження представника. Згідно ч.1 ст. 41 ЦК (в редакції 1963 року), угодами визнаються дії громадян, спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином, за змістом закону волевиявлення учасника угоди має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК (в редакції 1963 року) недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ст.56 ЦК (в редакції 1963року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Саме з цих правових підстав і був заявлений позов [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2003 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 2530, в частині покупця [PERSON] та просила вважати його укладеним в цій частині з позивачем [PERSON] з переводом на її ім`я передбачених договором прав та обов'язків покупця. Суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України 3 від 28.04.78 р. (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суду 9 від 06.11.2009 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними») із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 13 від 25.12.92 N 15 від 25.05.98. (яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин). Так, в пункті 11 вищезазначеної Постанови зазначено, що відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. Також, згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про визнання правочинів недійсними" (дійсною на день розгляду справи), в пункті 19 зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК (в редакції 2004 року) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу під впливом помилки суду не надано. В судовому засіданні позивач, представник позивача не змогли навести ні одну з вищезазначених умов, не довели ті обставини, на які посилалися, а навпаки в судовому засіданні встановлено, що вказана угода укладена згідно діючого законодавства та визнавати її недійсною у суду немає жодних законних підстав. До показань свідків суд ставиться критично, оскільки їх свідчення не ґрунтуються на матеріалах справи, є непереконливими. Суд не може визнати договір купівлі продажу від 29 листопада 2003 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 2530 недійсним з тих підстав, на які посилається [PERSON] Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом Разом з тим, жодні законні підстави для визнання права власності за [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] у суду відсутні, а тому, позовні вимоги в цій частині є незаконними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов'язання відділ реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області скасувати право власності на 1/6 частину вказаної квартири, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON], оскільки вказані вимоги не ґрунтуються на законі. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, суд відмовляє по суті позовних вимог, у зв'язку з чим питання про пропуск строків позовної давності не розглядає. Отже, з огляду на вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що немає законних підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки судом встановлено, що договір відповідає вимогам діючого законодавства України, у зв'язку з чим відсутні законні підстави для визнання за позивачем право власності на 1/6 частину спірної квартири, з урахуванням добутих в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що цей договір відповідає волевиявленню сторін та був спрямований на виникнення правовідносин. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed