Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Згідно заяви, усних пояснень представника заявника в судовому засіданні, 22 вересня 2014 року померла дружина заявника [PERSON], яка на час смерті перебувала у доньки в Автономній Республіці Крим, де і померла. 23 вересня 2014 року Ялтинським міським відділом записів актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим видано свідоцтво про смерть [PERSON], де вказано, що вона народилася 09 березня 1929 року в смт. Летичів, померла 22 вересня 2014 року в м. Ялта. При зверненні до Летичівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини заявнику відмовлено в прийнятті заяви, оскільки згідно законодавства України вказане свідоцтво про смерть дружини є недійсним. При зверненні до компетентних органів державної влади - сільської ради, відділу ДРАЦС Летичівського районного управління юстиції, Міністерства юстиції України заявнику повідомлено про неможливість реєстрації смерті дружини, однак розяснено, що підставою реєстрації смерті може бути рішення суду про встановлення факту смерті. У звязку із тим, що заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть в органах ДРАЦС України, на даний час не може іншим чином підтвердити смерть дружини, просить встановити факт смерті в судовому порядку. Встановлення факту необхідне для належного оформлення смерті дружини та подальшого оформлення спадщини. В судовому засіданні представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Летичівського районного управління юстиції [PERSON] вказала про обґрунтованість заяви та необхідність її задоволення, оскільки Відділ не може зареєструвати смерть дружини заявника через те, що подані ним документи не є дійсними згідно законодавства України. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, згідно поданої заяви просить справу розглядати у її відсутність, при цьому вказала, що її мама [PERSON] померла в м. Ялта Автономної Республіки Крим. Тіло матері перевезено в смт. Летичів, де вона і похована. Спору відносно спадщини немає. Дослідивши докази по справі суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як зазначено у п.п. 1, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Згідно ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до змісту ст.ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до ст. 9 вказаного Закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. У п. 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, що затверджені Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть. Так, обґрунтованість вимог заявника підтверджується: свідоцтвом про одруження від 04 лютого 2003 року, виданого повторно, згідно якого [PERSON] та [PERSON] одружились 08 травня 1951 року, прізвище дружини після одруження [PERSON]; лікарським свідоцтвом про смерть №489 від 22 вересня 2014 року, виданого Ялтинською міською лікарнею Міністерства охорони здоровя України, згідно якого [PERSON], яка народилася 09 березня 1929 року і проживала [INFO], померла 22 вересня 2014 року в Ялтинській міській лікарні; довідкою про причину смерті (до форми №106/о №489, видається для поховання) від 22 вересня 2014 року, виданої Ялтинською міською лікарнею Міністерства охорони здоровя Криму, згідно якої [PERSON] померла 22 вересня 2014 року у віці 85 років, причиною смерті є хронічна ішемічна хвороба серця; довідкою лікаря-паталогоанатома від 22 вересня 2014 року про те, що труп [PERSON], яка померла в Ялтинській міській лікарні, немає особливо небезпечних інфекційних захворювань, є забальзамованим і дозволяється його транспортування в деревяному гробі та в оцинкованому контейнері в с. Ревуха Хмельницької області будь-якими видами громадського транспорту; свідоцтвом про смерть від 23 вересня 2014 року, довідкою про смерть №225 від 23 вересня 2014 року, виданих Ялтинським міським відділом записів актів громадського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, згідно яких [PERSON], громадянка України, що народилася 09 березня 1929 року в смт. Летичів Хмельницької області, померла 22 вересня 2014 року в м. Ялта Республіки Крим Російської Федерації, запис акта про смерть №235 від 23 вересня 2014 року; довідкою ПП [PERSON] згідно якого проведено запаювання цинкованого гробу з тілом померлої [PERSON]; листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Летичівського районного управління юстиції у Хмельницькій області від 06 лютого 2015 року згідно якого [PERSON] на підставі ст. 21 Закону України Про державну реєстрацію актів цивільного стану відмовлено у здійсненні державної реєстрації смерті [PERSON] через відсутність необхідних документів, так як це суперечить вимогам законодавства України. Розяснено перелік документів, на підставі яких може бути проведена державна реєстрація смерті; листом Летичівської державної нотаріальної контори від 10 лютого 2015 року згідно якого [PERSON] на його заяву про прийняття спадщини після смерті дружини повідомлено, що за представленими документами спадкова справа не може бути відкрита, оскільки згідно законодавства України свідоцтво про смерть [PERSON] є недійсним. Розяснено, що заявник є спадкоємцем після смерті своєї дружини і подання заяви не є для нього обовязковим, він вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки на день смерті проживав разом з нею; листом Руднянської сільської ради Летичівського району від 02 березня 2015 року для [PERSON] про те, що по питанню реєстрації смерті дружини [PERSON] необхідно звернутись в Летичівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану; довідками Руднянської сільської ради Летичівського району від 10 червня 2015 року згідно яких головою двору по вул. Центральна, 2 в с. Ревуха Летичівського району є [PERSON], [INFO], його дружина [PERSON], [INFO], померла 22 вересня 2014 року. Вона похована на кладовищі в смт. Летичів Хмельницької області, її поховання здійснював чоловік [PERSON]; листом Міністерства юстиції України від 24 липня 2015 року згідно якого [PERSON] повідомлено, що державна реєстрація смерті його дружини може бути проведена на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Отже, отримавши на тимчасово окупованій території України документи, що свідчать про смерть дружини, заявник подав такі в компетентні органи державної влади з метою реєстрації смерті дружини та оформлення спадкових прав, однак отримав відмову, оскільки такі документи не можуть вважатись дійсними згідно законодавства України. Тобто, заявник реалізував усі засоби захисту своїх прав, крім судового. Про необхідність звернення до суду заявнику і розяснено у відповідних листах компетентних органів державної влади. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку ст. 257-1 ЦПК України. Оцінюючи надані заявником письмові докази суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміну та припинення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. У звязку із зазначеним суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. При цьому суд враховує, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має для заявника юридичне значення, оскільки дає йому можливість належним чином оформити смерть дружини, а також звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини. На підставі вищевикладеного суд вважає встановленим факт смерті [PERSON], яка настала 22 вересня 2014 року в м. Ялта Автономної Республіки Крим, що є тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved